ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2018 р.м. Харків Справа № 922/4398/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н.А.

при секретарі судового засідання Малихіній М.П.

розглянувши матеріали справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Трансзерноекспорт", 25031, Кіровоградська область, м. Кропівницький, вул. Автолюбителів, 2, каб. 208, ;

до товариства з обмеженою відповідальністю "Пром - Аспект", 61012, м. Харків, вул. Червоні ряди, 14, ;

про визнання договору №49/11-2016 від 30.11.2016 та договору №49/12-2016 про надання послуг перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом

за участю представників :

позивача - Левенець Е.Г. (довіреність № б/н від 01.02.2018)

відповідача - не з'явився;

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Трансзерноекспорт" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом № 35 від 20.12.2017 року до товариства з обмеженою відповідальністю "Пром Аспект" про визнання недійсними договору поставки та надання послуг з перевезення вантажів.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 11.01.2018 прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 05.02.2018 о 11.00.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 05.02.2018 на підставі ст. 183 ГПК України та п.1 ч.2 ст. 202 ГПК України відкладено підготовче засідання на 21.02.2018.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 21.02.2018 на підставі ст. 185 ГПК України закінчено підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 06.03.2018.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 06.03.2018 на підставі ч. 2 ст. 202 ГПК України відкладено розгляд справи по суті на 23.03.2018.

23.03.2018 відкрито розгляд справи по суті.

Повноважний представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд визнати недійсними договори №49/11-2016, №49/12-2016 від 30.11.2016, свої вимоги обгрунтував тим, що при укладанні вказаних договорів відповідач не повідомив відповідача про те, чи має він необхідний персонал, складські приміщення та необхідний автомобільний транспорт, а також відповідні дозволи для здійснення такого типу господарської діяльності. Такі умови, як зазначає представник позивача, мають суттєве значення так як будь-які порушення відповідачем відповідних нормативних актів тягнуть за собою відповідальність позивача, таким чином, відповідач порушив права позивача щодо отримання інформації щодо відповідача щодо можливості виконання ним обов'язків передбачених договорами.

Відповідач у судове засідання не з'явився, явку свого повноважного представника не забезпечив, відзив на позов не надав. Разом з цим, ухвала суду про відкриття провадженя у справі від 11.01.2018, повідомлення про перенесення від 05.02.2018 та ухвала повідомлення від 06.03.2018 були направлені на адресу відповідача - 61012, м. Харків, вул.. Червоні ряди, 14, , яка збігається із адресою, зазначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проте повернулись до суду без доказів вручення відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання».

Згідно із ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Так, процесуальні документи у цій справі (ухвала суду про порушення провадження у справі) направлялися всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідних документів.

Таким чином, суд вважає, що сторони повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, але відповідач не з'явився у судове засідання, водночас судом вжито всі заходи для належного його повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

30.11.2016 між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки №49/11-2016 та договір №49/12-2016 про надання послуг перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до п.1.1 договору поставки №49/11-2016 від 30.11.2016 передбачено, що відповідач зобов'язується передати у власність позивача, а позивач зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.

Згідно п. 4.2, 4.3, 4.4 та 4.5 договору поставки №49/11-2016 від 30.11.2016, загальна сума договору визначається та дорівнює сумарній вартості товару згідно з усіма накладними відповідача, а розрахунок за поставлений згідно цього договору товар здійснюється у безготівковій формі у національній валюті України шляхом перерахування вказаних коштів з поточного рахунку покупця на поточний рахунок продавця у 7 денний строк по факту поставки.

Також між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання послуг перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом №49/12-2016 від 30.11.2016 згідно з п. 2.1 якого відповідач зобов'язується за плату і за рахунок позивача надати позивачу послуги з перевезення власним автомобільним транспортом або транспортно-експедиційне обслуговування, а також інші послуги перевезення вантажів автомобільним транспортом по території України. Відповідно до п. 4.1, 4.2, 4.3 та 4.4 договору про надання послуг перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом №49/12-2016 від 30.11.2016 платежі та взаємні розрахунки за виконання доручення замовника виконуються відповідно виставленого рахунку або/та акту виконаних робіт, які підлягають оплаті у національній валюті України у безготівковій формі шляхом банківського переказування коштів у 5 денний строк з дня отримання замовником правильно оформлених оригіналів документів, а саме: рахунку та/або акту виконаних робіт завірених оригінальною печаткою.

Таким чином, суд робить висновок про те, що в даному випадку між сторонами укладено договори поставки, який повинен відповідати вимогам ст. 712 ЦК України та договір перевезення вимоги до укладення якого містяться у ст. 908 ЦК України.

Частиною 1 та 2 ст. 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Таким чином, суд робить висновок про те, що дані договір поставки повинен бути укладений у письмовій формі та передбачати положення щодо істотних умов договору, а саме: предмету, порядок його поставки та оплати та строку договору.

Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Виходячи з аналізу ст. 909 ЦК України, суд вважає, що істотними умовами договору перевезення є: умови й термін перевезення, місце та час завантаження і розвантаження та вартість перевезення.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем поставлялися товари та надавалися послуги згідно укладених договорів, що підтверджується доказами, а саме актами здачі прийняття робіт (надання послуг), видатковими накладними платіжними дорученнями та додатками до договорів (арк. справи 22-200 І т., акр. справи 1-38 ІІ т.), тому суд робить висновок, що дані договори виконувались без будь-яких претензій щодо якості чи строків виконання умов договорів. Разом з цим, виходячи з аналізу акту звірки (арк. справи 22 І т.), доданого позивачем до матеріалів справи, вбачається відсутність заборгованості щодо оплати наданих послуг та поставки товару передбачених договорами, а тому суд вважає що дані договори були направлені на реальне створення правових наслідків, оскільки .

Беручи до уваги те, що позивач не заперечує виконання оспорюваних договорів, що підтверджується підписаними та завіриними печатками актами здачі приймання виконаних робіт та актами звірки, як підтверджують оплату отриманих послуг, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

За приписом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 208 ЦК України право чини між юридичними особами вчиняються у письмовій формі.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним.

Отже, позиція позивача щодо фіктивності правочину, що позивач не надавши інформацію про необхідний персонал, складські приміщення та необхідний автомобільний транспорт, а також відповідні дозволи для здійснення такого типу господарської діяльності здійснив дії спрямовані на унеможливлення реального настання правових наслідків договорів є безпідставними, оскільки як зазначає сам позивач товари та послуги по перевезенню від відповідача отримано в повному обсязі, проведено в бухгалтерському та податковому обліку підприємства та відповідно повністю оплачено шляхом безготівкового розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, договори відповідають вимогам чинного законодавства та не містять дефектів, які тягнуть за собою недійсність правочину. Крім цього, як встановлено судом договори відповідають і вимогам форми правочину, і вимогам змісту правочину, а також були направлені на реальне виникнення прав та обов'язків сторін договору, що підтверджується його взаємним виконанням, таким чином, посилання позивача на те, що договори були укладені у порушення вимог передбачених ч.5 ст.203 ЦК України є необґрунтованим та безпідставним.

Таким чином, виходячи з аналізу договорів поставки №49/11-2016 від 30.11.2016 та договору про надання послуг перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом №49/12-2016 від 30.11.2016, суд робить висновок про відповідність змісту договорів нормам чинного законодавства.

Крім цього, доводи позивача щодо ненадання інформації відповідачем, при укладанні вказаних договорів, про необхідний персонал, складські приміщення та необхідний автомобільний транспорт, а також відповідні дозволи для здійснення такого типу господарської діяльності є недоведеними, а отже не є істотними обставинами, які можуть потягнути за собою недійсність правочину, тому беручи до уваги те, що оспорювані договори виконувались, а також враховуючи відповідність договорів вимогам встановлених ст. 215 та ст. 203 ЦК України, суд вважає що позов задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 129 ГПК України, відповідно до якої, у разі відмови у задоволенні позвни вимог судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 13-15, 41- 46, 80, 86, 129, 207, 233, 237-241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення в порядку, встановленому нормами статтей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 02.04.2018 року.

Суддя Н.А. Новікова