КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2018 р. Справа№ 910/16026/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Гаврилюка О.М.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: не з'явились.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», від імені та в інтересах якої діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Гриценко В.В.

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2017 (повний текст складено 12.12.2017)

у справі №910/16026/17 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Клочко Людмили Василівни

до Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський»

про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець Клочко Людмила Василівна (далі, позивач або ФОП Клочко Л.В.) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» (далі, відповідач або Банк) про визнання протиправною бездіяльності відповідача в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» щодо неповернення помилково зарахованих грошових коштів у розмірі 94 100,00 грн., які належать позивачеві та зобов'язання відповідача здійснити повернення грошових коштів у розмірі 94 100,00 на рахунок НОМЕР_2 в ПАТ КБ «Приватбанк» МФО 354347.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перерахував 94 100,00 грн. на закритий рахунок контрагента, у зв'язку з чим відповідач повинен був повернути ці кошти позивачеві, однак не повернув, чим порушив права позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.11.2017 позов задоволено.

Присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» на користь Фізичної особи-підприємця Клочко Людмили Василівни 94 100,00 грн., 3 200,00 грн. судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що Банк на підставі частини 7 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» був зобов'язаний повернути кошти банку, що обслуговує позивача, оскільки на момент здійснення платежу позивачем поточний рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Логістик» вже був закритий, відтак, у відповідача була відсутня можливість зарахувати кошти на користь останнього.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Банк звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2017 у справі №910/16026/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги Банк зазначив, що з 13.07.2016 розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», під час якої, згідно з Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», задоволення вимог кредиторів відбувається в особливому, передбаченому зазначеним спеціальним законом порядку, з дотриманням принципів черговості, передбаченими статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Скаржник зазначив, що у встановлений Законом строк (16.07.2016-15.08.2016) позивач скористався своїм правом та звернувся до уповноваженої особи Фонду з вимогою, у зв'язку з чим позивача включено до реєстру кредиторів на суму 94 100,00 грн. (6 черга). Отже, кредиторські вимоги позивача задоволені в повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу відповідача передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Гаврилюк О.М., Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 відкрито апеляційне провадження у справі №910/16026/17, розгляд справи призначено на 01.03.2018.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.03.2018, враховуючи перебування судді Тарасенко К.В. у відпустці, прийнято апеляційну скаргу Банку провадження у наступному складі колегії суддів: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Гаврилюк О.М., Отрюх Б.В.; розгляд справи призначено на 03.04.2018.

Представники сторін у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення сторін про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги та з огляду на відсутність передбачених статтею 202 Господарського процесуального кодексу України підстав для відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників позивача та відповідача.

У відповідності до вимог частини 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку щодо необхідності задоволення апеляційної скарги Банку та скасування оскарженого рішення суду з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

За змістом пункту 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Як підтверджується матеріалами справи, згідно з укладеним між Фізичною особою-підприємцем Клочко Людмилою Василівною та Товариством з обмеженою відповідальністю «Транс-Логістик» договором №134 про надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні від 21.07.2014, позивач перерахував на розрахунковий рахунок, який було вказано у реквізитах ТОВ «Транс-Логістик» №4101, відкритий у ПАТ «Банк Михайлівський» грошові кошти на загальну суму 94 100,00 грн. (49 600,00 грн. (платіжне доручення № 2368 від 18.05.2016, яке Приватбанком проведене 26.05.2016) та 44 500,00 грн. (платіжне доручення № 2367 від 18.05.2016, яке Приватбанком проведене 25.05.2016).

Водночас, згідно з довідкою тимчасової адміністрації ПАТ «Банк Михайлівський» рахунок №4101 у ПАТ «Банк Михайлівський» було закрито з 23.05.2016.

Таким чином, як зазначає позивач, оскільки на момент здійснення ним платежу поточний рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Логістик» вже був закритий, то у відповідача була відсутня можливість зарахувати кошти на користь останнього, а відповідні кошти мали бути повернуті банку, що обслуговує позивача.

Позивач зазначає, що неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути не зараховані кошти на рахунок банку відправника, однак у відповідь отримував відмову в їх поверненні, що підтверджується листами відповідача за №10.08.16/12-вих від 10.08.2016, №11.08.16/21-вих. від 11.08.2016, №05-696 від 04.07.2016, у зв'язку з чим позивач і звернувся до суду із даним позовом.

На думку позивача, спірні кошти підлягають поверненню банку, що його обслуговує, в силу вимог Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (частини 7 статті 36).

За результатами розгляду справи колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ФОП Клочко Л.В. у даній справі не можуть бути задоволені з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на підставі рішення Національного банку України від 23.05.2016 №14/БТ «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23.05.2016 №812 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк Михайлівський» з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 23.05.2016 до 22.06.2016 включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «Банк Михайлівський», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Ірклієнку Юрію Петровичу на один місяць з 23.05.2016 до 22.06.2016 включно.

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 13.06.2016 №991, відповідно до якого продовжено строки тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» з 23.06.2016 до 22.07.2016 включно. Відповідно до даного рішення продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» Ірклієнка Юрія Петровича з 23.06.2016 до 22.07.2016 включно.

У подальшому на підставі рішення Правління Національного банку України від 12.07.2016 №124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12.07.2016 №1213 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» з 13.07.2016 до 12.07.2018 включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Ірклієнку Юрію Петровичу з 13.07.2016 до 12.07.2018 включно.

У газеті «Голос України» №132 (6386) від 16.07.2016 опубліковано оголошення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку ПАТ «Банк Михайлівський».

У справі встановлено, що невиконання відповідачем вимог позивача щодо повернення грошових коштів мало місце після введення щодо відповідача тимчасової адміністрації.

Водночас, на момент звернення позивача до суду з даним майновим позовом щодо відповідача вже було відкрито процедуру ліквідації.

Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації і ліквідації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту 3 частини 2, частини 3 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку строк виконання всіх грошових зобов'язань банку вважається таким, що настав. Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Процедура заявлення вимог кредиторів до банку, що ліквідується, передбачена частиною 1 статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з якою Фонд гарантування вкладів фізичних осіб припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом гарантування вкладів фізичних осіб суми відшкодування за вкладами.

Під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на задоволення вимог кредиторів у черговості передбаченій статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Отже, відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи, зумовило для позивача настання відповідних правових наслідків, зокрема, виникнення спеціальної процедури пред'явлення майнових вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбаченої Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому задоволення вимог окремого кредитора - фізичної чи юридичної особи, заявлених поза межами ліквідаційної процедури банку, у тому числі на підставі судового рішення, не допускається, оскільки в такому випадку активи з банку виводяться, а заборгованість третіх осіб перед банком збільшується, що порушує принцип пріоритетності зобов'язань неплатоспроможного банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідна правова позиція наведена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 02 березня 2018 року у справі № 910/8297/17, від 20.03.2018 у справі №910/3226/17.

За таких обставин колегія суддів вважає обґрунтованими посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що на позивача поширюються обмеження щодо задоволення майнових вимог, впроваджені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому його вимоги не можуть бути задоволені поза межами ліквідаційної процедури банку в окремому позовному провадженні.

При цьому вищезазначені обмеження стосуються всіх без виключення вимог кредиторів банку, що ліквідується, не залежно від моменту виникнення відповідного грошового зобов'язання останнього.

З огляду на зазначене, колегія суддів зазначає, що неможливим є застосування до спірних правовідносин положень частини 7 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на яку робить посилання позивач та суд першої інстанції в оскарженому рішенні, оскільки позов у даній справі заявлений не у процедурі тимчасової адміністрації, а вже після введення в Банку процедури ліквідації, якою передбачений спеціальний порядок заявлення кредиторських вимог.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що позивач у встановлений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» строк скористався своїм правом та звернувся до уповноваженої особи Фонду із заявою про задоволення вимог кредитора, у зв'язку з чим позивача було включено до реєстру кредиторів на суму 94 100,00 грн. (6 черга). Отже, спірні кошти в сумі 94 100,00 грн., які позивач перерахувала на закритий рахунок, ввійшли до акцептованої суми кредиторських вимог.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позовні вимоги ФОП Клочко Л.В. про зобов'язання Банку повернути грошові кошти у даній справі заявлені поза межами ліквідаційної процедури в процесі ліквідації банку, що є порушенням вимог чинного законодавства України, зокрема, порядку здійснення ліквідаційної процедури та черговості задоволення вимог кредиторів банку, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним і має пріоритет у регулюванні правовідносин між неплатоспроможним банком та його кредиторами, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача, то вони також не можуть бути задоволені з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що держава забезпечує захист прав та законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів у спосіб та порядок, що визначається цим кодексом та іншими законами України. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд звертає увагу на визначення можливої ефективності такого способу з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

У кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тоді як позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності, за відсутності підстав для задоволення вимоги про зобов'язання відповідача здійснити повернення грошових коштів позивачу у даній справі, не будуть спрямовані на забезпечення поновлення прав позивача.

Суд зазначає, що рішення суду саме по собі повинне бути не декларативним, а виконуваним, тобто акт правосуддя повинен мати форму реалізації в майбутньому (власне, за наслідками чого і здійснюється відновлення порушених прав).

З огляду на зазначене, колегія суддів, за сукупності вищевстановлених обставин, не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» щодо неповернення помилково зарахованих грошових коштів у розмірі 94 100,00 грн.

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевстановлені обставини справи, колегія суддів вважає заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, обґрунтованими та такими, що спростовують висновки суду першої інстанції, наведені в оскарженому рішенні. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2017 у даній справі, враховуючи норми пункту 2 частини 1 статті 275 та статті 277 Господарського процесуального кодексу України, підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», від імені та в інтересах якої діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Гриценко В.В., є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 2 частини 1 статті 275, статтями 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», від імені та в інтересах якої діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» Гриценко В.В., на рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2017 у справі №910/16026/17 задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2017 у справі №910/16026/17 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Клочко Людмили Василівни (18016, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» (01601, м. Київ, вул. Прорізна, 8, ) 4 800 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Матеріали справи №910/16026/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 06.04.2018.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

О.М. Гаврилюк