27 березня 2018 року м. Харків Справа № 913/67/17
Провадження №4/913/67/17
Господарський суд Луганської області у складі колегії суддів:
ОСОБА_1 (головуючий суддя), ОСОБА_2Г, ОСОБА_3,
секретар судового засідання Рвачов О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію, м. Київ
до 1-відповідача - Публічного акціонерного товариства «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт», м. Білгород-Дністровський Одеської області
до 2-відповідача Публічного акціонерного товариства «Стахановський вагонобудівний завод», м. Кадіївка Луганської області
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ
про стягнення 10018630 грн. 01 коп.
У засіданні брали участь:
від позивача: ОСОБА_4, довіреність від 02.01.2018 №3-243000/103;
від відповідача-1: ОСОБА_5, довіреність від 13.01.2017 №1-ю; ОСОБА_6 - голова правління ПАТ «Гемопласт», наказ №172-к від 05.05.2014;
від відповідача-2: представник не прибув;
від третьої особи: представник не прибув.
Суть спору: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі позивач) звернулося до Господарського суду Луганської області з позовною заявою, в якій просить суд:
1. Стягнути солідарно з Публічного акціонерного товариства «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» (далі відповідач-1) та Публічного акціонерного товариства «Стахановський вагонобудівний завод» (далі відповідач-2) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість по договору про відновлювальну кредитну лінію №1300-09 від 16.02.2009 у сумі 2156684 грн. 95 коп.
2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість по договору про відновлювальну кредитну лінію №1300-09 від 16.02.2009 у сумі 7861945 грн. 06 коп.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що між позивачем (як позикодавцем) з однієї сторони, та відповідачем-1 (як позичальником) з іншої, з метою поповнення обігових коштів було укладено Договір про відновлювальну кредитну лінію №1300-09 від 16.02.2009 (далі - Кредитний договір).
Додатковою угодою від 30.01.2014 було визначено кінцевий термін повернення кредитних коштів - 14 лютого 2016 року згідно з графіком погашення кредитної лінії.
Надалі, рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18.12.2015 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку» розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в період з 18 грудня 2015 року по 17 грудня 2017 року включно.
Як зазначає позивач, станом на 25.12.2016 за Договором про відновлювальну кредитну лінію №1300-09 від 16.02.2009 заборгованість Публічного акціонерного товариства «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» складає 10018630 грн. 01 коп., в т.ч.:
- 4397948 грн. 00 коп. - заборгованість по кредиту;
- 4387922 грн. 30 коп. - заборгованість по відсоткам;
- 1232759 грн. 71 коп. - заборгованість по кредиту, відсоткам.
Оскільки кредит не повернуто, позивач звернувся з позовом.
Відповідач-1 надав відзив, у якому зазначив, що проаналізувавши норми Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», дійшов висновку, що з моменту відкликання банківської ліцензії та початку ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» фактично втратив статус банку та фінансової установи в цілому, його банківська діяльність припинилася, в зв'язку з чим, втратив право на надання банківських та будь-яких інших фінансових послуг, зокрема щодо кредитування фізичних осіб та відповідне нарахування відсотків по кредитам.
Таким чином, відкликання банківської ліцензії (початок процедур ліквідації банку) означає і припинення позивачем як банком нарахування відсотків за Кредитним договором, зважаючи на неможливість здійснення будь-яких банківських операцій, а тому нарахування відсотків до погашення з грудня 2015 року, на думку відповідача-1, є необґрунтованим і неправомірним, а тому суду слід відмовити у задоволенні позову в цій частині.
Крім того, в своєму відзиві відповідач-1 зазначив, що в своїх поясненнях позивач зазначає про правомірність своїх дій щодо нарахування відсотків після відкликання банківської ліцензії, посилаючись на те, що 11.07.2014 набрали чинності зміни до абз. 2 п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», згідно з якими неплатоспроможні комерційні банки, ліквідацію яких здійснює Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, мають право здійснювати валютні операції без ліцензії Національного банку України з дотриманням законодавства України про систему валютного регулювання і валютного контролю з метою здійснення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку.
Відповідач-1 не погоджується з доводами позивача виходячи з наступного.
По-перше, відповідно до преамбули Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» цей Декрет установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.
Тобто, сфера регулювання зазначеного Декрету обмежена лише одним із видів банківської діяльності, а саме - здійснення валютних операцій та жодним чином не регулює можливість здійснення банківської діяльності у вигляді нарахування відсотків за кредитними договорами.
По-друге, відповідно до частин 1, 5 ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. У своїй діяльності Фонд керується Конституцією України та законодавством України.
Однак, жодним нормативним актом не надано право ані комерційному банку, що ліквідується, ані Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснювати банківську діяльність у вигляді нарахування відсотків за кредитними договорами без отримання відповідної ліцензії.
Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення відсотків в сумі 1833598 грн. 24 коп. за користування коштами відповідно умов Кредитного договору №1300-09 від 16.02.2009 є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.
Щодо нарахування пені за прострочку оплати відсотків, а також періоду її нарахування, відповідач-1 зазначив наступне.
Кінцевий строк виконання зобовязання за Кредитним договором - 14.02.2016.
Відповідно до п. 7.1. Кредитного договору, за прострочення повернення кредитних коштів та/або сплати процентів Позичальник сплачує Банку пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного Банку України від простроченої суми за кожен день прострочення. Зазначена пеня сплачується в разі порушення Позичальником термінів платежів, передбачених п.п. 2.4., 2.5., 3.4., 3.6., 4.5., 6.1., 8.3. цього Договору, а також будь-яких інших термінів платежів, передбачених цим Договором. Сплата пені не звільняє Позичальника від зобов'язання сплатити відсотки за весь час фактичного користування кредитними коштами.
Відповідач-1, посилаючись на ст. 232 Господарського кодексу України, судову практику Верховного суду України, постанову Пленуму Вищого господарського суду Уккраїни від 17.12.2013 №14 та п. 7.1. Кредитного договору, зазначив, що право на нарахування пені у позивача виникло 15.02.2016. Однак, як вбачається з наданого позивачем розрахунку, позивачем нараховано пеню з 26.06.2016.
В матеріалах справи не міститься жодних доказів наданих позивачем, які обґрунтовують початок строку нарахування пені 26.06.2016.
Таким чином, вимоги щодо стягнення пені в сумі 1232759 грн. 71 коп., яка розрахована з 26.06.2016 по 25.12.2016, за невиконання умов Кредитного договору, на думку відповідача-1, є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.
Враховуючи викладене, відповідач-1 вважає, що стягненню підлягає:
- за першою позовною вимогою солідарно з Публічного акціонерного товариства «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» та Публічного акціонерного товариства «Стахановський вагонобудівний завод» на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість в розмірі 2156684 грн. 95 коп., яка складається з:
1) заборгованості з відсотків по Договору про відновлювальну кредитну лінію №1300-09 від 16.02.2009 у розмірі 2156684 грн. 95 коп.;
- за другою позовною вимогою з Публічного акціонерного товариства «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість по Договору про відновлювальну кредитну лінію №1300-09 від 16.02.2009 у розмірі 4795587 грн. 11 коп., яка складається з:
1) заборгованості з відсотків по Договору про відновлювальну кредитну лінію №1300-09 від 16.02.2009 у розмірі 397639 грн. 11 коп.;
2) 4397948 грн. 00 коп. сума заборгованості по основному боргу кредиту.
Крім того, відповідач-1 просить суд за наслідками розгляду справи відстрочити виконання рішення у даній справі на строк один рік з дня ухвалення рішення.
Клопотання обґрунтовано тим, що згідно з п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про обмеження поставок окремих товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію» від 16.12.2015 №1035 заборонено на період тимчасової окупації поставки товарів (робіт, послуг) під всіма митними режимами з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію.
Тобто, фактично з 2014 року і до сьогоднішнього дня ПАТ «Гемопласт» не має можливості поставляти продукцію власного виробництва на тимчасово окуповані території Донецької та Луганської областей, а також до Автономної Республіки Крим.
Більше того, ПАТ «Гемопласт» було спричинено значні збитки, повязані із неможливістю стягнення заборгованості із субєктів господарювання, які знаходяться у зоні антитерористичної операції, а також неможливістю розпоряджатися складськими залишками готової продукції.
До того ж, проведення антитерористичної операції припало на кінцеві терміни повернення кредитних коштів, що практично унеможливило їх належне повернення внаслідок зупинення нормальної роботи підприємства, в звязку з цим, протягом 2013-2016 років реалізація продукції ПАТ «Гемопласт» впала на 42,4%, та згідно звітів по результати фінансової діяльності за 2013- 2016 років, внаслідок зазначених обставин, ПАТ «Гемопласт» щороку потерпає від збитків.
Також ПАТ «Гемопласт» зазначило, що є бюджетоутворюючим підприємством міста Білгород-Дністровський Одеської області (доходи місцевого бюджету більше 50% наповнюються за рахунок надходжень від ПАТ «Гемопласт»), на якому працюють близько однієї тисячі осіб.
Негайне повне задоволення обґрунтованих вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» призведе до повної зупинки підприємства та, як наслідок - рішення суду взагалі не буде виконане, До того ж, зупиниться виробництво медичних виробів, які в умовах проведення військових дій дуже потрібні державі та Збройним силам України.
Крім того, на території ПАТ «Гемопласт» знаходиться радіаційна установка з джерелами іонізуючого випромінювання, яка використовується для проведення стерилізації медичної продукції гамма-променями. Раптова зупинка підприємства, внаслідок проведення виконавчих дій, може призвести до екологічної катастрофи.
Враховуючи вищевикладене, відповідач-1 просить суд за наслідками розгляду справи відстрочити виконання рішення Господарського суду Луганської області на один рік з дня ухвалення рішення у даній справі.
Від ПАТ «Стахановський вагонобудівний завод» на адресу суду надійшов відзив на позов б/н від 05.02.2018, в якому відповідач-2 зазначив, що вважає позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного.
З метою забезпечення виконання зобовязань у розмірі 2156684,95 грн., 25 березня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», Публічним акціонерним товариством «Підприємство по виробництву медичних виробів із полімерних матеріалів «Гемопласт» і Публічним акціонерним товариством «Стахановський вагонобудівний завод» було укладено тристоронній договір поруки №336 (далі - Договір поруки) відповідно до умов якого відповідач-2, як поручитель, зобовязався перед позивачем відповідати за належне виконання зобовязань відповідачем-1, установлених за Договором про відновлювальну кредитну лінію №1300-09 від 16.02.2009 (далі - Кредитний договір).
Відповідно до п. 1.3. Договору поруки, відповідач-2 погодився з наступними умовами Кредитного договору:
- відповідно до п. 1.1 Кредитного договору розмір кредиту 4 500 000,00 грн.;
- відповідно до п. 2.4 Кредитного договору кінцевий термін повернення кредиту 10.04.2015 р.;
- відповідно до п.3.1 Договору розмір відсотків за користування кредитом складає 16% за користування кредитними коштами за період з дня видачі до строку повернення відповідно до графіку погашення кредитних коштів; 32% від суми невиплаченого зобовязання після порушення строку виплати відповідно до графіку погашення кредитних коштів; 32% за період з 16.02.2012 р. до дня фактичного погашення заборгованості.
Відповідач-2 вважає, що порука за Договором поруки є припиненою у звязку із зміною основного кредитного зобовязання без згоди Поручителя, внаслідок чого збільшено обсяг його відповідальності, а саме:
- продовження строку дії відповідальності Поручителя за Договором поруки на 1 рік і 2 місяці - до 14.02.2016 р.;
- збільшення розміру процентів у звязку із продовженням строку повернення кредиту;
- зміна процентної ставки по кредиту за окремими позиціями більше ніж на 10%. за наступними підставами.
По-перше, відповідно до вимог ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України порука відповідача-2, як поручителя, припинилася, оскільки було в односторонньому порядку збільшено обсяг відповідальності за вказаним Кредитним договором без згоди поручителя.
Згідно зі ст. ст. 553, 554 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
Відповідач-2 зазначив, що за змістом ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, здійснені без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, зокрема:
- підвищення розміру процентів;
- відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами;
- установлення (збільшення розміру) неустойки;
- встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.
Отже, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою позивача (банку) та відповідача-1 (боржника), але без згоди відповідача-2 (поручителя) або відповідної умови в Договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком і тягне припинення поруки.
Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. ч. 1, 2 ст. 553 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч. 1 ст. 653 Цивільного кодексу України).
Так, 25.03.2015 відповідачем-1, відповідачем-2 і позивачем було укладено тристоронній договір поруки №336, відповідно до умов якого відповідач-2, як поручитель, зобовязався перед позивачем відповідати за належне виконання зобовязань відповідачем-1, установлених за Кредитним договором.
У подальшому будь-яких Додаткових угод до Договору поруки №336 від 25.03.2015 не укладалось.
У той же час, станом на 25.03.2015 (з урахуванням Додаткової угоди від 13.02.2015 до Кредитного договору) позивачем (банком) та відповідачем-1 (боржником) був погоджений наступний строк і порядок повернення кредитних коштів - до 10.04.2015 р. згідно Графіку погашення кредитної лінії, відповідач-1 (боржник) сплачує проценти, які були нараховані до 09.04.2015 р.
Додатково, 14.04.2015 між позивачем і відповідачем-1 було укладено Додаткову угоду до Кредитного договору, якою сторони збільшили строк користування боржником кредитними коштами - до 14,02.2016 р., та змінили порядок нарахування і оплати процентів за користування відповідачем-1 (боржником) кредитними коштами.
Зокрема, відповідно до п. 2.4. Кредитного договору (в редакції Додаткової угоди від 14.04.2015) Позичальник зобовязується повернути кредитні кошти Банку до 14.02.2016, шляхом перерахування грошових коштів на позичковий рахунок згідно Графіку погашення кредитної лінії (Додаток № 20 до даного Договору).
Додатково, Додатковою угодою від 05.10.2015 сторони виклали п. 1.1 Кредитного договору у новій редакції, вказавши загальний розмір кредитної суми, та вказавши нові рахунки, змінивши (збільшивши) строк повернення кредитних коштів - до 14.02.2016 р.
Отже, у зв'язку із відстроченням строку повернення відповідачем-1 (боржником) кредиту, відбулось збільшення обсягу відповідальності поручителя - відповідача-2, оскільки відстрочення повернення кредиту призводить до збільшення періоду нарахування процентів за Кредитним договором.
Відповідно до п. 4.4 Договору поруки внесення змін та доповнень до Кредитного договору, внаслідок якого збільшується обсяг відповідальності поручителя, не допускається без погодження з поручителем.
Змінами основного зобов'язання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового стану.
Особливістю припинення поруки з підстав зміни зобов'язання без згоди поручителя є те, що поручитель у разі зміни зобов'язання без його згоди не лише не відповідає за повернення боржником збільшеної суми боргу, а й з моменту такого збільшення його обов'язок за договором поруки повністю припиняється - перестає існувати.
При цьому, згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки.
Однак, будь-яких додаткових угод до договору поруки не укладалось.
Таким чином, збільшення обсягу відповідальності відповідача-2 як поручителя (у зв'язку із відстроченням строку повернення боржником кредиту, збільшенням розміру процентів) відбулось без його згоди, що тягне за собою припинення поруки у повному обсязі.
При цьому, шляхом укладення Додаткових угод до Кредитного договору сторонами було внесено зміни до розміру кредитної лінії та графіку погашення заборгованості за кредитом, та у вказаних додаткових угодах відсутні будь-які положення щодо відстрочення строку повернення процентів за користування кредитом без збільшення періоду нарахування процентів.
Як зазначає відповідач-2, питання збільшення відповідальності за вказаним Кредитним договором із ПАТ «Стахановський вагонобудівний завод» як поручителем не погоджувалось, поручителя навіть не інформували про вказані зміни до Кредитного договору, тому поруку за договором поруки №336 від 25.03.2015, на думку відповідача-2, слід визнати припиненою.
По-друге, порука ПАТ «Стахановський вагонобудівний завод» є припиненою з підстав, передбачених ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, оскільки строки дії договору поруки, укладеного між відповідачем-1, відповідачем-2 і позивачем, не був встановлений (умова договору поруки про те, що він діє до повного припинення зобовязань боржника за основним договором, не є встановленням строку дії договору поруки), а вимогу до відповідача-2 як до поручителя позич не предявив після спливу визначеного ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України шестимісячного строку.
Пунктом 6.2 Договору поруки визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань (порука припиняється з припиненням всіх зобовязань позичальника по вищеназваному Кредитному договору).
Так, із Договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умови Договору поруки (пункт 6.2) про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника (позичальника) за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.
В правовій позиції судової палати із розгляду цивільних справ Верховного Суду України (справа 6-53цс14) вказано, що регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).
Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.
Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.
З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.
Отже, виходячи з положень ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, відповідач-2 дійшов висновку, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).
Відповідно до п. 2.3. Договору поруки, у разі непогашення боржником (відповідачем-1) заборгованості за Кредитним договором протягом 1-го банківського дня з моменту настання строку сплати основного боргу та/або процентів тощо, кредитор (позивач) має право предявити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обовязковими до виконання на 2 (другий) день з моменту невиконання своїх зобовязань боржником по кредитному договору.
Як вбачається із Довідки-розрахунку заборгованості відповідача-1 за Кредитним договором, відповідач-1 (боржник) свої зобовязань як позичальник почав прострочувати, починаючи з 15.02.2015, однак жодних вимог відповідачу-2, як поручителю, про погашення заборгованості за Кредитним договором, взагалі направлено не було.
Оскільки умовами Кредитного договору (графіками погашення кредитів) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок відповідача-1 як боржника повернути борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право позивача як кредитора слід вважати порушеним з моменту недотримання боржником (відповідачем-1) строку погашення чергового траншу у лютому 2015 року, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення, а саме - з лютого 2015 року.
Аналіз змісту статей 1054 та 559 Цивільного кодексу України свідчить про таке.
У разі якщо кредитор змінив строк виконання основного зобовязання, направивши боржнику вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом та інших платежів, при цьому договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, шестимісячний строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, для пред'явлення вимоги поручителю обчислюється від дня дострокового повного погашення заборгованості, зазначеного кінцевим строком у вимозі кредитора до боржника.
Одночасне направлення боржнику та поручителю вимоги про дострокове повернення кредиту у звязку з наявністю заборгованості не є вимогою кредитора до поручителя в сенсі частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором.
Отже, виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 559, 598 Цивільного кодексу України припинення зобовязання поруки означає такий стан сторін, при якому в силу передбачених законом обставин субєктивне право і кореспондуючий йому обовязок перестають існувати.
Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як і сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.
Проте, ні письмових вимог до відповідача-2, як до поручителя за Кредитним договором, ні позовів до відповідача-2 про стягнення заборгованості до грудня 2016 року позивачем так і не були предявлені, тому можна зробити висновок про пропущення позивачем необхідного строку для пред'явлення вимог до відповідача-2 як поручителя. За таких обставин, порука відповідача-2, встановлена договором поруки №336 від 25.03.2015, є припиненою.
Додатково відповідач-2 зазначив, що з весни 2014 року ПАТ «Стахановський вагонобудівний завод» не має можливості здійснювати господарську діяльність так, як його виробничі потужності розташовані на тимчасово окупованій території.
Таким чином, у випадку ухвалення рішення про стягнення з ПАТ «Стахановський вагонобудівний завод» на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суми позовних вимог, виконання такого рішення буде неможливим, оскільки всі активи ПАТ «Стахановський вагонобудівний завод» знаходяться на окупованій території, а тому є обєктивні та обґрунтовані підстави для надання ПАТ «Стахановський вагонобудівний завод» відстрочки виконання рішення до моменту виведення всіх незаконних збройних формувань з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
З урахуванням викладено, відповідач-2 просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. У випадку постановлення рішення про стягнення з ПАТ «Стахановський вагонобудівний завод» на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суми позовних вимог у розмірі, визначеному судом, відстрочити його виконання до відновлення контролю державної влади України над містом Кадіївка (колишній м. Стаханов) Луганської області, яке в теперішній час знаходиться на тимчасово окупованій території Луганської області.
Розглянувши матеріали справи, суд
16 лютого 2009 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», який є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ОСОБА_6, Кредитор) та Публічним акціонерним товариством «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» (який є правонаступником Відкритого акціонерного товариства з виробництва медичних виробів із полімерних матеріалів «Гемопласт» (далі - Позичальник, Боржник), був укладений Договір про відновлювальну кредитну лінію №1300-09 (далі - Кредитний договір).
Згідно п. 1.1 Кредитного договору, ОСОБА_6 відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 20000000,00 гривень, а Позичальник зобовязується оплатити за користування кредитними коштами проценти в розмірі 16% річних (а за користування кредитними коштами з моменту, указаного в підпунктах «б», «в» п.3.1. цього Договору, оплатити проценти в підвищеному розмірі).
За умовами п.1.1 Кредитного договору (в редакції Додаткової угоди від 05.10.2015) ОСОБА_6 відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 4397948,00 гривень, а Позичальник зобовязується оплатити за користування кредитними коштами проценти, відповідно до п. 3.1 цього Договору.
Згідно п.2.4 Кредитного договору (в редакції Додаткової угоди від 05.10.2015), Позичальник зобовязується повернути кредитні кошти Банку до 14 лютого 2016 року, шляхом перерахування грошових коштів на позичковий рахунок, згідно Графіку погашення кредитної лінії (Додаток №21 до цього Договору). Погашення заборгованості здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на позичкові рахунки.
Відповідно до п. 3.1. Кредитного договору (в редакції Додаткової угоди від 07.03.2013), Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами в валюті кредиту по процентним ставкам:
а) по заборгованості, яка обліковується на рахунку № 2063 8000 1763 07:
- 16% річних за період з дня видачі до 31.10.2009 включно;
- 14% річних за період з 01.11.2009 по 31.07.2010 включно;
- 11,25% річних за період з 01.08.2010 по 09.08.2010 включно;
- за період з 10.08.2010 по 31.01.2011 включно, процентна ставка встановлюється в розмірі рівному сумі діючої облікової ставки Національного банку України і маржі Банка 3,5% річних .
- 8,35% річних за період з 01.02.2011 до строку повернення кредиту, вказаного в п. 2.4 цього Договору.
по заборгованості, яка обліковується на рахунку № 2063 6000 1763 10:
- 15,5% річних за період з дня видачі по 31.01.2011 включно;
- 10,25% річних за період з 01.02.2011 по 06.03.2013 включно;
- 23,50% річних за період з 07.03.2013 до строку повернення кредиту, вказаного в 2.4 цього Договору.
по заборгованості, яка обліковується на рахунку № 2063 7000 1763 08:
- 15,5% річних за період з дня видачі по 31.01.2011 включно;
- 10,25% річних за період з 01.02.2011 до строку повернення кредиту, вказаного в 2.4 цього Договору.
б) у разі порушення Позичальником строків погашення кредиту згідно з Графіком погашення кредитної лінії:
- 47,00 % річних від суми невиконаного своєчасно зобовязання за кредитом згідно з вказаним графіком, за період часу з моменту непогашення суми кредиту (частини кредиту) до дня фактичного погашення цієї (основної) заборгованості, але не довше кінцевого строку погашення кредиту, встановленого в п. 2.4 цього Договору;
в) 47,00 % річних за період з дати, вказаної в п. 2.4 цього Договору, до дня фактичного погашення позичкової заборгованості.
Відповідно до п. 3.4. Кредитного договору (в редакції Додаткової угоди від 09.07.2015), нарахування процентів за користування кредитним коштами здійснюється щомісячно. Сплата процентів за користування кредитом здійснюється щоквартально. Позичальник сплачує проценти в строк з 01 до 10 числа першого місяця кожного кварталу (січень, квітень, липень, жовтень). У зазначений строк сплачуються проценти, нараховані за користування кредитними коштами з першого по останній календарний день попереднього кварталу.
Банк свої зобовязання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши Позичальнику кошти в розмірі та на умовах, передбачених вищезазначеним договором.
В свою чергу, Позичальник скористався кредитними коштами, свої зобовязання за Кредитними договорами в частині повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами належним чином не виконує.
Відповідно до п. 6.1. Кредитного договору ОСОБА_6 має право вимагати повернення виданих кредитних коштів та сплату процентів за весь період користування кредитом до настання терміну, що вказаний в п. 2.4 Кредитного договору, а Позичальник зобовязаний повернути отримані кредитні кошти та сплатити усі проценти протягом 1 робочого дня з моменту отримання вимоги банку, у випадках:
- коли позичальник не сплатив процентів за користування кредитними коштами;
- мав місце факт прострочення сплати процентів за користування кредитними коштами, комісійної винагороди або основної суми боргу;
- не виконав або виконав неналежним чином умови п. 5.7 цього Договору;
- припускався інших порушень умов цього Договору.
Позичальником не виконуються в повному обсязі та в строки, визначені Кредитним договором зобовязання щодо погашення заборгованості по кредиту та відсоткам.
Згідно з п. 7.1. Кредитного договору, за прострочення повернення кредитних коштів та/або сплати процентів Позичальник сплачує Банку пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного Банку України від простроченої суми за кожен день прострочення. Вказана пеня сплачується у разі порушення Позичальником термінів платежів, передбачених п.п. 2.4, 2.5, 3.4, 3.6, 4.5, 6.1, 8.3 цього Договору, а також будь-яких інших термінів платежів, що передбачені цим Договором. Сплата пені не звільняє Позичальника від зобовязання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитним коштами.
Дану вимогу відповідач-1 отримав 16.12.2016, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, але кредиторську заборгованість перед Банком не сплачено.
25 березня 2015 року в забезпечення виконання зобовязань за Договором про відновлювальну кредитну лінію №1300-09 від 16.02.2009 між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (далі Кредитор), ПАТ «Гемопласт» (далі Божник) та ПАТ «Стахановський вагонобудівний завод» (далі - Поручитель), укладений договір поруки №336 (далі - Договір поруки).
Згідно з п. 1.1. Договору поруки, Поручитель зобовязується перед Кредитором відповідати за своєчасне і повне виконання Боржником зобовязань в розмірі 2 156 684 (два мільйона сто пятдесят шість тисяч шістсот вісімдесят чотири) гривні 95 копійок, за Договором про відновлювальну кредитну лінію №1300-09 від 16.02.2009, укладеним між Кредитором та Боржником, про надання Боржнику кредиту в розмірі 4500000 грн. 00 коп., зі сплатою процентів за користування кредитним коштами, виходячи з процентних ставок, зазначених у п. 3.1. Кредитного договору.
Отже, відповідальність поручителя за виконання зобовязання боржника за кредитним договором є частковою, обмеженою сумою боргу у розмірі - 2 156 684 грн. 95 коп.
Відповідно до п. 2.1 Договору поруки, в разі невиконання Боржником зобовязань по Кредитному договору, Боржник та Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники.
На умовах п.2.2 Договору поруки, Поручитель відповідає перед Кредитором в тому ж обємі що і Боржник, в т.ч. за основним боргом, щомісячними процентами та підвищеними процентами, за оплату комісійної винагороди, неустойки по основному боргу та процентам, а також за відшкодування всіх збитків.
В пункті 2.3 Договору поруки сторони домовились, що в разі непогашення Боржником заборгованості по Кредитному договору протягом 1-го банківського дня з моменту настання строку сплати основного боргу та/або процентів, та/або комісійної винагороди, передбачених Кредитним договором, Кредитор набуває повне право вимоги від Поручителя сплатити борг в повному обсязі.
Позивач звернувся з позовом про стягнення солідарно з відповідача-1 та відповідача-2 - 2156684 грн. 95 коп.; стягнення з відповідача-1 - 7861945 грн. 06 коп.
Оцінивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Відповідно ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України встановлено, що зобовзання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається.
Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону чи договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
З системного аналізу норм Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд дійшов висновку, що з моменту відкликання банківської ліцензії та початку ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» фактично втратив статус банку та фінансової установи в цілому, його банківська діяльність припинилася, в зв'язку з чим, втратив право на надання банківських та будь-яких інших фінансових послуг, зокрема щодо кредитування фізичних осіб та відповідне нарахування відсотків по кредитам.
Таким чином, відкликання банківської ліцензії (початок процедур ліквідації банку) означає і припинення позивачем як банком нарахування відсотків за Кредитним договором, зважаючи на неможливість здійснення будь-яких банківських операцій, а тому нарахування відсотків до погашення з грудня 2015 року є необґрунтованим і неправомірним, а тому суду слід відмовити у задоволенні позову в цій частині.
Посилання позивача на абз. 2 п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», згідно з якими неплатоспроможні комерційні банки, ліквідацію яких здійснює Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, мають право здійснювати валютні операції без ліцензії Національного банку України з дотриманням законодавства України про систему валютного регулювання і валютного контролю з метою здійснення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку, не може слугувати підставою для нарахування відсотків з наступних підстав.
Відповідно до преамбули Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» цей Декрет установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.
Тобто, сфера регулювання зазначеного Декрету обмежена лише одним із видів банківської діяльності, а саме - здійснення валютних операцій та жодним чином не регулює можливість здійснення банківської діяльності у вигляді нарахування відсотків за кредитними договорами.
Також, відповідно до частин 1, 5 статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. У своїй діяльності Фонд керується Конституцією України та законодавством України.
Однак, жодним нормативним актом не надано право ані комерційному банку, що ліквідується, ані Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснювати банківську діяльність у вигляді нарахування відсотків за кредитними договорами без отримання відповідної ліцензії.
Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення відсотків в сумі 1833598 грн. 24 коп. за користування коштами відповідно умов Кредитного договору №1300-09 від 16.02.2009 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Щодо нарахування пені за прострочення оплати відсотків, а також періоду її нарахування, слід зазначити наступне.
Кінцевий строк виконання зобовязання за Кредитним договором - 14.02.2016.
Відповідно до п. 7.1. Кредитного договору, за прострочення повернення кредитних коштів та/або сплати процентів Позичальник сплачує Банку пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного Банку України від простроченої суми за кожен день прострочення. Зазначена пеня сплачується в разі порушення Позичальником термінів платежів, передбачених п.п. 2.4., 2.5., 3.4., 3.6., 4.5., 6.1., 8.3. цього Договору, а також будь-яких інших термінів платежів, передбачених цим Договором. Сплата пені не звільняє Позичальника від зобов'язання сплатити відсотки за весь час фактичного користування кредитними коштами.
З урахуванням вимог ст. 232 Господарського кодексу України, право на нарахування пені у позивача виникло 15.02.2016. Однак, як вбачається з наданого позивачем розрахунку, позивачем нарахована пеня з 26.06.2016.
В матеріалах справи не міститься жодних доказів наданих позивачем, які обґрунтовують початок строку нарахування пені 26.06.2016.
Таким чином, вимоги щодо стягнення пені в сумі 1232759 грн. 71 коп., яка розрахована з 26.06.2016 по 25.12.2016, за невиконання умов Кредитного договору є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
З урахуванням викладеного, стягненню на користь позивача підлягають:
- за першою позовною вимогою солідарно з Публічного акціонерного товариства «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» та Публічного акціонерного товариства «Стахановський вагонобудівний завод» на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість в розмірі 2156684 грн. 95 коп., яка складається з заборгованості з відсотків по Договору про відновлювальну кредитну лінію №1300-09 від 16.02.2009 у розмірі 2156684 грн. 95 коп.;
- за другою позовною вимогою з Публічного акціонерного товариства «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість по Договору про відновлювальну кредитну лінію №1300-09 від 16.02.2009 у розмірі 4795587 грн. 11 коп., яка складається з заборгованості з відсотків по Договору про відновлювальну кредитну лінію №1300-09 від 16.02.2009 у розмірі 397639 грн. 11 коп. та 4397948 грн. - сума заборгованості по основному кредиту.
В решті у задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Що стосується клопотання відповідача-1 про відстрочення виконання рішення у справі на строк один рік, слід зазначити наступне.
Клопотання обґрунтовано тим, що згідно з п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про обмеження поставок окремих товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію» від 16.12.2015 №1035 заборонено на період тимчасової окупації поставки товарів (робіт, послуг) під всіма митними режимами з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію.
Тобто, фактично з 2014 року і до сьогоднішнього дня ПАТ «Гемопласт» не має можливості поставляти продукцію власного виробництва на тимчасово окуповані території Донецької та Луганської областей, а також до Автономної Республіки Крим.
Також, ПАТ «Гемопласт» було спричинено значні збитки, повязані із неможливістю стягнення заборгованості із субєктів господарювання, які знаходяться в зоні антитерористичної операції, а також неможливістю розпоряджатися складськими залишками готової продукції.
До того ж, проведення антитерористичної операції припало на кінцеві терміни повернення кредитних коштів, що практично унеможливило їх належне повернення внаслідок зупинення нормальної роботи підприємства, в звязку з цим, протягом 2013-2016 років реалізація продукції ПАТ «Гемопласт» впала на 42,4%, та згідно звітів по результати фінансової діяльності за 2013-2016 років, внаслідок зазначених обставин, ПАТ «Гемопласт» щороку потерпає від збитків.
Крім того, ПАТ «Гемопласт» є бюджетоутворюючим підприємством міста Білгород-Дністровський Одеської області (доходи місцевого бюджету більше 50% наповнюються за рахунок надходжень від ПАТ «Гемопласт»), на якому працюють близько однієї тисячі осіб.
Негайне повне задоволення обґрунтованих вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» призведе до повної зупинки підприємства та, як наслідок - рішення суду взагалі не буде виконане.
Але заявником клопотання не надано доказів своїх тверджень у встановлені законом строки - на стадії підготовчого провадження.
За таких підстав у задоволенні клопотання слід відмовити, оскільки відповідачем-1 не доведено обставин, які він виклав у клопотанні.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на сторони пропорційно сумі задоволених позовних вимог.
З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 129, 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
1. Позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до 1- відповідача - Публічного акціонерного товариства «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт», 2-відповідача Публічного акціонерного товариства «Стахановський вагонобудівний завод» про стягнення 10018630 грн. 01 коп. задовольнити частково.
4. В решті позову відмовити.
Дане рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
У судовому засіданні 27.03.2018 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 06 квітня 2018 року.
Головуючий суддя Є.А. Лісовицький
Суддя А.Г. Ворожцов
Суддя О.С. Палей