ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"28" березня 2018 р.Справа № 924/19/18

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Гладія С.В. при секретарі судового засідання Маєвській Н.В., розглянувши матеріали справи

за позовом малого підприємства "ОСОБА_1 і Партнери" с. Біла, Чемеровецького району, Хмельницької області

до приватного підприємства "АВС АГРО", с. Кугаївці, Чемеровецького району, Хмельницької області

про 1. Визнання одностороннього правочину ПП "АВС ОСОБА_1" (відмова повернути урожай сої в кількості 34 тонни 600 кг) недійсним;

2. Стягнення 560520,00 грн. збитків

Представники сторін: не з'явились

В судовому засіданні 28.03.2018р. справу розглянуто, прийнято та оголошено, на підставі ст. ст. 185, 233, 240, 241 ГПК України, вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою, згідно якої просить визнати односторонній правочин відповідача (відмову повернути урожай сої в кількості 34 тонни 600 кг) недійсним та стягнути з останнього 560520,00 грн. збитків. В обґрунтування позовних вимог вказує, що між позивачем та відповідачем існувала усна домовленість про надання послуг в збиранні урожаю зерна сої, що належить позивачу. Також була домовленість про доставку урожаю сої на зернотік відповідача для його зберігання. Урожай сої було зважено та здано на зернотік в кількості 61,550 тон. Оплату наданих послуг по зберіганню було обумовлено провести після продажу урожаю. Позивачем 02.11.2017р. отримано з зернотоку відповідача 26,950 тон сої. Залишок урожаю сої в кількості 34,600 тон відповідач відмовився повернути позивачу. Не повернувши зерно сої власнику, відповідач вчинив одностороній правочин відповідно до абз.2 ч.3 ст. 202 ЦК України. Таким правочином створено обов'язки лише для відповідача. Вищезгадані дії відповідно до п.2 ч.2 ст. 22 ЦК України є збиткам, які позивач просить відшкодувати. Позивач звертався до відповідача із претензією про сплату суми збитків. Враховуючи, що відповідачем відповіді на претензію не надано, а сума збитків залишається не сплаченою, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Позивач в листі №02/1 від 15.01.2018р. вказує, що доказом передачі на зберігання відповідачу сої є накладні №1 від 14.10.2017р. та №2 від 15.10.2017р., доказом отримання з зернотоку лише 26,950 тон сої є фотокопії. Таким чином, відповідач присвоїв 34,600тон зерна сої. Ціна сої заявлена позивачем 8100,00грн. за одну тону. Прямі збитки від нікчемних правочинів, нанесені позивачу діями відповідача складають 280260,00грн. (34,600 т. х 8100,00грн). Відповідач, відповідно до ч. 2 ст. 230 ЦК України зобов'язаний відшкодувати завдані збитки позивачу в подвійному розмірі, що передбачено ч.3 ст. 22 ЦК України (280260,00грн. х 2 = 560520,00грн.)

Крім того, в листі №03/1 від 21.01.2018р. позивач уточнює предмет позову, при цьому вказує, що він не вбачає у поданій позовній заяві вимогу про визнання правочину недійсним в загальній формі такого, а просить застосувати наслідки, що пов'язані з його недійсністю. Вимога про визнання недійсним одностороннього правочину є супутньою та розкриває факт недійсності (нікчемності) правочину про незаконне, протиправне заволодіння зерном сої в кількості 34,600 тон на загальну суму 280260,00грн. Зазначає, що основна позовна вимога є відшкодування збитків, що вчинені під впливом обману в сумі 560520,00грн. Крім того, дає свою згоду в залік погашення боргу в сумі 280260,00грн. отримати зерно сої в кількості 34,600 тон, яке відповідач незаконно привласнив. Іншу частину коштів просить стягнути з відповідача.

Позивач, повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив.

Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи (повідомлення вручене), відзив на позов не подав, повноважного представника для участі у судовому засіданні не направив, причини нез'явлення у судове засідання не повідомив. Відповідно, відсутні підстави для відкладення розгляду справи згідно ст.216 ГПК України. Тому справу може бути розглянуто на підставі поданих суду доказів.

Розглядом наявних матеріалів справи встановлено наступне.

На підтвердження позовних вимог позивачем подано в матеріали справи товарно-транспортні накладні №1 від 14.12.2017р. та №2 від 15.10.2017р., згідно яких вказано, що вантажовідправником ОСОБА_1 із пункту навантаження с. Біла відправлено вантажоодержувачу ПП "АВС ОСОБА_1" (пункт розвантаження с. Кугаївці) сою загальною масою 61,550т. (5,400т. згідно накладної №1 та 56,150 тон згідно другої накладної).

Товарно - транспортні накладні містять підписи без зазначення прізвища та ініціалів осіб, що їх вчинили.

Позивач, обґрунтовуючи повернення з зернотоку лише 26,950 тон сої подав в матеріали справи копії фотокарток, на яких вказано 15340т. та 42290т.

Згідно листа №01/11 від 15.11.2017р. та претензії №01/12 від 04.12.2017р. позивач просив відповідача забезпечити надання відповідних документів для оплати наданих послуг зберігання, а також повернути сою.

Враховуючи, що відповідач відповіді на претензію не надав та не повернув передану на зберігання сою в кількості 34,600 тон, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Аналізуючи надані докази, оцінюючи їх у сукупності, судом приймається до уваги наступне.

Відповідно до ст.11 ЦК України та ст.174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У відповідності до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно ч. 1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Водночас, п.1 ч.1 ст. 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між юридичними особами.

Абзацом 3 ч. 1 ст. 937 ЦК України встановлено, що письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач вказує, що на підставі товарно-транспортних накладних №1 від 14.12.2017р. та №2 від 15.10.2017р. він передав на зберігання відповідачу 61,550 тон сої. Однак, вказані товарно - транспортні накладні не можуть вважатись належним та допустимим доказом укладення договору зберігання між позивачем та відповідачем з огляду на наступне.

Згідно частин 1, 3 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999р. N 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Пунктом 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. № 88, визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Згідно п. 2.5 вищевказаного Положення документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.

Керівником підприємства, установи затверджується перелік осіб, які мають право давати дозвіл (підписувати первинні документи) на здійснення господарської операції, пов'язаної з відпуском (витрачанням) грошових коштів і документів, товарно-матеріальних цінностей, нематеріальних активів та іншого майна. Кількість осіб, які мають право підписувати документи на здійснення операцій з видачі особливо дефіцитних товарів і цінностей, бланків суворої звітності, повинно бути обмежено (п. 2.13 Положення).

Таким чином, належним доказом щодо фактичної передачі зерна сої на зберігання відповідачу можуть бути первинні документи, які містять підпис уповноваженої особи про її отримання.

Як вбачається із змісту наданих позивачем товарно - транспортних накладних, останні містять лише підпис про прийняття товару. Однак, в матеріали справи не надано жодних належних доказів, які б підтверджували, що підпис належить представнику відповідача, оскільки накладні не містять прізвища та ініціалів особи, що підписувала накладні, що унеможливлює ідентифікацію особи, як представника підприємства - відповідача. Крім того, матеріали справи не містять доказів, що особа, яка підписувала накладні, була уповноважена відповідачем на отримання визначеного в накладних товару (довіреності тощо).

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладені обставини, а також відсутність в матеріалах справи письмового договору, розписки, квитанції або іншого документу, підписаного відповідачем, що свідчило б про прийняття відповідачем товару на зберігання, у суду відсутні підстави вважати, що між сторонами існували договірні відносини по зберіганню зерна сої.

Крім того, судом критично оцінюються надані позивачем копії фотокарток, на яких відображена лише вага товару без зазначення його назви, зважаючи на відсутність належним чином оформлених первинних документів.

Позивач, звертаючись до суду із даним позовом просить визнати недійсним односторонній правочин вчинений відповідачем, а саме відмову повернути позивачу урожай сої в кількості 34 тонни 600 кг.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Одностороній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (ч.3 ст. 202 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3)волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4)правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Загальні підстави недійсності правочину передбачені ст.215 ЦК України. Так, згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про відмову відповідача повернути урожай сої, що виключає можливість задоволення позовних вимог в частині визнання одностороннього правочину ПП "АВС ОСОБА_1" (відмова повернути урожай сої в кількості 34 тонни 600 кг) недійсним, у зв'язку із недоведенністю.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 560520,00грн. завданих збитків, то судом враховується наступне.

Положенням ч. 1, 2, 3 ст.22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Аналогічні приписи викладені у ст. 224 ГК України, відповідно до яких учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 225 Господарського кодексу України визначений перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами факту укладення між сторонами договору зберігання та передачі на зберігання відповідачу зерна, суд приходить до висновку про відсутність у діях відповідача усіх елементів складу цивільного правопорушення, а також про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення шкоди.

З огляду на викладене, в зв'язку із недоведеністю, в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі.

У відповідності до ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові малого підприємства "ОСОБА_1 і Партнери" с. Біла, Чемеровецького району, Хмельницької області до приватного підприємства "АВС АГРО", с. Кугаївці, Чемеровецького району, Хмельницької області про 1. Визнання одностороннього правочину ПП "АВС ОСОБА_1" (відмова повернути урожай сої в кількості 34 тонни 600 кг) недійсним, 2. Стягнення 560520,00 грн. збитків відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Порядок подання апеляційної скарги визначений підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України.

Повний текст рішення складено 06.04.2018р.

Суддя С.В. Гладій

Віддрук. 3 прим.: 1 - до справи, 2 - позивачу (31643, с. Біла, Чемеровецького р-ну, Хмельницької обл., вул. Шевченка,23), 3- відповідачу (31632, с. Кугаївці, Чемеровецького р-ну, Хмельницької обл.,вул. Першотравнева, 32) Надіслати усім рекомендованим листом з повідомленням про вручення.