РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.03.2018Справа № 910/23245/17

За позовом Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація»,

м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «КПД Групп», м. Київ

про стягнення коштів в сумі 445 740,61 грн.

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Ільєнко О.О.

Представники сторін:

від позивача - не з'явились;

від відповідача - Пілягін О.В.

В судовому засіданні 23.03.2018р., відповідно до положень ст.ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, повідомлено представнику відповідача, що повний текст рішення буде складено та підписано 06.04.2018р.

СУТЬ СПОРУ:

22.12.2017р. на розгляд Господарського суду міста Києва було передано позовну заяву Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» №1195 від 20.12.2017р. про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «КПД Груп» збитків в розмірі 445740,61 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок проведення Північним офісом Державної аудиторської служби України перевірки позивача було виявлено завищення витрат під час розрахунку між позивачем та відповідачем за договором № 40/ОР-15 в загальному розмірі 445740,61 грн., вказану суму позивач просить стягнути з відповідача в якості збитків.

Відповідач надав відзив на позов, проти задоволення позовних вимог заперечує, мотивуючи це виконання належним чином робіт за договором підряду № 40/ОР-15, що підтверджується доданими до відзиву актами приймання будівельних робіт.

Ухвалою суду від 27.12.2017р. було відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд даної справи здійснювати у порядку загального позовного провадження.

В судових засіданнях 25.01.2018р. та 01.02.2018р. було оголошено перерви.

01.02.2018р. було ухвалено продовжити строк проведення підготовчого провадження на 30 днів.

13.03.2018р. було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 23.03.2018р. Крім того, в судовому засіданні 13.03.2018р. було розглянуто заяву відповідача про залучення до участі у справі Товариства з обмеженою відповідальністю «Дівітея» у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Заява мотивована тим, що відповідач залучав вказану особу в якості субпідрядника протягом виконання робіт за договором підряду №40/ОР-15, тому, на думку відповідача, задоволення позовних вимог в даній справі призведе до того, що ТОВ «КПД Групп» буде змушене звернутись до суду з позовом до ТОВ «Дівітея» про стягнення коштів.

Судом було відмовлено в задоволенні поданої заяви, оскільки:

Частиною першою статті 50 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, може бути залучено до участі у справі за заявою учасників справи, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Відмовляючи в задоволенні відповідної заяви, суд виходив з того, що рішення в даній справі, враховуючи позовні вимоги саме до відповідача, не може вплинути на права чи обов'язки ТОВ «Дівітея», а може встановити певні обставини чи факти щодо виконання сторонами у справі договору підряду № 40/ОР-15, ким не є ТОВ «Дівітея».

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши всі представлені докази, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06.11.2015р. між Державним підприємством «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КПД Групп» (підрядник) було укладено договір на виконання робіт №40/ОР-15, за умовами якого замовник доручає, а підрядник зобов'язується відповідно до проектно-кошторисної документації, з використанням власних матеріалів та устаткування на власний ризик та у передбачений договором строк виконати та здати першочергові роботи з фізичної ліквідації згідно проекту ліквідації шахти імені Артема, а замовник зобов'язується прийняти належним чином виконані роботи та оплатити їх у порядку та на умовах, обумовлених цим договором (пункт 1.1 договору).

Договірна ціна робіт за цим договором становить 2 000 101,20 грн. (п. 3.1. договору).

Відповідно до п. 3.4. договору договірна ціна робіт за цим договором може бути зменшена залежно від реального фінансування за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткових угод до цього договору.

Замовник сплачує підряднику ціну цього договору шляхом проміжних платежів за виконані роботи протягом 10 банківських днів після посвідчення підписами та печатками сторін акту приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в та довідки про вартість виконаних за цим договором будівельних робіт та витрати за формою КБ-3 (пункт 3.6. договору).

На виконання умов договору сторонами було укладено акти приймання виконаних будівельних робіт та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за грудень 2015 року на загальну суму 1 742 100,00 грн.

Вищевказані акти підписано та скріплено печатками сторін, що свідчить про те, що позивачем прийнято роботи без будь-яких зауважень з його боку.

Відповідачем було належним чином виконано умови договору, у зв'язку з чим позивачем здійснено оплату наданих послуг, що підтверджується поясненнями обох сторін в судовому засіданні та платіжними дорученнями наданими позивачем до позовної заяви на загальну суму 1 869 421,20 грн.

Державною аудиторською службою України за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року було проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» і складено акт ревізії від 12.05.2017 року № 08-30/467, якою було встановлено завищення вартості робіт за договором на виконання робіт №40/ОР-15 від 06.11.2015 року на загальну суму 445740,61 грн.

Позивач звернувся до відповідача із листом-вимогою від 18.09.2017 №803 про відшкодування 34 547,21 грн. збитків за результатами проведеної ревізії.

Відповідно до статей 837, 843 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Згідно з частинами 2, 3, 5 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї зі сторін повинна бути досягнута згода.

Під час укладення господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно, за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

За змістом пунктів 1, 7, 10 частини першої статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органу державного фінансового контролю надається право: перевіряти в ході державного фінансового контролю грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, документи щодо проведення процедур державних закупівель, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (коштів, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо); пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на приведення роботи підконтрольної організації у відповідність із вимогами законодавства у майбутньому і є обов'язковою до виконання. Що ж стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово відшкодовані шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом.

Орган державного фінансового контролю має право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути кошти на відшкодування виявлених в ході перевірки збитків.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2014 №21-63а14.

Частиною другою статті 224 ГК України передбачено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За приписами частини першої статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, для застосування такого виду господарської санкції (правового наслідку порушення зобов'язання) як стягнення збитків необхідна наявність всіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення:

- протиправної поведінки;

- збитків;

- причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника і збитками;

- вини.

При відсутності хоч б одного з цих елементів господарсько-правова відповідальність не настає.

Позивачем не доведено наявність всіх елементів складу правопорушення.

За ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд вважає, що позивачем не було надано суду жодного належного доказу на підтвердження завдання відповідачем позивачу збитків в розмірі суми, заявленої до стягнення.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України суд відмовляє позивачу у вимозі про стягнення з відповідача судового збору.

Керуючись ст.ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 06.04.2018р.

Суддя О.В. Котков