КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2018 р. Справа № 910/20255/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Власова Ю.Л.

Андрієнка В.В.

секретар Ковальчук Р.Ю.

за участю

представників: позивача - Галушко С.І.;

відповідача-1 - не з`явилися;

відповідача-2 - Гронь М.А.;

третьої особи - не з`явилися

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія"

на рішення Господарського суду м. Києва від 07.12.2017 р. (повне рішення складено 13.12.2017 р.)

у справі № 910/20255/17 (суддя - Привалов А.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Прадо"

2. Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача-2 Національний банк України

про визнання права та визнання відсутнім права

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Хромія" (далі - позивач) звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Прадо" (далі - відповідач-1) та Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (далі - відповідач-2) про:

- визнання права Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія" вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю "Прадо" сплати суми боргу за кредитним договором № 4П14120И від 12.02.2014 р. у розмірі 205 273 908,37 грн та кредитним договором № 4П14081Д від 19.02.2014 р. у розмірі 983 318 995,00 грн, що були сплачені позивачем Публічному акціонерному товариству комерційному банку "Приватбанк" замість Товариства з обмеженою відповідальністю "Прадо";

- визнання відсутнім у Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" права вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю "Прадо" сплати суми боргу за кредитним договором № 4П14120И від 12.02.2014 р. у розмірі 205 273 908,37 грн та кредитним договором № 4П14081Д від 19.02.2014 р. у розмірі 983 318 995,00 грн, що були сплачені позивачем Публічному акціонерному товариству комерційному банку "Приватбанк" замість Товариства з обмеженою відповідальністю "Прадо".

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що між Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Прадо" укладені кредитні договори № 4П14120И від 12.02.2014 р. та № 4П14081Д від 19.02.2014 р. У забезпечення виконання даних кредитних договорів між Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Хромія" був укладений договір поруки № 4П14120И/П від 20.10.2016 р. шляхом використання електронного цифрового підпису згідно з п. 17 договору поруки. Товариство з обмеженою відповідальністю "Хромія" 20.10.2016 р., як поручитель, виконало обов'язок боржника перед кредитором за кредитними договорами, а саме погасило борг у загальному розмірі 1 188 592 903,37 грн, у зв'язку з чим позивач звернувся з листом до відповідача-1 про зобов'язання виконати передбачені умовами кредитних договорів обов'язки з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитами. Однак будь-яких передбачених вимогою дій відповідачем-1 вчинено не було.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.11.2017 р. порушено провадження у справі № 910/20255/17 та залучено до участі у справі Національний банк України у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача-2.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 07.12.2017 р. (повне рішення складено 13.12.2017 р.) у справі № 910/20255/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Хромія" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення суду повністю та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права.

Так, в апеляційній скарзі позивач вказує на те, що на підставі договору поруки ним було виконано обов'язок боржника перед Публічним акціонерним товариства комерційним банком "Приватбанк" за кредитними договорами шляхом погашення заборгованості. Однак, відповідачі, фактично, не визнають таку сплату грошових коштів, про що свідчить їх бездіяльність.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.01.2018 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія" передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя), Андрієнко В.В., Власов Ю.Л.

Перевіривши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія", колегією суддів були виявлені недоліки такої скарги, а саме відсутність доказів сплати судового збору у встановленому законом розмірі.

За вказаних обставин ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.01.2018 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія" на рішення Господарського суду м. Києва від 07.12.2017 р. у справі № 910/20255/17 залишено без руху на підставі ст. ст. 174, 260 ГПК України.

До суду 13.02.2018 р. від скаржника надійшов супровідний лист на виконання вимог ухвали від 29.01.2018 р. стосовно усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2018 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія" у справі № 910/20255/17 та призначено її до розгляду на 13.03.2018 р.

Ухвалою від 13.03.2018 р. розгляд справи відкладено до 27.03.2018 р. у зв`язку з неявкою у призначене судове засідання представників відповідача-1 та третьої особи.

У засідання суду, призначене на 27.03.2018 р., представники відповідача-1 та третьої особи повторно не з`явилися, хоча й повідомлялися належним чином про дату, час та місце проведення судового розгляду.

Колегія суддів зазначає, що неявка у судове засідання вказаних представників не перешкоджає розгляду апеляційної скарги. Подальше відкладення може призвести до затягування строків розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як убачається з матеріалів даної справи та встановлено судом першої інстанції, 20.10.2016 р. між позивачем (поручитель) та відповідачем-2 (кредитор) було укладено договір поруки № 4П14120И/П, відповідно до п. 1 якого предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Прадо" (боржник) своїх зобов'язань за кредитними договорами № 4П14120И від 12.02.2014 р. та № 4П14081Д від 19.02.2014 р., а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитних договорів.

За твердженням позивача ним, як поручителем, 20.10.2016 р. виконано обов'язок боржника за кредитними договорами на загальну суму 1 188 592 903,37 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 2185 та № 2186 від 20.10.2016 р.

У подальшому, 28.01.2017 р. позивач цінним листом направив на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Прадо" для підписання проект угоди № 21/10-3 від 21.10.2016 р., відповідно до якої боржник визнає, підтверджує та зобов'язується виконати перед новим кредитором свої зобов'язання за вказаними кредитними договорами, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитами на загальну суму 1 188 592 903,37 грн. Відповідно до п. 2 даної угоди боржник виконує свої обов'язки по кредитних договорах перед новим кредитором у зв'язку з виконанням останнім зобов'язань боржника перед первісним кредитором (банком) по поверненню кредитних коштів та сплаті відсотків за користування кредитом по договору поруки № 4П14120И/П від 20.10.2016 р. згідно зі ст. 556 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Вказаний проект угоди Товариством з обмеженою відповідальністю "Прадо" не отримано, оскільки поштове відправлення було повернуто на адресу позивача без вручення з відповідною відміткою поштового відділення.

Також 19.04.2017 р. позивач звернувся до відповідача-1 з вимогою сплатити у повному обсязі борг за кредитними договорами № 4П14120И від 12.02.2014 р. та № 4П14081Д від 19.02.2014 р. у строк до 30.04.2017 р. Дана вимога позивача також залишена без відповіді та задоволення.

Відтак, позивач вважає себе кредитором відповідача-1 за кредитними договорами № 4П14120И від 12.02.2014 р. та № 4П14081Д від 19.02.2014 р., проте, на переконання заявника, відповідачі заперечують таке право позивача на стягнення з відповідача-1 боргу за вказаними кредитними договорами та перешкоджають цьому.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 556 ЦК України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

З огляду на викладені вище приписи законодавства, позивач повинен довести обставини, на які посилається у позові, стосовно виконання замість боржника зобов'язання за кредитними договорами та погашення всієї заборгованості, зокрема зі сплати кредиту та відсотків.

Як передбачено ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Однак в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що станом на час звернення позивача з даним позовом заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Прадо" за кредитними договорами становила саме сплачену позивачем суму 1 188 592 903,37 грн. Також позивачем не надано і належних доказів того, що за рахунок коштів у розмірі 1 188 592 903,37 грн було у повному обсязі погашено заборгованість за боржника за кредитними договорами.

Так суд зауважує на тому, що часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 р. у справі № 6-466цс15 та від 07.10.2015 р. у справі № 6-932цс15, а також у постанові Верховного Суду від 22.02.2018 р. у справі № 910/14036/17).

При цьому заявлені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія" є фактично вимогами про встановлення факту та не можуть бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі. Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог, а тому заявлені позивачем вимоги можуть бути предметом дослідження та доказування в разі виникнення спору за кредитним договором.

Також позивачем не доведено, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів.

Зокрема, відповідачем-2 не заперечується факт укладення договору поруки № № 4П14120И/П від 20.10.2016 р., отримання коштів від позивача в сумі 1 188 592 903,37 грн згідно платіжних доручень № 2185 та № 2186 від 20.10.2016 р., зарахування вказаних коштів в рахунок погашення заборгованості по поверненню кредиту та сплати відсотків (як це передбачено умовами договору поруки).

Також позивачем не надано доказів того, що відповідачами не визнаються або оспорюються обставини щодо сплати позивачем на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" коштів у розмірі 1 188 592 903,37 грн в рахунок погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Прадо" за кредитними договорами.

Окрім цього, колегією суддів також враховано і правову позицію, викладену у згаданій вище постанові Верховного Суду від 22.02.2018 р. у справі № 910/14036/17. Зокрема, Верховний Суд зазначив, що позов про визнання права може бути подано щодо визнання права власності чи інших речових прав на певне майно, визнання права авторства на твір науки, літератури, мистецтва чи таке інше, тобто винесенням рішення про визнання права повинен вирішуватися спір по суті, а не встановлюватися факти, якими не завершується вирішення спору та не відбувається поновлення порушених прав позивача.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимоги позивача про визнання права вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю "Прадо" сплати суми боргу за кредитним договором № 4П14120И від 12.02.2014 р. у розмірі 205 273 908,37 грн та кредитним договором № 4П14081Д від 19.02.2014 р. у розмірі 983 318 995,00 грн, що були сплачені позивачем Публічному акціонерному товариству комерційному банку "Приватбанк" замість Товариства з обмеженою відповідальністю "Прадо", а також про визнання відсутнім у Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" права вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю "Прадо" сплати суми боргу за кредитним договором № 4П14120И від 12.02.2014 р. у розмірі 205 273 908,37 грн та кредитним договором № 4П14081Д від 19.02.2014 р. у розмірі 983 318 995,00 грн, що були сплачені позивачем Публічному акціонерному товариству комерційному банку "Приватбанк" замість Товариства з обмеженою відповідальністю "Прадо", є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі Товариства з обмеженою відповідальністю "Прадо", повністю спростовуються викладеними вище обставинами.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 07.12.2017 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія" задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Хромія" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 07.12.2017 р. у справі № 910/20255/17 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду м. Києва від 07.12.2017 р. у справі № 910/20255/17.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту відповідно до ст. ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст складено 05.04.2018 р.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді Ю.Л. Власов

В.В. Андрієнко