ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02.04.2018 Справа № 920/151/18
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Коваленко О.В., розглянувши матеріали справи № 920/151/18

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю підприємства матеріально-технічного забезпечення «Інженерний Центр «Реагент» (вул. Трудових Резервів, буд. 6, м. Дніпро, 49041),

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Керамейя» (вул. Курська, буд. 18, м. Суми, 40020),

про стягнення 29 456 грн. 27 коп. на підставі договору купівлі-продажу №446/17, укладеного між сторонами 30.10.2017,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, генеральний директор, ОСОБА_2, довіреність №48/1 від 12.01.2018

від відповідача: не зявився;

при секретарі судового засідання Молодецькій В.О.

СУТЬ СПОРУ: позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 29 456 грн. 27 коп., з яких: 20 528 грн. 00 коп. основного боргу, 6 158 грн. 40 коп. пені, 2 052 грн. 80 коп. штрафу, 615 грн. 84 коп. інфляційних збитків, 101 грн. 23 коп. 3% річних, нарахованих у звязку з неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу від 30.10.2017 №446/17, а також сплачений судовий збір в сумі 1 762 грн. 00 коп.

Від позивача до початку судового засідання надійшло уточнення до позовної заяви №375 від 30.03.2018, в якій він повідомив про те, що ним в позовній заяві помилково було зараховано платіж за платіжним дорученням від 15.12.2017 №367 на суму 1 000 грн. 00 коп. в рахунок погашення суми боргу, оскільки він не має ніякого відношення до договору №446/17, а отже основна сума боргу становить 21 528 грн. 00 коп. Крім того, повідомив суд про те, що відповідачем після звернення в господарський суд Сумської області з позовом сплачено суму основного боргу в розмірі 21 528 грн. 00 коп. згідно платіжного доручення №1057 від 28.02.2018, чим визнав суму боргу, проте несплаченою залишились: 5 920 грн. 20 коп. пені, 2 152 грн. 80 коп. штрафу, 196 грн. 66 коп. інфляційних збитків, 97 грн. 32 коп. 3% річних, нарахованих у звязку з неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу від 30.10.2017 №446/17, а також сплачений судовий збір в сумі 1 762 грн. 00 коп.

В судовому засіданні представники позивача уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, яке міститься в матеріалах справи.

Від відповідача до початку судового засідання надійшло клопотання від 28.03.2018 про відкладення розгляду справи у звязку з перебуванням у відрядженні представника відповідача в призначений до розгляду час, про що свідчить копія наказу про відрядження ОСОБА_3 №22-ВД/тм від 28.03.2018. До клопотання відповідачем також додано платіжне доручення №1057 від 28.02.2018 про сплату основного боргу в розмірі 21 528 грн. 00 коп.

Представники позивача заперечували проти задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що представляти інтереси відповідача наділений повноваженнями, зокрема, генеральний директор товариства або інші особи згідно довіреності. Крім того, наголосили на тому, що відповідачем сплачено суму основного боргу, що свідчить про визнання відповідачем позовних вимог в цій частині, а отже необхідності витребовувати нові докази немає.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позиції по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів, а отже клопотання відповідача про відкладення розгляду справи від 28.03.2018 задоволенню не підлягає.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, оцінивши та дослідивши докази по справі, суд встановив:

30 жовтня 2017 року між ТОВ «Підприємство матеріально-технічного забезпечення «Інженерний центр «Реагент» і ТОВ «Керамейя» було укладено договір купівлі-продажу №446/17 (далі за текстом «Договір»), відповідно до умов якого позивач зобовязувався передати у власність відповідачу товар згідно Специфікацій, які є невідємною частиною даного Договору, а відповідач зобовязувався прийняти і оплатити його на умовах даного Договору.

Пунктом 9.2. Договору передбачено, що договір набуває чинності з дня його підписання повноважними представниками позивача та відповідача і діє до 31.12.2019.

Згідно п. 2.1. Договору ціна на товар вказана у Специфікаціях, які є невідємною частиною даного Договору.

Відповідно до п. 2.3. Договору відповідач зобовязувався здійснити оплату у розмірі 100% вартості кожної партії товару шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача впродовж 3 календарних днів з моменту фактичної поставки даної партії товару.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що ним належним чином виконано всі взяті на себе зобовязання по Договору та поставлено відповідачу продукції по останній видатковій накладній від 01.12.2017 №00012739 на суму 422 100 грн. 00 коп., проте у визначений в Договорі строк відповідач не здійснив повну оплату отриманого товару, сплативши позивачу 04.01.2018 лише 400 572 грн. 00 коп., що підтверджується письмовими матеріалами справи, а саме: специфікацією №3 від 01.12.2017 до Договору, товарно-транспортною накладною №6355 від 01.12.2017, видатковою накладною від 01.12.2017 №00012739, рахунком на оплату №12739 від 30.11.2017, довіреністю №488 від 30.11.2017, а також банківською випискою по рахунку позивача. Таким чином, станом на момент звернення позивача до суду несплаченою залишилась сума основного боргу в розмірі 21 528 грн. 00 коп.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частина перша статті 612 названого Кодексу визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом встановлено факт порушення з боку відповідача строку оплати по Договору. В той же час з письмових матеріалів справи вбачається, що відповідачем, після звернення позивача з позовом до суду, сплачено суму основного боргу в розмірі 21 528 грн. 00 коп. згідно платіжного доручення №1057 від 28.02.2018.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи те, що сума основного боргу в розмірі 21 528 грн. 00 коп. сплачена відповідачем в повному обсязі після звернення позивача з позовом в господарський суд, провадження в цій частині підлягає закриттю.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 5 920 грн. 20 коп. пені, нарахованої за період з 04.01.2018 по 28.02.2018 відповідно до п. 6.2. Договору, яким передбачено, що у випадку прострочення виконання грошових зобовязань відповідач повинен сплатити позивачу пеню у розмірі 0,5% від суми простроченого зобовязання за кожний день прострочення виконання.

Відповідно до п. 3 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Зі змісту ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» вбачається, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 1.9 постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» у разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок розміру пені за період прострочки оплати платежу, суд дійшов до висновку, що вимога про стягнення 5 920 грн. 20 коп. пені підлягає частковому задоволенню.

Так, судом встановлено, що позивачем пеня нарахована за період з 04.01.2018 по 28.02.2018 включно та в розмірі 0,5% від суми простроченого зобовязання за кожен день прострочки, в той же час як вірним було б нарахування пені за період з 04.01.2018 по 27.02.2018 та в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за вказаний період.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня в розмірі 999 грн. 14 коп., нарахована за період з 04.01.2018 по 27.02.2018.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача 2 152 грн. 80 коп. штрафу, нарахованого відповідно до вимог п. 6.2. Договору, яким передбачено, що за прострочення оплати понад 10 днів відповідач сплачує позивачу додатковий штраф у розмірі 10% від вартості простроченого грошового зобовязання. Штрафні санкції припиняються через один рік.

В постанові Верховного Суду України від 09.04.2012р. по справі №3-88гс11, яка прийнята всім складом суду, в тому числі і судовою палатою з розгляду господарських справ, визначено наступне: Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобовязання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Вказана правова позиція викладена також в інших постановах Верховного Суду України (постанова від 27.04.2012 року по справі №06/5026/1052/2011, постанови від 9 квітня 2012 року № 3-88гс11 та від 27 квітня 2012 року № 3-24гс12.

В даній справі договором передбачено господарсько-правову відповідальність за порушення умов договору у вигляді сплати неустойки пені та штрафу, а отже, відповідач лише один раз притягнений до відповідальності за порушення строків оплати за поставлений товар. Тлумачення господарського зобовязання містять норми статі 173 Господарського кодексу України, до складу якого входить і грошове зобовязання за договором.

В постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 р. по справі №3-24гс12 також визначено про правомірність одночасного стягнення і штрафу, і пені за прострочку оплати наданих послуг, але тільки у випадку порушення господарського зобовязання. Так, відповідно до ч.2 ст.231 Господарського кодексу України можливе одночасне стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобовязань. В інших випадках порушення виконання господарських зобовязань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 Цивільного кодексу України.

Відтак, право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України. А можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобовязань передбачено ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Враховуючи те, що судом встановлено факт порушення відповідачем строків оплати по Договору більше ніж на 10 днів, вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 152 грн. 80 коп. штрафу є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таку правову позицію висвітлено у постанові Верховного Суду України від 23.01.2012 у справі № 37/64.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожний період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 2 інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012, до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою.

За поданим позивачем розрахунком розмір інфляційних збитків становить 196 грн. 66 коп. (за січень 2018 та лютий 2018).

Судом перевірено розрахунок позовних вимог в цій частині та встановлено, що позивачем допущено арифметичну помилку під час нарахування інфляційних збитків, а вірний розмір інфляційних збитків складає 519 грн. 58 коп.

Частиною 2 ст. 237 ГПК України встановлено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 196 грн. 66 коп. підлягають задоволенню.

Крім цього, позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано та заявлено до стягнення 97 грн. 32 коп. - 3 % річних.

Перевіривши розрахунок розміру 3% річних, суд приходить до висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача 97 грн. 32 коп. 3 % річних, оскільки нарахування здійснено позивачем методологічно та арифметично правильно відповідно до вимог чинного законодавства та умов договору.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно Закону України «Про судовий збір» та відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 130 у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після предявлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 231, 238, 240, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Керамейя» від 28.03.2018 про відкладення розгляду справи відмовити.

2. Позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Керамейя» (40020, м. Суми, вул. Курська, буд. 18, код 34327895) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю підприємства матеріально - технічного забезпечення «Інженерний Центр «Реагент» (49041, м. Дніпро, вул. Трудових Резервів, буд. 6, код 19313492) 999 грн. 14 коп. пені, 2 152 грн. 80 коп. штрафу, 196 грн. 66 коп. інфляційних збитків, 97 грн. 32 коп. 3% річних, 1 493 грн. 82 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. Провадження у справі №920/151/18 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Керамейя» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю підприємства матеріально-технічного забезпечення «Інженерний Центр «Реагент» 21 528 грн. 00 коп. основного боргу закрити.

5. В іншій частині в позові відмовити.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, встановленому статтями 256-258 ГПК України.

Повний текст рішення підписаний 06.04.2018 р.

Суддя ОСОБА_4