ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 30/5009/7730/11

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Сухового В.Г. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.,

розглянувши без повідомлення та виклику учасників справи заяви Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт"

про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 18.01.2017 (Бондар С.В., Палій В.В., Селіваненко В.П.) у справі №30/5009/7730/11 Господарського суду Запорізької області

за позовом Бердянського міжрайонного прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області; Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Комунального підприємства "Бердянське бюро технічної інвентаризації", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-2 - Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" про визнання недійсним пунктів рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області № 49 від 03.02.2005

ВСТАНОВИВ:

Бердянський міжрайонний прокурор Запорізької області (далі - Прокурор) звернувся в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (далі - Позивач) з позовом до Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області (далі - Відповідач-1), Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" (далі - Відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача - Комунальне підприємство "Бердянське бюро технічної інвентаризації" (далі - Третя особа-1), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача-2 - Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (далі - Третя особа-2) про визнання недійсним пунктів рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області № 49 від 03.02.2005.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 22.12.2011 (Кагітіна Л.П.) в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 (Склярук О.І., Дучал Н.М., Ушенко Л.В.) рішення Господарського суду Запорізької області від 22.12.2011 скасовано, прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним пункти 5.4, 5.5, 5.6 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради № 49 від 03.02.2005 "Про оформлення права власності".

Постановою Вищого господарського суду України від 18.01.2017 (Бондар С.В., Палій В.В., Селіваненко В.П.) постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 залишено без змін.

У заяві про перегляд із підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини 1 статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017) Відповідач-2 просить переглянути та скасувати постанову Вищого господарського суду України від 18.01.2017 у справі № 30/5009/7730/11, а рішення Господарського суду Запорізької області від 22.12.2011 залишити без змін.

На обґрунтування зазначеної підстави для перегляду постанови Вищого господарського суду України від 18.01.2017 заявником до заяви додано копії постанов Верховного Суду України від 18.10.2017 у справі №17/108-11/24, від 15.11.2017 у справі № 310/5980/13-ц.

Здійснивши порівняння змісту постанови Вищого господарського суду України від 18.01.2017 зі змістом постанови Верховного Суду України від 18.10.2017 у справі №17/108-11/24, суд дійшов висновку про відсутність підстав для висновку про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постанові Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а тому постанова Верховного Суду України від 18.10.2017 у справі №17/108-11/24, яка додана в підтвердження правової позиції, не була прийнята судом. В іншому ж, дослідивши доводи заяви та додані матеріали, Верховний Суд дійшов висновку, що подана заява є обґрунтованою.

Ухвалою Верховного Суду від 13.02.2018 допущено справу №30/5009/7730/11 до провадження Верховного Суду. Відкрито провадження за заявою Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 18.01.2017 у справі №30/5009/7730/11 Господарського суду Запорізької області та здійснено підготовчі дії.

Ухвалою Верховного Суду від 12.03.2018 постановлено здійснити розгляд справи №30/5009/7730/11 за заявою Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 18.01.2017 без повідомлення та виклику учасників справи.

У справі, яка розглядається, судами встановлено, що рішенням загальних зборів Третьої особи-2 від 20.06.2002 вирішено виступити співзасновником Відповідача-2, реорганізувавши шляхом виділення Приазовське дочірнє підприємство Третьої особи-2, що розташоване за адресою: м. Бердянськ, вул. Котляревського, 12/24; філії Приазовського дочірнього підприємства Третьої особи-2 ліквідувати; схвалити проекти установчих документів Відповідача-2 та встановити вклад третьої особи-2 в сумі 43 485 200,00 грн.

30.10.2002 між Відповідачем-2 та Третьою особою-2 підписано акт приймання-передачі майна майнового комплексу Приазовського дочірнього підприємства Третьої особи-2, що належить на праві власності Третій особі-2 у власність Відповідача-2 як внесок до статутного фонду майна.

03.02.2005 Відповідачем-1 прийнято рішення № 49 "Про оформлення права власності", відповідно до пунктів 5.4, 5.5, 5.6 якого вирішено оформити право власності за Відповідачем-2 (балансоутримувач - Санаторій "Бердянськ") на будівлю по бул. Тінистому, 10, що складається з основної будівлі "А", сходів "А", замощення І, паркану № 1; на комплекс будівель та споруд за адресою: бул. Тінистому, 7, що складається з основних будівель "А, Б", прибудов "а, а1, а2, б, б1", ганку до б1, хвірток № 1, № 3, № 5, № 6, парканів № 2, № 7, замощення І, ІІ; на будівлю по вул.Котляревського, 14а, що складається з основної будівлі "А", прибудов "а, а1, двох ганків до "А", замощення І, ІІ".

На підставі пунктів 5.4, 5.5, 5.6 вказаного рішення Відповідачем-2 отримано 09.02.2005 свідоцтва про право власності.

Звертаючись до суду з позовом, Прокурор просив визнати недійсними пункти 5.4, 5.5, 5.6 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області № 49 від 03.02.2005.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне рішення прийнято в межах компетенції та дотримано порядок прийняття рішення, який визначений нормами Конституції України, Законом України "Про місцеве самоврядування". До того ж, Прокурором та Позивачем не доведено в чому відбулось порушення матеріальних або інших інтересів держави, не обґрунтовано необхідність їх захисту.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що на момент створення Третьої особи-2 спірне майно перебувало у державній власності, а тому могло бути відчужене виключно за згодою власника - держави в особі Позивача, проте передача цілісного майнового комплексу Відповідачу-2 відбулося без згоди Позивача, а тому у Відповідача-1 були відсутні повноваження на прийняття рішення щодо фактичної зміни власника.

При цьому, апеляційним господарським судом розглянуто заяву Прокурора про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та клопотання про визнання поважними причин пропуску цього строку. Так, суд, враховуючи пункт 4 статті 268 Цивільного кодексу України зазначив, що положення зазначеної норми права не поширюється на позови прокуратури, які пред'явлені від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади або органу місцевого самоврядування. На такі позови поширюється положення статті 257 Цивільного кодексу України щодо загальної позовної давності і на підставі частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів, як суб'єкта владних повноважень, довідалася або могла довідатись про порушення прав і законних інтересів. Проте, суд дійшов висновку, що, в даному випадку, Позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушене право саме з боку Відповідачів дізнався лише після проведення у 2011 році прокуратурою відповідної перевірки.

У справі № 30/5009/7730/11, у якій подано заяву про перегляд судових рішень, Вищий господарський суд України, переглядаючи в касаційному порядку судове рішення суду апеляційної інстанції про визнання недійсним пунктів 5.4, 5.5, 5.6 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області №49 від 03.02.2005 "Про оформлення права власності" погодився з висновком суду про задоволення заявлених позовних вимог у зв'язку з тим, що таке рішення Відповідачем-1 прийнято без дотримання вимог чинного на той час законодавства та, виходячи з положень пункту 4 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України, дійшов висновку, що на заявлені позовні вимоги не поширюється строк позовної давності. У даній справі Прокурором не було пропущено строк позовної давності.

У наданій для порівняння постанові від 15.11.2017 у справі №310/5980/13-ц Верховний Суд України, зазначивши, що у цій справі суди визначили не пропущення прокурором строку позовної давності на звернення до суду з позовом, дійшов висновку, що з огляду на статус держави та її органів, як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 статті 268 Цивільного кодексу України не поширюється на позови прокуратури, які пред'явлені від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 Цивільного кодексу України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини 1 статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів, як суб'єкт владних повноважень, довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав і законних інтересів. З огляду на наведене, судам слід встановити з якого часу особі, в інтересах якої пред'явлено позов прокурором, стало відомо про порушене право.

У своїй заяві Відповідач-2 посилається на те, що закон не наділяє прокурора повноваженнями порушувати питання про поновлення строку позовної давності за відсутності відповідного клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду. Відтак, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про поновлення строку позовної давності за відсутності клопотання Позивача про поновлення такого строку, а заява Відповідача-2 про застосування позовної давності є підставою для відмови у позові.

Викладене свідчить про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені Приватним акціонерним товариством "Приазовкурорт" обставини, колегія суддів вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Апеляційним господарським судом встановлено, що Прокурор, звертаючись в листопаді 2011 року в господарський суд з позовом просив визнати поважними причини непред'явлення ним раніше даного позову та просив поновити строк позовної давності за цим позовом. За твердженням Прокурора, що не суперечить матеріалам справи, про порушення інтересів держави він дізнався у ході прокурорської перевірки на виконання доручення від 04.08.2011 Генеральної прокуратури України.

Пунктом 4 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України в редакції, чинній на час звернення до суду з даним позовом, передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Положення пункту 4 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняття її органами незаконних правових актів, їх скасування не повинно ставити під сумнів сталість цивільного обороту, яку підтримують норми про позовну давність. Тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів, як суб'єкта владних повноважень, положення пункту 4 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України не поширюються на позови прокуратури, які пред'явлені від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

На такі позови поширюється положення статті 257 Цивільного кодексу України щодо загальної позовної давності і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коди держава в особі її органів, як суб'єкта владних повноважень, довідалась або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Таким чином, під час розгляду даної справи, слід було встановити, з якого часу особі, в інтересах якої пред'явлено позов Прокурором, стало відомо про порушене право.

Апеляційний господарський суд, дослідивши матеріали справи в сукупності встановив, що в даному випадку Позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушене право саме з боку Відповідачів у цій справі він дізнався лише після проведення у 2011 році прокуратурою відповідної перевірки, з огляду на що Позивач не заявляв і не мав заявляти про поновлення строку позовної давності.

Водночас, залишаючи без змін постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що Прокурором не було пропущено строк позовної давності.

Статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України в редакції до 15.12.2017 встановлено межі перегляду справи в касаційній інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Проте, дійшовши вірного висновку про залишення постанови Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 без змін, Вищий господарський суд України зробив висновок, що саме Прокурором не було пропущено строк позовної давності, що свідчить про те, що, всупереч вимог статті 11117 Господарського процесуального кодексу України, здійснено переоцінку доказів.

Враховуючи викладене, постанова Вищого господарського суду України від 18.01.2017 у даній справі ухвалена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий касаційний розгляд до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 розділу XI Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017), статтями 11123, 11124, 11125 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України № 192-VІІІ від 12.02.2015), суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 18.01.2017 у справі №30/5009/7730/11 задовольнити частково.

Постанову Вищого господарського суду України від 18.01.2017 у справі №30/5009/7730/11 скасувати.

Справу № 30/5009/7730/11 направити на новий касаційний розгляд до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Суховий В.Г.

Судді Берднік І.С.

Міщенко І.С.