ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.03.2018 м. Ужгород Справа № 907/663/17

Господарський суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Ушак І.Г.

за участю секретаря судового засідання Сінкіної Е.В.

у відкритому судовому засіданні розглянув матеріали справи

за позовом фізичної особи підприємця Поп Ольги Степанівни, с. Рокосово Хустського району (далі - ФОП Поп)

до Рокосівської сільської ради Хустського району, с. Рокосово Хустського району (далі - рада)

про визнання діючим та продовженим до 01.02.2025р. договору оренди нежитлового приміщення від 01.02.2005р. (оспорюваний договір)

представники:

позивача - Штець В.І., представник за довіреністю;

відповідача - Джуга П.І., сільський голова., Ковач І. І., представник за довіреністю;

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача з вимогою визнати діючим та продовженим до 01.02.2025р. договір оренди укладений сторонами 01.02.2005р. щодо нежитлового приміщення площею 56,56 кв. м розташованого в будівлі Будинку культури в с. Рокосово, вул. Центральна, б/н. Посилається при цьому на відсутність заяв сторін договору про припинення або зміну цього договору на протязі місяця після закінчення строку його чинності - 1.02.2015р. - як передбачено умовами договору (п. 10.6).

Відповідач письмовим відзивом та його представники у ході судового розгляду заперечують проти позову, посилаючись, зокрема, на те, що оспорюваний договір сторонами був розірваний 1.06.2016, а майно згідно акту прийому-передачі від 1.06.16 було повернуто орендарем - ФОП Поп - сільській раді.

Представник позивача у ході судового розгляду стверджує про те, що така угода ФОП Поп не укладалася, підпис на наданих відповідачем угоді від 1.06.16 та акті прийому-передачі майна від 1.06.16 від імені позивача ФОП Поп виконано не нею, у зв'язку з чим клопотав про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 17.11.17 було призначено судову почеркознавчу експертизу, на предмет з'ясування чи виконано підпис від імені особи Поп О.С. на угоді від 1.06.16 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 1.02.05 та на акті від 11.06.16 прийому-передачі орендованого майна Поп О.С. чи іншою особою; проведення експертизи доручено Львівському науково-дослідному інституту екпертиз, а провадження у справі зупинено до одержання судом висновку експерта.

Зазначена ухвала суду Львівським НДІ експертиз була залишена без виконання, а справа № 907/663/17 - повернута на адресу господарського суду через те, що позивачем не було здійснено оплату вартості експертизи за пред'явленим рахунком.

Ухвалою суду від 29.01.18 провадження у справі було поновлено та здійснювалося за правилами Господарського процесуального кодексу України (ГПК України), що діють після набрання чинності його в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017, як справи загального позовного провадження.

Позивач 20.03.18 подав суду заяву про розширення позовних вимог, за змістом якої крім раніше заявлених вимог, просить стягнути з відповідача суму 102796,00грн. як заборгованість за проведення позивачем робіт з проведення капітального ремонту (реконструкції) орендованого приміщення.

Дана заява подана позивачем всупереч приписів п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України після закінчення підготовчого провадження у ході судового розгляду справи по суті, тому не підлягає розгляду судом, заяву належить повернути позивачу.

Представники сторін у ході судового розгляду наполягають на власних раніше наведених позиціях по суті спірних відносин.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Сторони перебували в договірних відносинах на підставі укладеного ними 1.02.2005р. договору оренди нежитлового приміщення (оспорюваний договір), за умовами якого відповідач у справі як орендодавець передав, а позивач у справі як орендар для здійснення підприємницької діяльності прийняв у строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно, а саме нежитлове приміщення площею 56,56 кв. м, розміщене за адресою: с.Рокосово Хустського району Закарпатської області, вул. Центральна, б/н, на першому поверсі будівлі Будинку культури, що знаходиться на балансі Рокосівської сільської ради (п. 1.1).

Договором передбачено умови передачі та повернення орендованого майна (п. 2). Так, договором встановлено, що орендар вступає у користування майном у строк не раніше підписання договору та акту приймання-передачі майна; у разі припинення договору майно повертається у порядку аналогічному при передачі майна орендарю; майно вважається повернутим з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі; обовязок по складанню акту покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору.

Договір укладено сторонами строком на десять років - з 1.02.05 до 1.02.15 включно (п. 10.1); у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором (п.10.6).

Чинність договору відповідно до його п. 10.8 припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; купівлі орендованого майна; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду; банкрутства орендаря та в інших випадках прямо передбачених законом

Матеріалами справи встановлено та не заперечується ніким з учасників справи, що: - орендодавець передав орендареві на підставі оспорюваного договору орендоване майно в користування;

- договір був продовжений після закінчення строку його дії - після 1.02.15, в порядку передбаченому п. 10.6 договору.

Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що угодою сторін від 1.06.2016, оригінал якої Рокосівською сільською радою долучено до матеріалів справи, оспорюваний договір, дія якого була продовжена відповідно до його умов, сторонами розірвано; у цей же день - 1.06.2016 - орендар повернув орендодавцеві приміщення, що було предметом оренди за оспорюваним договором, про що складено акт прийому-передачі, оригінал якого також долучено відповідачем до матеріалів справи.

Заперечення позивача щодо факту укладення такого договору, що ґрунтуються на твердженні про те, що такий ним не підписувався, судом не приймається до уваги з огляду на наступне.

Приписами ст. 204 Цивільного кодексу України (ЦК України) встановлено презумпцію правомірності правочину, за змістом наведеної норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Угода про розірвання оспорюваного договору укладена сторонами є правочином, правомірність якого за змістом ст. 204 ЦК України презюмується, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним.

Заперечення позивача не доведені належним чином, тому не можуть бути прийняті судом. Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 74, 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, судом встановлено, що оспорюваний договір, визнання якого визнати діючим та продовженим до 01.02.2025р. є предметом даного спору, припинив свою дію достроково за згодою сторін з укладенням 1.06.2016р. вищенаведеної угоди сторін про розірвання договору оренди нерухомого майна від 1.02.2005р.; орендоване майно повернуто орендодавцю.

Наведене відповідає приписам Господарського кодексу України у сфері орендних відносин зазначеним у ч. 3 ст. 291 цього кодексу, відповідно до яких договір оренди може бути розірваний за згодою сторін.

Аналогічно приписами ч. 3 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», а орендоване у даній справі майно є комунальним майном, врегульовано питання можливості розірвання договору оренди комунального майна, яким є орендоване за оспорюваним договором майно, за погодженням сторін.

Отже, оскільки у ході судового розгляду справи доведено, що оспорюваний договір 1.06.2016р. розірваний за угодою сторін, позовні вимоги про визнання оспорюваного його діючим та продовженим до 1.02.2025р. є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на законі, відтак - у позові належить відмовити.

Судові витрати, пов'язані з розглядом даної справи, на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 46, 73, 74, 77, 86, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Відповідно до приписів ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені статтями 254-257 Господарського процесуального кодексу України. Повний текст рішення складено 02.04.2018 року.

Суддя Ушак І.Г.