КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" квітня 2018 р. Справа№ 910/17925/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.

представники сторін в судове засідання не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Луців Анастасії Володимирівни

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2018 (повний текст рішення складено - 01.02.2018)

у справі № 910/17925/17 (суддя - Ярмак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ферозіт"

до Фізичної особи-підприємця Луців Анастасії Володимирівни

про стягнення 118 765,14 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ферозіт" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Луців Анастасії Володимирівни (надалі -відповідач) 118 765,14 грн, а саме: 82 995,50 грн заборгованості, 8 199,52 грн пені, 16 599,10 грн штрафу, річних у розмірі 9 151,13 грн, 1 819,89 грн інфляційних втрат.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач своєчасно та в повному обсязі не виконав умови договору поставки товарів №РЕ/КІ/20/17 від 24.03.2017 щодо оплати поставленого товару.

13.11.2017 позивач подав до Господарського суду міста Києва уточненні розрахунки позовних вимог, зазначив, що до стягнення з відповідача, крім основної заборгованості, належать: 8 216,85 грн пені, 3 505,64 грн інфляційних втрат, 9 169,78 грн річних, 17 599,10 грн штрафу. Втім, позивач не подав заяви про збільшення позовних вимог, а просив задовольнити позов у межах заявлених вимог (а.с. 43).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.01.2018 позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 82 995,50 грн заборгованості, 8 199,52 грн пені, 16 599,10 грн штрафу, 9 151,13 грн річних, 1 819,89 грн інфляційних втрат та 1 781,48 грн судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець Луців Анастасія Володимирівна 19.02.2018 (згідно відтиску штемпеля Господарського суду міста Києва на апеляційній скарзі) звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2018 повністю та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову про стягнення боргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права. Зокрема, апелянт вважає, що місцевий господарський суд порушив вимоги ст. 61 Конституції України, стягнувши одночасно з відповідача пеню і штраф, в той час як подвійна відповідальність за одне правопорушення є неприпустимою. Також, посилаючись на правову позицію Верховного Суду України у справі №3-3994к06, заявник апеляційної скарги зазначив, що господарський суд першої інстанції не врахував приписів ст. 233 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), не з'ясував чи були понесенні позивачем будь-які збитки, і чи є вони співрозмірними із заявленим розміром штрафних санкцій. Разом з цим, рішення просив скасувати повністю, відмовивши у позові про стягнення боргу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суд від 26.02.2018 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Луців Анастасії Володимирівни відкрито апеляційне провадження; закінчено проведення підготовчих дій; призначено розгляд апеляційної скарги на 28.03.2018.

14.03.2018 через канцелярію Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю "Ферозіт" просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, як необґрунтовану, а рішення - без змін, як таке, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Крім іншого, позивач у відзиві зазначив про відсутність у ОСОБА_3 повноважень на підписання апеляційної скарги від імені відповідача, оскільки не завірена нотаріально довіреність, відповідно до ст. 60 ГПК України, не є належним доказом повноважень представника.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2018 судове засідання відкладено на 16.04.2018 у зв'язку з неявкою відповідача та його представника; зобов'язано відповідача надати письмові пояснення щодо повноважень ОСОБА_3 на підписання апеляційної скарги.

13.04.2018 через канцелярію Київського апеляційного господарського суду від відповідача, на виконання вимог ухвали суду від 28.03.2018, надійшло письмове пояснення стосовно повноважень ОСОБА_3 Відповідачем вказано, що повноваження адвоката ОСОБА_3 підтверджуються, крім доданої до апеляційної скарги довіреності, договором про надання правової допомоги від 01.12.2017 та ордером КВ №7 від 15.01.2018, копії яких додано до пояснень.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що надавши документи, передбачені ч. 4 ст. 60 ГПК України, відповідач підтвердив повноваження ОСОБА_3 на підписання апеляційної скарги.

В судове засідання 16.04.2018 представники сторін не з'явились. Про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями.

Від позивача 10.04.2018 через канцелярію Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Відповідач будь-яких заяв чи клопотань щодо його участі або розгляду у відсутності його представника у розгляді апеляційної скарги суду не заявляв.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що апеляційна скарга перебуває у провадження Київського апеляційного господарського суду з 26.02.2017. Ухвалою від 28.03.2018 розгляд справи відкладався у зв'язку з неявкою відповідача на судове засідання та витребуванням пояснень щодо повноважень особи, яка підписала апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи клопотання позивача про розгляд справи у відсутності його представника, а також те, що явка представника відповідача судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась; участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд з урахуванням обізнаності відповідача про перебування його апеляційної скарги у Київському апеляційному господарському суді, наданням пояснення на вимогу суду, дійшов висновку, про задоволення клопотання позивача про розгляд справи у відсутності його представника та про можливість здійснення перевірки рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку за відсутності відповідача за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, докази у справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24.03.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ферозіт", як постачальником, і Фізичною особою-підприємцем Луців Анастасією Володимирівною, як покупцем, було укладено договір №РЕ/КІ/20/17 поставки товарів, згідно з п. 1.1 якого постачальник зобов'язується постачати і передавати у власність покупцю будівельні матеріали для використання у господарській діяльності, а покупець - приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного договору.

Перехід права власності на поставлену партію товару, відповідно до п. 2.6 договору, відбувається з моменту підписання накладної.

Зі змісту п. 4.1 договору вбачається обов'язок покупця оплатити вартість партії товару, що поставляється, протягом 30 календарних днів від дати отримання товару уповноваженою особою покупця.

Відповідальність за порушення умов договору сторони обумовили в розділі 5 договору. Зокрема, пунктом 5.2 встановлено, що у випадку порушення строків передбачених даним договором, винна сторона сплачує іншій пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення; у випадку прострочення оплати поставленого товару більше ніж 30 календарних днів покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 20% від вартості неоплаченого товару (п. 5.3); за прострочення оплати покупець сплачує постачальнику 28% річних від простроченої суми (п. 5.5, що не суперечить приписам ст. 625 ЦК України).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вірно визначив, що правовідносини сторін виникли на підставі договору поставки, а тому правильно керувався наступними нормами матеріального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зміст договору, відповідно до ст. 628 ЦК України, становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 193 ГК України, зміст якої є аналогічним змісту ст. 526 ЦК України, передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов'язковим до виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Суд першої інстанції встановив, що позивач здійснив поставку товару відповідачу на загальну суму 87 995,50 грн, що підтверджується видатковими накладними №КЛ000000710 від 30.03.2017, №КЛ000001003 від 18.04.2017.

Проте, відповідач свої зобов'язання виконав частково і з порушенням строків, оскільки сплатив позивачу лише 5000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №46 від 01.08.2017. Внаслідок викладено утворилась заборгованість у сумі 82 995,50 грн (87 995,50 грн - 5 000,00 грн), доказів погашення якої відповідач не надав.

На підставі викладено місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про задоволення позову в частині стягнення 82 995,50 грн основної заборгованості.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що вказаною нормою закону сторонам надано право змінювати розмір процентів річних, місцевий господарський суд, перевіривши розрахунки позивача, дійшов правильного висновку про обґрунтованість позову в частині стягнення 28% річних у розмірі 9 151,13 грн і 1 819,89 грн інфляційних втрат, нараховані позивачем за період з 01.05.2017 по 29.09.2017.

Оскільки відповідач доказів на спростування порушення ним зобов'язання за договором поставки не надав, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення ст. 625 ЦК України.

Зазначені обставини не спростовуються в апеляційній скарзі, жодних підстав для відмови в позові в цій частині апелянт не навів.

Зважаючи на порушення відповідачем строків оплати товару, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 549, 611 ЦК України, ч. 1 ст. 230, ч. 6 ст. 231 ГК України, також дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення пені та штрафу за прострочення оплати понад 30 календарних днів.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, стосуються лише висновків місцевого господарського суду стосовно задоволення позову в частині одночасного стягнення пені та штрафу за прострочення оплати понад 30 календарних днів.

Проте, такі доводи апеляційної скарги є помилковими, а висновки місцевого господарського суду є правильними і не суперечать ст. 61 Конституції України зважаючи на наступне.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 1 ст. 217 є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231, ч. 6 ст. 232 ГК України, ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Право встановлювати в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою ст. 231 ГК України, а можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань - частиною другою ст. 231 ГК України.

Чинне законодавство не встановлює обмежень для учасників господарських відносин передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу і в інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України.

Тому, стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Так ж висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17 та Верховного Суду України від 09.04.2012 у справі №20/246-08.

Частиною четвертою ст. 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також є безпідставними доводи апелянта про те, що внаслідок неповного з'ясування обставин справи, суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин ч. 1 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України.

При цьому апелянт не ставить під сумнів арифметичну правильність здійснених позивачем розрахунків.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання боржником зобов'язання; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач із заявами чи клопотаннями про зменшення розміру штрафних санкцій до суду не звертався, натомість відповідач не скористався своїм правом на участь у судових засіданнях в суді першої інстанції, лише заявляв клопотання про відкладення розгляду справи; основний борг не сплатив. Зважаючи на засади вільного визначення умов договору, встановленого ст. 627 ЦК України, а також того, що відповідач не надав ані суду першої, ані суду апеляційної інстанцій доказів виникнення заборгованості внаслідок його важкого фінансового стану, вжиття всіх залежних від нього заходів для виконання зобов'язання або зменшення розміру заборгованості, винятковості випадку, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що положення згаданий норм права не підлягають застосуванню у даному випадку. Крім того, для зменшення розміру неустойки суд має враховувати інтереси та матеріальний стан обох сторін правовідносин, а не лише боржника.

Постанова Верховного Суду України №3-3994к06 від 21.11.2006, на яку посилається заявник апеляційної скарги не підтверджує його доводів, оскільки вказаним судовим рішенням спір по суті вирішений не був. В цій постанові надано роз'яснення судам попередніх інстанцій щодо підстав та умов застосування положень ст. 233 ГК України та 551 ЦК України для правильного вирішення іншого спору при новому розгляді.

Враховуючи наведені норми матеріального права та правильність висновків суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені та штрафу у розмірі 20% від суми заборгованості також підлягає залишенню без змін в розумінні ст. 276 ГПК України.

Зважаючи на викладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження, оскільки апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції у розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 ГПК України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Суд апеляційної інстанції роз'яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Луців Анастасії Володимирівни на рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2018 у справі № 910/17925/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2018 у справі № 910/17925/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/17925/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 18.04.2018.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк