ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 918/196/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

О.О. Мамалуй - головуючий, Г.О. Вронська, І.В. Ткач

за участю секретаря судового засідання - Руденко Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Бау-Інвест"

на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 13.09.2017р.

у складі суддів: І.В. Розізнана - головуючий, О.В. Мельник, М.Г. Петухов

та на рішення господарського суду Рівненської області від 17.05.2017р.

суддя: В.В. Марач

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Бау-Інвест"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Ліхтнер Бетон Рівне"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача публічне акціонерне товариство "Рівнеобленерго"

про визнання недійсним договору

за участю представників:

позивача: Голуб В.А.,

відповідача: не з'явилися,

третьої особи: не з'явилися

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

ТОВ "Бау-Інвест" звернулося до господарського суду із позовом до ТОВ "Ліхтнер Бетон Рівне" про визнання недійсним договору про спільне використання технічних мереж від 01.10.2014р. №03/14, укладеного між ТОВ "Бау-Інвест" та ТОВ "Ліхтнер Бетон Рівне".

Позов обґрунтований тим, що договір про спільне використання технологічних мереж укладено між власником електричних мереж і субспоживачем електричної енергії, що суперечить п. п. 1.5, 1.7 Правил користування електричною енергією.

При цьому, за твердженням позивача, договір не містить всіх істотних та обов'язкових умов для даного виду договору, а укладаючи договір відповідач не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності (відсутня відповідна ліцензія) для його укладання, а тому такий правочин підлягає визнанню недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України.

2. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття

Рішенням господарського суду Рівненської області від 17.05.2017р. у справі №918/196/17 в задоволенні позову відмовлено.

Місцевий господарський суд виходив із того, що за своєю правовою природою спірний договір є договором про технічне забезпечення електропостачання споживача, який укладено у відповідності до законодавства.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 13.09.2017р. рішення місцевого господарського суду залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції послався на те, що позивачем не доведено суду, що укладення між позивачем та відповідачем договору про технічне забезпечення електропостачання споживача є обов`язковим в силу закону. А тому, сторони, застосовуючи принцип свободи договору, врегулювали свої відносини на власний розсуд.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

ТОВ "Бау-Інвест", не погоджуючись із судовими рішеннями, звернулося до касаційної інстанції із касаційною скаргою, в якій посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права та просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення, яким визнати договір про спільне використання технічних мереж від 01.10.2014р. № 03/14 недійсним.

Скаржник стверджує, що судами не враховано того, що при укладенні спірного договору мали бути дотримані вимоги п. п. 5.17, 5.18 Правил користування електричною енергією. На думку скаржника, відсутність у договорі ряду умов, що є істотними та обов'язковими для такого договору, а також відсутність необхідних додатків до договору вказує на невідповідність його вимогам чинного законодавства.

Скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій, в порушення вимог ст.ст. 84, 105 ГПК України, пояснень сторін в достатньому обсязі не перевірили, не визначилися з характером спірних правовідносин, не дослідили всі наявні у справі докази та не надали їм оцінки, не вирішили, які правові норми підлягали застосуванню до правовідносин сторін.

4. Позиції інших учасників справи

ТОВ "Ліхтнер Бетон Рівне" у відзиві на касаційну скаргу вважає її безпідставною, а рішення та постанов такими, що відповідають нормам права. За твердженням відповідача всі істотні умови договору, необхідні для укладення договору про технічне забезпечення електропостачання споживача, наявні у спірному договорі. При цьому відповідач звертає увагу, що відсутність істотних умов договору не є підставою для визнання договору недійсним у відповідності зі ст. ст. 203, 215 ЦК України.

5. Обставини справи, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій

15 лютого 2008 р. ЗАТ "АЙ-І-Ес Рівнеенерго", правонаступником якого є ПАТ "Рівнеобленерго", як постачальник та ТОВ "Бау-Інвест" як споживач уклали договір про постачання електричної енергії №3004.

Згідно з п. 1 даного договору постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електоустановок споживача з сумарною приєднаною потужністю 400 кВт, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п. 9.1.1 договору якщо до електромереж споживача приєднані в установленому порядку електроустановки інших споживачів (субспоживачів), стосунки між ними регулюються договором про спільне використання технологічних мереж основного споживача або договором про технічне забезпечення електропостачання споживача.

30 липня 2008р. між ЗАТ "АЙ-І-Ес Рівнеенерго", правонаступником якого є - ПАТ "Рівнеобленерго", як постачальником та ТОВ "Ліхтнер Бетон Рівне" як споживачем укладено договір про постачання електричної енергії №3131.

Згідно з п. 9.3.2 даного договору відносини між споживачем, який є субспоживачем та основним споживачем регулюються умовами договору про спільне використання електричних мереж основного споживача.

01 жовтня 2014 р. ТОВ "Бау- Інвест" як власник мережі та ТОВ "Ліхтнер Бетон Рівне" як користувач уклали договір №03/14 про спільне використання технологічних мереж.

Відповідно до п. 1.1 договору власник мереж зобов'язується забезпечити передачу електричної енергії в межах величин, дозволених користувачу до використання, а користувач - своєчасно сплачувати за використання електричної мережі, отримані послуги, в тому числі за перетікання реактивної електричної енергії.

Згідно з п. п. 2.1, 2.2 договору власник мереж зобов'язаний забезпечувати технічну можливість для передачі користувачу електричної енергії в межах 160 кВт потужності на III класі напруги (ступінь напруги 0,4 кВт) в обсягах, визначених відповідно до договору з постачальником електричної енергії, шляхом формування електричної схеми відповідної пропускної здатності, забезпечувати на межі балансової належності електромереж підтримання параметрів якості електроенергії та узгодженості рівня надійності електропостачання відповідно до категорії струмоприймачів користувача згідно з ПУЕ.

Згідно п. 10.4 договір укладено на строк до 30.09.2017р., набирає чинності з дня його підписання та вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення цього терміну не буде заявлено однією з сторін про відмову від цього договору або його перегляд.

Протоколом узгодження договірної ціни від 01.10.2014р. ТОВ "Бау- Інвест" як власник мережі та ТОВ "Ліхтнер Бетон Рівне" як користувач узгодили вартість передачі електоенергії власником користувачу, яка становить 10% від вартості спожитої електоенергії користувачем.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про технічне забезпечення електропостачання споживача.

Суд апеляційної інстанції встановив, що 03.01.2017р. позивачем було припинено передачу електричної енергії за договором від 01.10.2014р. №03/04 до розчинно-бетонного вузла від ТП-555, що перебуває на його балансі.

6. Норми права, з яких виходить суд касаційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 1.5 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31.07.1996р. N 28, (далі - Правил) у разі підключення електроустановок споживача до електричних мереж, власник яких не є постачальником електричної енергії, та виникнення у споживача відповідно до законодавства України зобов'язань вносити плату за перетікання реактивної електроенергії, між споживачем та цим власником електричних мереж на основі типового договору укладається договір про технічне забезпечення електропостачання споживача.

Пунктом 1.7 Правил передбачено, що у разі використання технологічних електричних мереж електропередавальною організацією відносини між власником цих мереж та електропередавальною організацією, у тому числі їх взаємна відповідальність, регулюються договором про спільне використання технологічних електричних мереж, що укладається між ними на основі типового договору .

Основний споживач не має права відмовити електропередавальній організації, яка здійснює ліцензовану діяльність на закріпленій території, в укладенні (переукладенні) договору про спільне використання технологічних електричних мереж, а субспоживачу у разі дотримання ним вимог цих Правил в укладенні (переукладенні) договору про технічне забезпечення електропостачання споживача в передбачених цими Правилами випадках.

В п. 5.17 Правил встановлено істотні та обов'язкові умови, що має містити договір про технічне забезпечення електропостачання споживача та договір про спільне використання технологічних електричних мереж споживача (основного споживача).

Згідно з п. 5.18 Правил невід'ємними частинами договору про технічне забезпечення електропостачання споживача та про спільне використання технологічних електричних мереж є: акт про розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін; відомості про засоби комерційного обліку активної та реактивної електричної енергії; схема електропостачання, зазначення точок приєднання і ліній, що живлять струмоприймачі субспоживача; акт екологічної, аварійної та технологічної броні електропостачання споживача (за необхідності згідно з вимогами нормативно-правових актів); довідка про обсяги переданої електричної енергії за базовий період.

Відповідно до п. 5.22 Правил до договорів, укладення яких передбачено цими Правилами, за взаємною згодою сторін можуть бути оформлені додатки. В додатках до відповідного договору обумовлюються технічні та організаційні особливості врегулювання відносин між сторонами. Додатки мають не суперечити законодавству України, в тому числі Правилам та нормативно-технічним документам.

7. Мотиви, з яких виходить суд касаційної інстанції при прийнятті постанови

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що спірний догові за правовою природою є договором про технічне забезпечення електропостачання споживача, що не суперечить Правилам користування електричною енергією.

Оскільки сторони договору в даному випадку не являються ні електропостачальною, ні електропередавальною організацією, які здійснюють ліцензовану діяльність на закріпленій території та відповідно до вимог закону повинні мати ліцензію, судами правильно відхилено доводи позивача про укладення спірного договору відповідачем без відповідного дозволу (ліцензії).

Господарські суди попередніх інстанцій, дослідивши умови спірного договору та перевіривши наявність підстав для визнання його недійсним, дійшли висновку, що укладений між позивачем та відповідачем договір не суперечить чинному законодавству. Суди врахували, що спірний договір належним чином виконувався сторонами.

При цьому, апеляційний господарський суд встановив, що позивачем не доведено та не підтверджено факту порушення або оспорювання його прав та інтересів даним договором.

Верховний Суд погоджується з такими висновками господарських судів попередніх інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на встановлених обставинах справи та прийняті з правильним застосуванням норм права.

Вказані висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним не спростовані скаржником.

Аргументи скаржника про недотримання сторонами вимоги п. п. 5.17, 5.18 Правил користування електричною енергією у зв'язку з відсутністю у договорі ряду умов, що є істотними та обов'язковими для такого договору, відхиляються Верховним Судом. Як правильно зазначено відповідачем у відзиві, відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом).

Посилання скаржника про не дослідження судами обставин справи та не вирішення які правові норми підлягають застосуванню є безпідставним, оскільки господарськими судами чітко встановлено, що сторони, застосовуючи принцип свободи договору, уклали договір, який за своєю правовою природою є договором про технічне забезпечення електропостачання споживача.

Верховний Суд не вбачає порушень чи неправильного застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм права, з огляду на що відсутні підстави для скасування рішення чи постанови.

8. Висновки суду касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги

На підставі вищевикладеного, Верховний Суд, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених господарськими судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, перевірив правильність застосування норм матеріального та процесуального права та прийшов до висновку, що рішення та постанова є законними та обґрунтованими, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ТОВ "Бау-Інвест" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 17.05.2017р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 13.09.2017р. у справі №918/196/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. О. Мамалуй

Суддя Г.О. Вронська

Суддя І.В. Ткач