ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04.04.2018                      м.Харків Справа № 905/308/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Лейби М.О., при секретарі судового засідання Григор'євій М.В., розглянувши у відкритому судовому засідані справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКВІВЕС» (вул. Г. Хоткевича, 1, оф. 199, м.Київ, 02094)

до відповідача: Державного підприємства «Селидіввугілля» (вул. К. Маркса, буд. 41, м.Селидове, Донецька область, 85400)

про стягнення 59471,50грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з’явився

від відповідача: не з’явився

Суть справи:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю “ЕКВІВЕС” м.Київ, звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача Державного підприємства “Селидіввугілля”, м.Селидове, Донецька область про стягнення 59471,50грн., з яких: 52141,98грн. – інфляційні нарахування, 7329,52грн. – 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов’язань за договором поставки №Т1/19-2017 від 20.03.17р. в частині повної та своєчасної оплати товару. Зазначені обставини встановлені судовим рішенням від 31.01.18р. у справі №905/2147/17, що набрало законної сили, на підставі якого видано наказ про стягнення заборгованості з Державного підприємства “Селидіввугілля” на користь ТОВ “ЕКВІВЕС”.

В якості правової підстави подання позову позивач посилається, зокрема, на положення статтей 509, 525, 526, 625, 689, 692 Цивільного кодексу України, та статтей 173, 231, 265 Господарького кодексу України.

Автоматичним розподілом автоматизованої системи документообігу господарського суду Донецької області сформовано судову справу, якій присвоєно єдиний унікальний номер судової справи №905/308/18.

Ухвалою господарського суду від 21.02.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/308/18; справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження та судове засідання призначено на 20.03.2018р.

Ухвалою суду від 20.03.18р. відкладено судове засідання на 04.04.18р.

Представник відповідача у судові засідання не з’явився; про місце, час та дату слухання справи відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.

Про поважність причин неявки суд не повідомлено, відзив на позовну заяву до суду не надано.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов’язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.2 ст.178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи, що відповідач протягом розгляду справи у судові засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, суд вважає за необхідне розглянути спір по суті за наявними матеріалами.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Дослідивши документи, наявні в матеріалах справи, суд

встановив:

20.03.17р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКВІВЕС» (постачальник) та Державним підприємством «Селидіввугілля» (покупець) укладений договір поставки №Т1/19-2017, за умовами якого постачальник зобов’язався передати у власність покупця товар, зазначений у специфікаціях, а покупець взяв на себе зобов’язання прийняти та оплатити такий товар.

Грошові зобов’язання відповідача за вказаним договором були предметом судового розгляду у справі №905/2147/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКВІВЕС», м.Київ до Державного підприємства «Селидіввугілля», м.Селидове, Донецька область про стягнення заборгованості в сумі 821346,00грн., 3% річних в сумі 1518,57грн. та інфляційних нарахувань в сумі 665,28грн.

Рішенням господарського суду Донецької області від 31.01.2018р. у справі №905/2147/17 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКВІВЕС», м.Київ до Державного підприємства «Селидіввугілля», м.Селидове, Донецька область задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг у розмірі 821346,00грн. та 3% річних у сумі 1386,80грн. В іншій частині позову відмовлено.

Станом на теперішній час зобов’язання за договором поставки №Т1/19-2017 від 20.03.17р. та рішення господарського суду Донецької області від 31.01.2018р. у справі №905/2147/15 не виконано. Доказів зворотнього суду не надано.

Таким чином, враховуючи невиконання боргових зобов'язань відповідача перед позивачем, станом на момент звернення з даним позовом у відповідача перед позивачем існує основний борг в розмірі 821346,00грн., на частину якого позивач нарахував та заявив до стягнення інфляційні втрати та 3% річних.

Надаючи правову кваліфікацію вказаним обставинам суд виходить з наступного:

Згідно з ст.526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутність таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення на підставах, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 Цивільного кодексу України).

Також підстави припинення зобов'язання визначені статтями 599, 600, 601, 604-609 Цивільног кодексу України.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України).

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України.

Крім того, за змістом ст.625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Індекс інфляції та 3% річних від простроченої суми підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

У постанові Верховного Суду України від 26.04.2017р. у справі №918/329/16, прийнятій у зв'язку з неоднаковим застосування судами ст.625 Цивільного кодексу України, викладено правову позицію про те, що при наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, кредитор вправі вимагати сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми на підставі ст.625 ЦК України.

Вказане також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.01.2018р. у справі №906/1283/16.

Судами встановлено, що інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні ст.266 ЦК України, внаслідок невиконання боржником грошового зобов’язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов’язання до моменту його усунення.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача продовжує існувати прострочене зобов'язання перед позивачем в частині оплати поставленого за договором поставки №Т1/19-2017 від 20.03.17р. товару за видатковими накладними №Е-701 від 26.06.17р. на суму 39102,00грн., №Е-702 від 26.06.17р. на суму 202612,00грн., №Е-703 від 26.06.17р. на суму 234951,00грн., №Е-698 від 26.06.17р. на суму 256928,00грн., №Е-1251 від 18.07.17р. на суму 48651,00грн.

Згідно п.4.1. договору №Т1/10-17 від 20.03.17р. розрахунки за узгоджену партію товару здійснюються в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника протягом 90 календарних днів з моменту постачання товару.

При цьому, позивачем до матеріалів даної справи додані копії видаткових накладних №Е-701 від 26.06.17р. на суму 39102,00грн., №Е-702 від 26.06.17р. на суму 202612,00грн., №Е-703 від 26.06.17р. на суму 234951,00грн., №Е-698 від 26.06.17р. на суму 256928,00грн., №Е-1251 від 18.07.17р. на суму 48651,00грн.

Доказів оплати поставленого за договором №Т1/19-2017 від 20.03.17р. товару за видатковими накладними №Е-701 від 26.06.17р., №Е-702 від 26.06.17р., №Е-703 від 26.06.17р., №Е-698 від 26.06.17р., №Е-1251 від 18.07.17р. відповідачем суду не надано.

Відповідно до ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням господарського суду Донецької області від 31.01.2018р. у справі №905/2147/17 встановлено, що позивачем 3% річних були нараховані на суму боргу за період з 06.08.2017р. по 20.10.2017р., а інфляційні нарахування за період червень – липень 2017р.

Позивач в позовній заяві просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 21.10.2017р. по 12.02.2018р. на загальну суму 7329,52грн.

Нарахування здійснене по кожній видатковій накладній окремо, що не суперечить умовам договору та нормам чинного законодавства.

Період нарахування 3% річних не охоплюється рішенням господарського суду Донецької області від 31.01.2018р. у справі №905/2147/17.

Перевіривши вказаний розрахунок, суд встановив, що позивачем вірно визначено початок періоду нарахування, та розмір 3% річних становить більшу суму, а саме 7393,81грн, тоді як позивачем заявлено вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 7329,52грн.

Враховуючи, що у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог, тому загальний розмір 3% річних, який підлягають задоволенню складає 7329,52грн.

Перевірка розрахунку 3% річних здійснена судом за допомогою програми «Ліга Закон».

Також позивач, просить стягнути з відповідача інфляційні нарахування за період серпень 2017р. – січень 2018р. на загальну суму 52141,98грн.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.18р. у справу №910/24266/16 вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Також, у вказаній постанові Верховним Судом з посиланням на Рекомендації Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997р. № 62-97р зазначено, що сума, внесена в період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Період нарахування інфляційних нарахувань не охоплюється рішенням господарського суду Донецької області від 31.01.2018р. у справі №905/2147/17.

Суд, перевірив розрахунок заборгованості із застосуванням індексу інфляції, нарахованого за період з серпня 2017 року по січень 2018 року та встановив його невідповідність умовам п.4.1. договору №Т1/10-17 від 20.03.17р., яким визначено, що розрахунки здійснюються протягом 90 календарних днів з моменту постачання товару.

Тобто, зобов’язання зі сплати поставленого товару за видатковими накладними №Е-701 від 26.06.17р., №Е-702 від 26.06.17р., №Е-703 від 26.06.17р., №Е-698 від 26.06.17р., виникає у відповідача 26.09.2017р., а за видатковою накладною №Е-1251 від 18.07.17р. 18.10.2017р.

Здійснивши перерахунок інфляційних нарахувань з урахуванням умов договору та вимогам постанови Пленуму Вищого господарського суду України “Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань” за період з жовтня 2017 року по січень 2018 року в сумі 34323,99грн. та за період з листопада 2017 року по січень 2018 року в сумі 1672,44грн., а всього 35996,43грн.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково в сумі 35996,43грн.

Розрахунок інфляційних нарахувань здійсненим судом за допомогою програми «Ліга Закон».

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та статями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідач заперечень проти позову не надав доводи позивача не спростував.

З наведених підстав, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.12, 13, 73, 74, 76, 77, 79, 86, 91, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКВІВЕС», м.Київ до Державного підприємства «Селидіввугілля», м.Селидове, Донецька область про стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 52141,98грн. та 3% річних у розмірі 7329,52грн., задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля» (вул. К. Маркса, буд. 41, м.Селидове, Донецька область, 85400; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКВІВЕС» (вул. Г. Хоткевича, 1, оф. 199, м.Київ, 02094; ) інфляційні нарахування у розмірі 35996,43грн., 3% річних в розмірі 7329,52грн., судові збірв розмірі 1283,65грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі http://dn.arbitr.gov.ua.

В судовому засіданні 04.04.2018р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 04.04.2018р.

Суддя М.О. Лейба