РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.03.2018Справа № 910/23156/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія Літ", м. Суми

до 1. Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Ойлстрім", м. Харків

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1:

1. Національний банк України, м. Київ

2. Міністерство фінансів України, м. Київ

про визнання відсутнім права та визнання права, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників учасників справи:

від позивача: Яковенко Є.М. (представник за довіреністю від 03.01.2018р.);

від відповідача-1: Сенько А.В. (представник за довіреністю № 362 від 30.01.2018р.);

від відповідача-1: не з'явились;

від третьої особи-1: не з'явились;

від третьої особи-2: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Імперія Літ" (позивач) звернулось до суду з позовною заявою про визнання відсутнім у Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (відповідач-1) права на стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ойлстрім" боргу по кредитному договору № 4О15113И від 16.12.2015р. та визнання права Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперія Літ" на стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ойлстрім" (відповідач-2) боргу по кредитному договору №4О15113И від 16.12.2015р., посилаючись на те, що сплативши на підставі Договору поруки №4О15113И/П від 26.10.2016р. заборгованість відповідача-2 перед відповідачем-1 за вказаним вище кредитним договором, відповідачі заперечують право позивача на стягнення боргу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 25.01.2018р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2018р. залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1 - Національний банк України та Міністерство фінансів України, підготовче засідання відкладено до 27.02.2018р.

05.02.2018р. до суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній заперечує проти задоволення позову, посилаючись на його недоведеність, відсутність у позивача порушеного права з боку відповідача-1 та як наслідок невідповідність способу захисту права, визначеним законодавством способам захисту порушеного права, що зумовлює відмову в задоволенні позову.

23.02.2018р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач вказує на те, що право позивача на визнання у нього права на стягнення з відповідача-2 заборгованості за кредитним договором виникло на підставі закону, незалежно від п. 10 договору поруки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.03.2018р.

06.03.2018р. до суду від третьої особи-2 надійшли письмові пояснення, які судом не можуть бути враховані при вирішенні даного спору, оскільки подані до суду після закриття підготовчого провадження, натомість за приписами ст. 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Питання щодо поновлення процесуального строку, пропущеного з поважних причин, названим учасником справи перед судом не порушувалось.

В судове засідання 27.03.2018р. представники відповідача-2 та третіх осіб 1-2 не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили та їх не явка не перешкоджає вирішенню спору.

В судовому засіданні 27.03.2018р. представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти вимог позивача заперечував та просив суд відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні 27 березня 2018 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26 жовтня 2016 року між позивачем (поручитель) та відповідачем-1 (кредитор) укладено Договір поруки № 4О15113И/П (надалі - Договір поруки), предметом якого (п. 1. Договору поруки) є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання TOB "Ойлстрім", (відповідач-2, боржник) своїх зобов'язань за Кредитним договором від 16.12.2015 № 4О15113И, (далі - Кредитний договір), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору.

Пунктом 5 Договору поруки встановлено, що у випадку невиконання боржником обов'язку п.1 цього Договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання.

Згідно п. 6 Договору поруки поручитель, зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмовій вимозі Кредитора, впродовж 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору.

Відповідно до п. 8 Договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за Кредитним договором переходять усі права кредитора за Кредитним договором і договору (ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Договір поруки вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов'язань за цим договором (п. 11 Договору поруки).

Договір укладено/підписано із використання електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "Приватбанк" в порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 24.12.2015 року, укладеної сторонами (п. 17 Договору поруки).

Матеріали справи містять підтвердження про накладення сторонами на Договорі поруки електронних цифрових підписів та електронних печаток товариства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ним на виконання умов Договору поруки в рахунок погашення заборгованості відповідача-2 за Кредитним договором від 16.12.2015 № 4О15113И на підставі платіжного доручення №398 від 27.10.2016р. було перераховано відповідачеві-1 суму грошових коштів у розмірі 2 347 462 491,91 грн., а тому до позивача, на його думку, в межах цієї суми перейшли всі права кредитора за вказаним кредитним договором.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами Договір поруки №4О15113И/П від 26.10.2016р. є договором поруки, який підпадає під правове регулювання норм статей 553-559 Цивільного кодексу України.

За приписами статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно з п. 2 Договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом п. 4 Договору, у випадку невиконання боржником зобов'язань за Кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 76 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб'єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб'єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Однак, позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів.

Відповідачем-1 не заперечується факт укладення Договору поруки №4О15113И/П від 26.10.2016р., отримання коштів від позивача у розмірі 2 347 462 491,91 грн. на підставі платіжного доручення №398 від 27.10.2016р., зарахування вказаних коштів в рахунок погашення заборгованості по поверненню кредиту та сплати відсотків (як це передбачено умовами Договору поруки), а також не подано доказів повернення цих коштів як помилково перерахованих у зв'язку з відсутністю укладеного з ним договору поруки.

Згідно зі ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

У відповідності до п. 8 Договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Отже, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки закону та будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

Доказів того, що відповідачами не визнаються або оспорюються обставини щодо сплати позивачем на користь відповідача-1 коштів у розмірі 2 347 462 491,91 грн. в рахунок погашення заборгованості відповідача-2 за Кредитним договором № 4О15113И від 16.12.2015р. позивачем не надано.

Посилання позивача на звернення з вимогою до відповідача-2 про сплату заборгованості та обставини, які встановлені в рішенні суду від 18.10.2017р. у справі №910/14064/17, яке набрало законної сили та не потребують доказування при розгляді даної справи не спростовують наведених вище висновків суду.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

При розгляді даної справи господарським судом не встановлено обставин, з якими закон пов'язує можливість визнання відсутнім у відповідача-1 права на стягнення з відповідача-2 боргу за кредитним договором та визнання права позивача на стягнення з відповідача-2 боргу за таким кредитним договором.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Судовий збір в розмірі 3 200,00 грн., у зв'язку з відмовою в позові, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 13.04.2018р.

Суддя С.М. Морозов