РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2018 року Справа № 913/51/18

м.Харків Провадження №31/913/51/18

Господарський суд Луганської області в складі головуючого судді Марченко Ю.І.

за участю секретаря судового засідання Богуславської Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства Укртелеком, м.Київ, в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства Укртелеком, м.Харків,

до Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради, м.Сєвєродонецьк Луганської області

про стягнення 49 608 грн. 26 коп.

у засіданні брали участь:

від позивача ОСОБА_1, представник за довіреністю № 2549 від 12.12.2017;

від відповідача представник не прибув.

в с т а н о в и в:

Публічне акціонерне товариство Укртелеком в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства Укртелеком звернулося до господарського суду із позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради про стягнення 49 608 грн. 26 коп.

В обґрунтування позовних вимог заявник посилається на те, що рішенням Господарського суду Луганської області від 11.04.2017 по справі №913/227/17 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Укртелеком в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства Укртелеком до Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради задоволені повністю.

Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської на користь позивача заборгованість в сумі 497196,91 грн. по витратах, понесених внаслідок надання послуг звязку пільговим категоріям населення, витрати на судовий збір в сумі 7457,95 грн. Всього стягнуто за рішенням суду 504 654 грн. 86 коп.

Оскільки відповідачем рішення суду в добровільному порядку не виконується, позивачем на вказану суму були нараховані 3% річних в сумі 10 245 грн. 18 коп. та сума борг з урахуванням інфляції в сумі 39 363 грн. 08 коп.

У звязку з чим, Публічного акціонерного товариства Укртелеком в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства Укртелеком звертається до суду із даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача 3% річних за період 30.05.2017-31.01.2018 в розмірі 10 245,18 грн. та інфляційні нарахування за період 01.06.2017-31.01.2018 в розмірі 39 363,08 грн.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 06.02.2018 відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду на 27.02.2018 о 10 годині 00 хвилин.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 20.02.2018 відкладено розгляд справи на 13.03.2018.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 13.03.2018 відкладено розгляд справи на 03.04.2018.

03.04.2018 від позивача до канцелярії Господарського суду Луганської області надійшли письмові пояснення №26-15/29 від 02.04.2018 з додатковими доказами, за якими зазначено, що відповідачем рішення суду по справі №913/227/17 було виконане лише 29.03.2018, після пред'явлення даної позовної заяви, у зв'язку з цим мало місце прострочення виконання грошового зобов'язання за рішенням суду.

Судом надані позивачем пояснення прийняті до розгляду та відповідні документи долучені до матеріалів справи.

В судове засідання 03.04.2018 з'явився повноважний представник позивача. Який підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач правом на участь свого представника у судовому засіданні не скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Проте, відповідач відзивом на позовну заяву №1505/03 від 22.02.2018 проти позову заперечує посилаючись на те, що відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845, безспірне списання коштів за рішеннями суду покладено на органи казначейства.

Так, ухвалою Господарського суду Луганської області від 08.02.2018 по справі №913/227/17 зобовязано управління Державної казначейської служби України у м.Сєвєродонецьку Луганської області здійснити безспірне списання грошових коштів боржника Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради.

Враховуючи викладені обставини, відповідача зазначає, що рішення Господарського суду Луганської області по справі №913/227/17 не було виконано не з вини відповідача, тому застосування правових наслідків у вигляді нарахування та стягнення втрат від впливу інфляційних процесів та 3% річних, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України є безпідставним.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 13 та ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач зазначає, що відповідно до вимог ст. ст. 87, 89, 97, 102 Бюджетного кодексу України, ст. ст. 222, 526, 610, 625 Цивільного кодексу України та Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, відповідач був зобовязаний відшкодувати позивачу, у місяці наступному за звітним, витрати, понесені внаслідок надання в період: січень грудень 2016 року послуг звязку пільговим категоріям громадян в сумі 497196,91 грн.

Рішенням Господарського суду Луганської області від 11.04.2017 по справі 913/227/17 (залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 29.05.2017) позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Укртелеком в особі Харківської філії ПАТ Укртелеком задоволені повністю, та стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської на користь позивача заборгованість в сумі 497196,91 грн. по витратах, понесених внаслідок надання послуг звязку пільговим категоріям населення, витрати на судовий збір в сумі 7457,95 грн.

Однак, відповідач вказані витрати за рішенням суду не відшкодував.

Оскільки відповідачем рішення суду в добровільному порядку не виконується, позивачем на вказану суму були нараховані 3% річних в сумі 10 245 грн. 18 коп. та сума борг з урахуванням інфляції в сумі 39 363 грн. 08 коп.

У звязку з чим, позивач звертається до суду із даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача 3% річних за період 30.05.2017-31.01.2018 в розмірі 10 245,18 грн. та інфляційні нарахування за період 01.06.2017-31.01.2018 в розмірі 39 363,08 грн.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню за таких підстав.

Позивач Публічне акціонерне товариство Укртелеком є оператором телекомунікацій, який надає телекомунікаційні послуги споживачам відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України Про телекомунікації, Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 295, інших законодавчих актів України.

Відповідно до ч. 3 ст. 63 Закону України Про телекомунікаційні послуги, телекомунікаційні послуги (послуги зв'язку) споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Пунктом 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 295, визначено, що встановлені законами пільги з оплати послуг зв'язку надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня пред'явлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

Статтею 19 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії встановлено, що пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання визначаються виключно законами України.

Відповідно до ст. 87 Бюджетного кодексу України, видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення належать до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України. При цьому порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначаються Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 97 Бюджетного кодексу України).

Згідно пп. б п. 4 ч. 1 ст. 89 та ст. 102 Бюджетного кодексу України, видатки на відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян, здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 (далі - Порядок № 256), встановлено механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення компенсаційних виплат за вказані пільги окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з Державного бюджету України.

Згідно п. 3 Порядку № 256 головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Позивачем зазначено, що в січні грудні 2016 року позивачем були надані послуги звязку вартістю 497196,91 грн. громадянам (населенню м. Сєвєродонецьк Луганської області), що включені до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги та на яких поширювалась дія Законів України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист, Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, Про охорону дитинства, Про жертви нацистських переслідувань.

Вказані обставини встановлені в рішенні Господарського суду Луганської області по справі №913/227/17 та постановою Донецького апеляційного господарського суду від 29.05.2017.

Оскільки відповідачем рішення суду в добровільному порядку не виконується, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період 30.05.2017-31.01.2018 в розмірі 10 245,18 грн. та інфляційні нарахування за період 01.06.2017-31.01.2018 в розмірі 39 363,08 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Аналогічна за змістом норма міститься у п.1 ст. 193 ГК України .

Згідно п.2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно із ч. 2 сказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Факт невиконання зобов'язань щодо оплати витрат, понесених внаслідок надання послуг зв'язку пільговим категоріям населення в повному обсязі встановлено судом при розгляді справи № 913/227/17.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, акти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

У відповідності з приписами 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справ доказів; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), кий міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України.

При цьому, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з винесенням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків (Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 20.12.2010 № №3-57гс10, від 20.01.2011 № 10/25 та від 16.05.2011.№32/242-32/243-32/244-32/245, від 12.09.2011 № 6/433-42/183).

Так, позивачем заявлені вимоги по стягненню 3% річних за розрахунковий період з 30.05.2017 по 31.01.2018 на суму боргу 504 654, 86 грн.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за допомогою «Юридичної інформаційно пошукової системи Законодавство», зазначає, що вказаний розрахунок є арифметично вірним, отже вимоги щодо стягнення 3% річних в сумі 10 245,18 грн. є правомірними та обґрунтованими, у звязку з чим підлягають задоволенню.

В той же час, позивачем нараховані інфляційні на суму боргу 504 654, 86 грн. за розрахунковий період з 01.06.2017 по 31.01.2018 в розмірі 39 363,08 грн.

Щодо стягнення з відповідача інфляційних нарахувань слід зазначити наступне.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України «Про інформацію» є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Згідно п. 3.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних нарахувань за допомогою «Юридичної інформаційно пошукової системи Законодавство», зазначає, що позивачем при розрахунку були допущені арифметичні помилки.

Тому суд, вважає за доцільне навести власний розрахунок інфляційниї нарахувань, а саме:

- за період 01.06.2017- 31.01.2018 на суму боргу 504 654, 86 грн. - складають 43 345, 25 грн.

Всього сума інфляційних нарахувань за вказаний період складає 43 345, 25 грн.

Оскільки право збільшення позовних вимог відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України належить виключно позивачу, за таких обставин суд погоджується з розрахунком позивача шодо суми нарахованих інфляційних, у звязку з чим до стягнення підлягають інфляційні нарахування в сумі 39 363 грн. 08 коп.

Виходячи з норм чинного законодавства, суд погоджується із розрахунком позивача та вважає обґрунтованим стягнення з відповідача інфляційних нарахувань в сумі 39 363 грн. 08 коп.

Виходячи з наведеного, позов слід задовольнити повність та стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні нарахування в сумі 39 363 грн. 08 коп. і 3% річних в сумі 10 245 грн. 18 коп. (всього 49 608 грн. 26 коп.).

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, у разі задоволення позову покладається на відповідача.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 1 762 грн. 00 коп.

У судовому засіданні 03.04.2018, відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено лише вступну і резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 74, 73, 86, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради (м. Сєвєродонецьк Луганської області, вул. Новікова, 15-б, ідентифікаційний код 24179564), на користь Публічного акціонерного товариства Укртелеком (м.Київ, бульвар Т.Шевченка, 18, ідентифікаційний код 21560766) в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства Укртелеком (м. Харків, Нетіченська набережна, 8, ідентифікаційний код 25614660, інфляційні нарахування в сумі 39 363 грн. 08 коп.; 3% річних в сумі 10 245 грн. 18 коп., витрати зі сплати судового збору в сумі 1 762 грн. 00 коп.

3.Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Дата виготовлення повного тексту та підписання рішення - 06.04.2018

Суддя Ю.І.Марченко