ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2018 року м. Дніпро Справа № 904/676/18

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач)

суддів: Коваль Л.А., Пархоменко Н.В.

при секретарі судового засідання: Дон О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"

на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області (суддя Бондарєв Е.М.) у справі № 904/676/18, постановлену у м. Дніпро 21.02.2018р.

за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПриватОфис", м. Дніпро

про визнання недійсними окремих положень договорів оренди та визнання недійсними односторонніх правочинів щодо розірвання договорів оренди, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2018р. у справі № 904/676/18 відмовлено Публічному акціонерному товариству комерційний банк "Приватбанк" в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погодившись із зазначеною ухвалою до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк", в якій посилаючись на неповне з’ясування судом обставин справи, просить ухвалу суду від 21.02.2018р. у справі № 904/676/18 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову в повному обсязі.

Так, в обгрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що судом першої інстанції не враховано статусу позивача як банківської установи, яка здійснює надання банківських послуг в орендованих у відповідача приміщеннях, які останній протиправно вимагає звільнити, що може призвести до порушення діяльності банку та настання негативних наслідків для його клієнтів. У позивача існують обгрунтовані підстави вважати, що відповідач може вчинити дії з вивільнення належних йому приміщень від майна та працівників позивача, що унеможливить захист його порушених прав.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.03.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2018р. у справі № 904/676/18, розгляд скарги призначено в судове засідання на 11.04.2018р.

У судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсягу.

Представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечує, вважає оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою, прийнятою у повній відповідності з вимогами ст.ст. 136, 137 ГПК України, посилаючись при цьому на те, що позивачем не було доведено у суді першої інстанції належними доказами фактів, які-б були підставами для вжиття заходів до забезпечення позову. Відповідач вказує, що позивачем подані до суду апеляційної інстанції певні докази в обґрунтування необхідності забезпечення позову, які не є належними та не наведено поважних причин неможливості їх подання до суду першої інстанції. Зазначає відповідач і про те, що він як власник нерухомого майна має право контролювати його використання, однак позивач чинить перешкоди у допуску працівників відповідача до спірних приміщень, а також про те, що забезпечення позову у справі ніяким чином не вплине на неможливість його виконання.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши копії матеріалів справи, заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з копій матеріалів справи, Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просить визнати недійсними п. 7.4 договорів оренди від 01.12.2016 р., укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю "Приватофис" та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Приватбанк", визнати недійсними односторонні правочини, оформлені письмовими повідомленнями Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" вих. № 13/11-3 від 13.11.2017р., № 14/11-3 від 14.11.2017р., № 15/11-3 від 15.11.2017р.

Разом з позовом Позивачем надана заява про забезпечення позову, згідно якої Позивач просить заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю "Приватофис" самостійно або через інших осіб вчиняти будь-які прямі або опосередковані дії направлені на унеможливлення користування ПАТ "КБ "Приватбанк" його працівниками або клієнтами, приміщеннями, які знаходяться за адресами: м. Київ, вул. Хмельницького Богдана (Шевченківський р-н), буд. 41, приміщення 56, м. Київ, вул. Микільсько-Ботанічна, буд. 2/14, м. Київ, вул. Василевської Ванди, буд. 12/16, приміщення 129, м. Київ, вул. Василевської Ванди, буд. 12/16, приміщення 130, м. Київ, вул. Юри Гната, буд. 7, м. Київ, проспект Леся Курбаса, буд. 7-А, м. Київ, проспект Палладіна Академіка, буд. 18/30, м. Київ, вул. Червонопільська, буд. 13/16, приміщення 83, м. Київ, вул. Татарська, буд. 38а, м. Київ, вул. Ахматової Анни, буд. 5, м. Київ, проспект Маяковського Володимира, буд. 73, а також заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю "Приватофис" самостійно або через інших осіб вчиняти будь-які прямі або опосередковані дії направлені на вивільнення орендованих приміщень від обладнання, устаткування та працівників ПАТ "КБ "Приватбанк" до набрання рішенням у справі законної сили.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що Позивач має обґрунтовані побоювання, що Відповідачем під час розгляду справи судом, можуть бути вчинені дії, в тому числі примусового характеру, направлені на обмеження доступу працівників Позивача та клієнтів до орендованих приміщень (відділень банку), опосередковані дії направлені на унеможливлення використання приміщень за їх функціональним призначенням, або навіть дії примусового характеру направлені на вивільнення приміщень. З огляду на вищезазначене, Позивач вважає, що даному випадку належить застосувати заходи забезпечення позову у вигляді встановлення заборони Відповідачу вчиняти будь-які прямі або опосередковані дії, направлені на унеможливлення користування Позивачем, його працівниками та клієнтами, орендованими приміщеннями або вивільнення орендованих приміщень до набрання рішенням законної сили.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2018р. у справі № 904/676/18 відмовлено Публічному акціонерному товариству комерційний банк "Приватбанк" в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Зазначена ухвала і є предметом апеляційного оскарження.

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість ухвали господарського суду від 21.02.2018 року, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред’явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується, зокрема забороною відповідачу вчиняти певні дії.

Як вірно вказав в оскаржуваній ухвалі місцевий господарський суд, забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Предметом спору в даній справі є визнання недійсними п. 7.4 договорів оренди від 01.12.2016 р., укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю "Приватофис" та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Приватбанк", визнання недійсними односторонніх правочинів, оформлених письмовими повідомленнями Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" вих. № 13/11-3 від 13.11.2017р., № 14/11-3 від 14.11.2017р., № 15/11-3 від 15.11.2017р.

Згідно з ст. 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Якщо за недійсним правочином права та обов’язки передбачались лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Отже, у разі задоволення позову Позивача, рішення суду щодо визнання недійсними окремих положень договорів оренди та визнання недійсними односторонніх правочинів щодо розірвання договорів оренди буде виконано шляхом встановлення судом фактів недійсності окремих положень договорів оренди та визнання недійсними односторонніх правочинів щодо розірвання договорів оренди з моменту їх вчинення, а сторонам не потрібно буде здійснювати будь-які активні дії для примусового виконання даного рішення.

З огляду на вищенаведене місцевий господарський суд дійшов до вірного висновку, що заборона власнику нерухомого майна вчиняти певні дії щодо його власності, про що просить Позивач у заяві про забезпечення позову, не може забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та не сприятиме ефективному захисту та/або поновленню порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому апеляційний суд враховує, що сам лише факт направлення повідомлень про розірвання договорів оренди та звільнення приміщень не свідчить про вчинення Відповідачем дій спрямованих на протиправне позбавлення Позивача прав користування спірними приміщеннями та їх вивільнення, а відтак і про необхідність забезпечення даного позову для ефективного захисту та/або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів Позивача. Така потреба у забезпеченні позову для ефективного захисту та поновлення прав у спосіб, який наводить Позивач у заяві про забезпечення позову може виникнути лише у разі вчинення Відповідачем реальних дій, які-б свідчили про перешкоджання діяльності Позивача у орендованих приміщеннях або спроб його вивільнення чи захоплення.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, Позивачем не було доведено належними та допустимими доказами у суді першої інстанції обставин, які-б свідчили про вчинення Відповідачем такий дій.

Позивачем долучено до апеляційної скарги копії протоколів про прийняття заяв про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується та відповідних пояснень та заяв представників Позивача до правоохоронних органів щодо перешкоджання представниками Відповідача господарській діяльності Позивача у спірних орендованих приміщеннях, які датовані 19.02.2018р., однак не наведено обставин та доказів неможливості подання цих доказів суду першої інстанції з причин, що об’єктивно не залежали від нього, тому в апеляційного суду в силу вимог ч. 3 ст. 269 ГПК України відсутні підстави для прийняття їх до розгляду.

Щодо заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується та відповідних пояснень і заяв представників Позивача до правоохоронних органів про перешкоджання представниками Відповідача господарській діяльності Позивача у спірних орендованих приміщеннях, які датовані 22.02.2018р., то вони складені вже після постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали та стосуються лише двох об’єктів нерухомості з одинадцяти відносно яких Позивач просить вжити заходи до забезпечення позову.

Окрім цього, саме по собі заяви та пояснення представників Позивача щодо вчинених кримінальних правопорушень не є належними та допустимими доказами на підтвердження існування відповідних обставин, які входять до предмета доказування у справі.

Таким чином, доводи заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову не є обґрунтованими та адекватними, не вжиття заходів до забезпечення не може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а тому у господарського суду першої інстанції були відсутні достатні підстави, передбачені ст. 137 ГПК України для задоволення заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

Виходячи з усього вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а оскаржувана ухвала господарського суду відповідає чинному законодавству, отже підстави, передбачені ст. 277 ГПК України, для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2018р. у справі № 904/676/18 відсутні.

Згідно з ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті скаржником судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1762,00грн. слід покласти на останнього.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 123, 129, 136, 137, 269, 270, 275-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2018р. у справі № 904/676/18 – залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2018р. у справі № 904/676/18 – залишити без змін.

Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у сумі 1 762,00грн., покласти на Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена та підписана 12.04.2018 року.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя Л.А. Коваль

Суддя Н.В. Пархоменко