РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.04.2018Справа № 910/12/18

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс"
доФізичної особи-підприємця Сухомлінової Інесси Петрівни
простягнення 87 500 грн 00 коп.
Представники:не викликались,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

02.01.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" з вимогами до Фізичної особи-підприємця Сухомлінової Іннеси Петрівни про стягнення 87 500 грн 00 коп. безпідставно сплачених грошових коштів.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства користується грошовими коштами перерахованими позивачем без будь-якої правової підстави, з огляду на те, що у позивача відсутні будь-які первинні документи, що підтверджували б факт надання послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.01.2018 на підставі частини 1 статті 174 Господарського процесуального кодексу України позовну заяву залишено без руху.

17.01.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на підтвердження усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.01.2018 відкрито провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами та зобов'язано сторін надати суду у встановлений судом строк необхідні докази.

07.02.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи. Разом з тим, в поданому клопотанні позивач просить суд проводити розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

09.02.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позов.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2018 відмовлено в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" про проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

27.02.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

03.03.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

19.03.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли пояснення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до наявної в матеріалах справи виписки з банківського рахунку № 768 відкритого Товариством з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" у Публічному акціонерному товаристві "КРЕДОБАНК", на користь Фізичної особи-підприємця Сухомлінової Іннеси Петрівни були здійснені платежі на загальну суму 87 500 грн 00 коп. з призначенням платежу "за адміністративні послуги Договір №05/05 від 05.05.2017", а саме: 23.06.2017 на суму 35 000 грн 00 коп., 07.07.2017 на суму 10 000 грн 00 коп., 25.07.2017 на суму 9 500 грн 00 коп., 02.08.2017 на суму 10 000 грн 00 коп., 22.08.2017 на суму 10 000 грн 00 коп., 30.08.2017 на суму 5 000 грн 00 коп., 01.09.2017 на суму 500 грн 00 коп., 29.09.2017 на суму 3 000 грн 00 коп. та 03.10.2017 на суму 4 500 грн 00 коп.

Позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача 87 500 грн 00 коп. набутих та збережених без будь-якої правової підстави, з огляду на те, що у позивача відсутні будь-які первинні документи, що підтверджували б факт надання відповідачем адміністративних послуг.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до норм частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У відповідності до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Норми статті 181 Господарського кодексу України встановлюють загальний порядок укладання господарських договорів. Частина 1 зазначеної статті визначає, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до норм статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною 1 статті 640, частиною 2 статті 642 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.05.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" (замовник за договором) та Фізичною особою-підприємцем Сухомліновою Іннесою Петрівною (виконавець за договором) укладено договір про надання послуг № 05/05, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання надати замовнику адміністративні послуги з питань, що виникають у процесі господарської діяльності товариства, в порядку та на умовах, визначених даним договором.

Згідно з розділом 4 договору сторони визначили, що вартість послуг по даному договору визначається індивідуально, в залежності від складності виконаних робіт та витраченого часу, що відображається в актах виконаних робіт, які є невід'ємною частиною договору. Оплата послуг виконавця здійснюється замовником після підписання акту виконаних робіт.

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до остаточного виконання сторонами своїх зобов'язань (пункт 9.1 договору).

На виконання умов договору про надання послуг № 05/05 від 05.05.2017 відповідачем були надані позивачу комплексні щоденні офісні адміністративні послуги на загальну суму 87 500 грн 00 коп., що підтверджується наявним в матеріалах справи підписаними між сторонами актами приймання-здачі виконаних робіт № 01 від 30.05.2017 на суму 35 000 грн 00 коп., № 02 від 30.06.2017 на суму 10 000 грн 00 коп., № 03 від 30.07.2017 на суму 19 500 грн 00 коп., № 04 від 30.08.2017 на суму 15 500 грн 00 коп. та № 05 від 30.09.2017 на суму 7500 грн 00 коп.

Таким чином, судом встановлено, що сторони своїми діями, які виявилися у наданні/прийнятті послуг, та здійсненні їх оплати позивачем, підтвердили свій намір щодо встановлення між ними господарських правовідносин на умовах договору про надання послуг № 05/05 від 05.05.2017.

Твердження позивача, викладені у відповіді на відзив на позовну заяву, стосовно того, що договір про надання послуг № 05/05 від 05.05.2017 є неукладеним, не приймаються судом до уваги, оскільки визначення договору як неукладеного може мати місце лише на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Відповідно до постанови судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 статті 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки між сторонами було укладено договір про надання послуг № 05/05 від 05.05.2017, який недійсним не визнано (крім того, суд позбавлений можливості, за відсутності відповідної заяви позивача, вийти за межі позовних вимог та визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору правочин), а кошти які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім як оплата за послуги відповідно до умов договору, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому не можуть бути витребувані відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України як безпідставно сплачені та збережені.

Отже, правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо вимоги повернути поручителю кошти, сплачені ним на виконання зобов'язання, забезпеченого порукою.

Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 87 500 грн 00 коп. безпідставно набутих коштів визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 74, ст.ст. 76-79, ст. 86, ст. 123, ст. 129, ст.ст. 232-233, ст.ст. 237- 238, ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" про стягнення Фізичної особи-підприємця Сухомлінової Іннеси Петрівни 87 500 грн 00 коп. безпідставно сплачених грошових коштів, відмовити в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Н.Б. Плотницька