РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.03.2018Справа № 910/11990/16

За позовомПублічного акціонерного товариства "Нафтопереробний комплекс - Галичина"
доПублічного акціонерного товариства "Укртранснафта"
простягнення 94 405 360,10 грн.
за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта"
доПублічного акціонерного товариства "Нафтопереробний комплекс - Галичина"
про стягнення 131 174 773,15 грн.
Суддя Підченко Ю.О.

Секретар судового засідання Ярмоленко С.М.

Представники сторін:

від позивача за первісним позовом: Биструшкін В.Ю.
від відповідача за первісним позовом: Рибарук М.М., Якименко Ю.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Нафтопереробний комплекс - Галичина" (далі - ПАТ "НПК - Галичина") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" (далі - ПАТ "Укртранснафта") про стягнення 94 405 360,10 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок фактичного зберігання позивачем належної відповідачу нафти у останнього виник обов'язок з відшкодування понесених позивачем у зв'язку з чим витрат, розмір яких становить 94 405 360,10 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.07.2016 за вказаним позовом було порушено провадження у справі № 910/11990/16.

26.07.2016 до канцелярії суду надійшла зустрічна позовна заява Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" до Публічного акціонерного товариства "Нафтопереробний комплекс - Галичина" про стягнення штрафних санкцій, а саме 81 400 946, 18 грн. пені та 36 293 415, 50 грн. штрафу.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем за зустрічним позовом не було належно виконання зобов'язання з повернення належної позивачу за зустрічним позовом нафти, у зв'язку з чим останній вказує на існування правових підстав для стягнення штрафних санкцій у вигляді пені у розмірі 81 400 946, 18 грн. та штрафу у розмірі 36 293 415, 50 грн., нарахованих на підставі положень ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.07.2016 вказаний зустрічний позов прийнято для спільного розгляду з первісним позовом.

Під час розгляду справи ухвалами Господарського суду міста Києва від 26.08.2016 та від 22.11.2017 у справі № 910/11990/16 за клопотаннями учасників справи призначалося проведення судових експертиз, у зв'язку з чим провадження у справі зупинялося на час проведення відповідних досліджень та до повернення матеріалів справи експертною установою.

За наслідками проведення призначених судом експертиз до Господарського суду міста Києва надійшли висновок експертів за результатами проведення комісійної судово-економічної експертизи № 14078/14079/1-45 від 29.09.2017 та висновок експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи у справі № 910/11990/16 № 14080/16-53 від 04.12.2017, складені судовими експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 29.12.2017 поновлено провадження у справі № 910/11990/16, її розгляд вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 02.02.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2018 з метою встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства та надання можливості учасникам справи подати докази на підтвердження своїх правових позицій підготовче засідання по справі відкладено на 28.02.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.02.2018 враховуючи клопотання сторін продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та відкладено підготовче засідання по справі на 28.03.2018.

23.03.2018 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва позивачем за зустрічним позовом було подано заяву про збільшення розміру зустрічних позовних вимог, у відповідності до якої у зв'язку із збільшенням періоду нарахування заявленої до стягнення пені просив суд стягнути з відповідача за зустрічним позовом пеню у розмірі 94 881 357,65 грн. та штраф у розмірі 36 293 415,50 грн.

26.03.2018 позивачем за первісним позовом подано заяву про залишення позову без розгляду за змістом якої на підставі положень п. 5 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України просив суд залишити без розгляду позов ПАТ "НПК - Галичина" до ПАТ "Укртранснафта" про стягнення 94 405 360,10 грн. у справі №910/11990/16.

27.03.2018 через канцелярію суду відповідачем за зустрічним позовом подано заяву про застосування строку позовної давності відповідно до якої просив застосувати наслідки пропуску позивачем за зустрічним позовом строку позовної давності за вимогами про стягнення пені, нарахованої з 26.07.2016 по 20.08.2016, у розмірі 13 480 411,47 грн., що заявлені останнім згідно заяви про збільшення позовних вимог від 23.03.2018, у зв'язку з чим в задоволенні таких вимог відмовити.

Також, 27.03.2018 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва відповідачем за зустрічним позовом було подано письмові пояснення щодо вимог за зустрічним позовом за змістом яких проти заявлених зустрічних вимог заперечував, в їх задоволенні просив відмовити повністю, вказував на те, що до правовідносин за недійсним договором не можуть бути застосовані загальні норми про виконання зобов'язання, а також неможливість застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, однак, у випадку визнання судом правомірним нарахування заявлених до стягнення штрафних санкцій просив застосувати положення ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України та зменшити розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій на 95 відсотків.

В судове засідання представники учасників справи з'явилися.

Представник позивача за первісним позовом підтримав подану заяву про залишення без розгляду первісного позову та просив його задовольнити.

Частиною 1 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники справи мають право: ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Враховуючи, що на час звернення позивачем за первісним позовом з заявою про залишення первісного позову без розгляду розгляд справи по суті не розпочинався, то суд, дослідивши останню, вважає за можливе її прийняття у зв'язку з чим залишення позову ПАТ "НПК - Галичина" до ПАТ "Укртранснафта" про стягнення 94 405 360,10 грн. без розгляду.

Відтак, предметом розгляду справи №910/11990/16 є зустрічні позовні вимоги ПАТ "Укртранснафта" до ПАТ "НПК - Галичина" про стягнення штрафних санкцій.

При цьому, суд відзначає, що подана позивачем за зустрічним позовом заява про збільшення розміру позовних вимог відповідає визначеним приписами ст. 46 Господарського процесуального кодексу України вимогам, а відтак, підлягає прийняттю.

Отже, предметом розгляду справи №910/11990/16 є зустрічні позовні вимоги ПАТ "Укртранснафта" до ПАТ "НПК - Галичина" про стягнення штрафних санкцій у загальному розмірі ,15 грн.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 183 Господарського процесуального кодексу України за заявою учасників справи судом розпочато розгляд справи №910/11990/16 по суті після закінчення підготовчого судового засідання 28.03.2018.

Представник позивача за зустрічним позовом зустрічні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі.

Представник відповідача за зустрічним позовом проти задоволення зустрічного позову заперечував з підстави викладених у відзиві та поясненнях.

У судовому засіданні 28.03.2018 відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд також враховує положення частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року про право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується зустрічний позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2015 між ВАТ "НПК - Галичина" (ПАТ "НПК - Галичина") (орендодавець) та ПАТ "Укртранснафта" (орендар) було укладено договір оренди резервуарних ємностей №32/15-017 (надалі - "Договір оренди №32/15-017"), за умовами якого орендодавець зобов'язався передати орендарю в тимчасове платне користування (оренду) майно, що належить орендодавцеві на праві власності, а саме: резервуар Е-1 (інв. №2756); резервуар Е-2 (інв. № 2756а), резервуар Е-3 (інв. №3983), резервуар Е-4 (інв. №2779), резервуар Е-5 (інв. №2961), резервуар Е-6 (інв. № 2962), резервуар Е-7 (інв. № 2963б), резервуар Е-8 (інв. №2964), резервуар Р-ІІІ (інв. №2986), зі строком оренди з 01.04.2015 до 30.04.2015.

На підставі вказаного договору згідно акту приймання-передачі майна від 01.04.2015 орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове платне користування майно (резервуарні ємності), а згідно акту поклажі нафти від 01.04.2015 сторони підтвердили, що: орендарем з 01.04.2015 розміщено в орендованих резервуарах нафту сиру у кількості 43 705,600 метричних нетто тонн; на момент підписання цього акту нафта знаходиться в резервуарах орендодавця як повернута орендарю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2016 у справі №910/23996/15 за позовом ПАТ "НПК - Галичина" до ПАТ "Укртранснафта" про стягнення 38 014 516,50 грн. та за зустрічним позовом ПАТ "Укртранснафта" до ПАТ "НПК - Галичина" про визнання удаваним та недійсним договору було задоволено апеляційну скаргу ПАТ "Укртранснафта", рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2015 у справі №910/23996/15 скасовано та прийняти нове рішення, яким визнано удаваним та недійсним з моменту укладення Договір оренди №32/15-017.

Листом від 19.02.2016 №04-00/98/709 ПАТ "Укртранснафта" звернулося до ПАТ "НПК - Галичина" з вимогою повернути 43 705,600 метричних нетто тонн нафти, яка була розміщена у резервуарних ємностях ПАТ "НПК - Галичина" згідно акту поклажі нафти від 01.04.2015 на підставі Договору оренди №32/15-017, який було визнано недійсним постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2016 у справі №910/23996/15.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 24.05.2016 у справі №914/1030/16 за позовом ПАТ "Укртранснафта" до ПАТ "НПК - Галичина" про зобов'язання повернути нафту сиру в загальній кількості 43 705,600 метричних нетто тонн позов задоволено повністю та зобов'язано ПАТ "НПК - Галичина" повернути ПАТ "Укртранснафта" нафту сиру в загальній кількості 43 705,600 метричних нетто тонн (ГОСТ 9965-76 "Нефть. Степень подготовки для нефтеперерабатывающих предприятий"), яку було розміщено в резервуарних ємностях ПАТ "НПК - Галичина" на підставі акту поклажі нафти від 01.04.2015 за договором оренди резервуарних ємностей №32/15-017 від 01.04.2015 та яка знаходиться в резервуарах ПАТ "НПК - Галичина", розташованих за адресою: 82103, Львівська обл., м. Дрогобич, вул. Бориславська, 82.

Спір у справі, з урахуванням залишення без розгляду позову ПАТ "НПК - Галичина" до ПАТ "Укртранснафта" про стягнення фактичних витрат за зберігання, стосується наявності правових підстав для стягнення з ПАТ "НПК - Галичина" штрафу та пені за неналежне виконання зобов'язання з повернення нафти сирої в загальній кількості 43 705,600 метричних нетто тонн, яку було розміщено в резервуарних ємностях ПАТ "НПК - Галичина" на підставі акту поклажі нафти від 01.04.2015 за договором оренди резервуарних ємностей №32/15-017 від 01.04.2015, що було визнано недійсним постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2016 у справі №910/23996/15.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Згідно із ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

У відповідності до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Положеннями ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Положеннями ст. 14 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

З огляду на викладені норми вбачається, що підставою виникнення зобов'язання та права вимоги його виконання може бути як договір чи закон, так і настання певної події, що зумовлює виникнення обов'язкових дій для того чи іншого суб'єкта.

В даному випадку, як на підставу для покладення на відповідача за зустрічним позову обв'язку із сплати штрафних санкцій позивачем за зустрічним позовом вказується на невиконання ним зобов'язання з повернення належної ПАТ "Укртранснафта" нафти сирої в загальній кількості 43 705,600 метричних нетто тонн.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується учасниками справи, що правовою підставою набуття у володіння спірної нафти ПАТ "НПК - Галичина" був Договір оренди №32/15-017.

В той же час, постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2016 у справі №910/23996/15, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.04.2016, Договір оренди №32/15-017 визнано удаваним та недійсним з моменту його укладення.

За змістом ст.ст. 397-399 Цивільного кодексу України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Право володіння припиняється у разі: відмови володільця від володіння майном; витребування майна від володільця власником майна або іншою особою; знищення майна. Право володіння припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Положеннями ст. 216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи наведені положення визнання судом недійсним Договору оренди №32/15-017 свідчить про відсутність правових підстав для володіння ПАТ "НПК - Галичина" спірною нафтою та виникнення у останнього обв'язку з її повернення.

Аналогічні обставини було встановлено рішенням Господарського суду Львівської області від 24.05.2016 у справі №914/1030/16, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.01.2017, яким було задоволено позовні вимоги ПАТ "Укртранснафта" до ПАТ "НПК - Галичина" про зобов'язання останнього повернути нафту сиру в загальній кількості 43 705,600 метричних нетто тонн, яку було розміщено в резервуарних ємностях ПАТ "НПК - Галичина" на підставі акту поклажі нафти від 01.04.2015 за договором оренди резервуарних ємностей №32/15-017 від 01.04.2015.

При цьому, задовольняючи відповідний позов суд дійшов висновку, що з визнанням постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2016 у справі №910/23996/15 удаваним та недійсним з моменту укладення Договору оренди №32/15-017 відпала правова підстава знаходження нафти ПАТ "Укртранснафта" в резервуарах ПАТ "НПК - Галичина".

Встановлені наведеними судовими рішеннями обставини в силу приписів ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягають повторному доказуванню, адже учасники відповідних справ є тотожними.

Більш того, пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 №8 "Про незалежність судової влади" передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007)

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення у справі "Брумареску проти Румунії", п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

З урахуванням викладеного, відсутні підстави для повторного доказування наведених обставин (відсутності правових підстав володіння ПАТ "НПК - Галичина" спірною нафтою та наявність його обов'язку з її повернення ПАТ "Укртранснафта"), адже існування даних обставин підтверджують судові рішення, які не можуть бути поставлені під сумнів, у зв'язку з чим їх переоцінка за встановлених обставин є неприпустимою.

Таким чином, існування обов'язку ПАТ "НПК - Галичина" з повернення на користь ПАТ "Укртранснафта" спірної нафти належним чином підтверджується матеріалами справи, встановлено судовими рішення та не підлягає повторному доказуванню.

Положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Однак, матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем за зустрічним позовом свого обов'язку з повернення на користь позивача за зустрічним позовом спірної нафти у визначених обсягах, що не спростовано відповідачем за зустрічним позовом.

У відповідності до ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач за зустрічним позовом свого зобов'язання по поверненню спірної нафти не виконав, тому дії останнього є порушенням покладених на нього зобов'язань і він вважається таким, що прострочив, відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

За змістом ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Стосовно посилань відповідача за зустрічним позовом на те, що позивачем за зустрічним позовом у своїй вимозі не було визначено способу повернення нафти у відповідності до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 №281/171/578/155, як на підставу неможливості виконання ним обов'язку з повернення нафти з незалежних від нього обставин, суд відзначає наступне.

У відповідності до ст. 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Згідно із ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Статтею 617 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Суд відзначає, що в силу закріплених в положеннях ст. 129 Конституції України, ст.ст. 2, 7, 13, 14 Господарського процесуального кодексу України принципів здійснення судочинства та встановленого в положеннях Глави 5 Господарського процесуального кодексу України інституту доказів та доказування в господарському процесі обов'язок доказування розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги чи заперечення.

Зокрема, це стосується і відповідача за зустрічним позовом, який повинен довести належними засобами доказування факт відсутності його вини у порушенні зобов'язання чи неможливості його виконання з незалежних від нього обставин.

У направленій на адресу листом від 19.02.2016 №04-00/98/709 вимозі ПАТ "Укртранснафта" просило ПАТ "НПК - Галичина" з метою узгодження конкретних строків та визначення порядку передачі спірної нафти до 01.03.2016 повідомити про свою готовність здійснити заходи щодо її повернення.

При цьому, суд звертає увагу, що повернення спірної нафти є зобов'язанням ПАТ "НПК - Галичина", а відтак, саме на останнього покладається обов'язок із вчинення дій щодо забезпечення його належного виконання, в т.ч. щодо дотримання Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 №281/171/578/155.

Однак, матеріали справи не містять, а відповідачем за зустрічним позовом не надано доказів на підтвердження вчинення ним будь-яких дій з метою належного виконання свого зобов'язання щодо повернення на користь позивача за зустрічним позовом спірної нафти (в т.ч. вчинених у відповідь на направлену останнім вимогу).

Таким чином, правові підстави для звільнення відповідача за зустрічним позовом від відповідальності за невиконання зобов'язань згідно ст.ст. 614, 617 Цивільного кодексу України відсутні.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

В даному випадку, як на підставу нарахування заявлених до стягнення з відповідача за зустрічним позовом пені та штрафу за невиконання зобов'язання з повернення спірної нафти позивачем за зустрічним позовом вказується на положення ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, якими встановлюється відповідний розмір штрафних санкцій, з посиланням на те, що він є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки.

У відповідності до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Тобто, в наведеній нормі законодавцем було передбачено розмір штрафних санкцій, які підлягають нарахуванню у випадку порушення господарського зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки.

В той же час, правові підстави для визнання ПАТ "Укртранснафта" суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки у спірних правовідносинах відсутні, що полягає в наступному.

Суд відзначає, що чинне законодавство України містить правові норми, які чітко розмежовують суб'єктів господарювання державного сектору економіки та інших суб'єктів господарювання, які лише використовують державне майно.

Так, зокрема, зі змісту статті 2 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" вбачається, що головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Тобто, законодавцем чітко розмежовуються такі суб'єкти господарювання як суб'єкти господарювання державного сектору економіки та підприємства, які використовують державне майно.

Положеннями ч. 2 ст. 22 Господарського кодексу України визначено, що суб'єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

В розумінні наведеної норми законодавцем відноситься до суб'єктів господарювання державного сектора економіки виключно суб'єктів, які діють на основі лише державної власності, або суб'єктів, які у своєму статутному капіталі мають належну державі частку, розмір якої забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

У відповідності до інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та наявного в матеріалах справи Статуту ПАТ "Укртранснафта", затвердженого рішенням загальних зборів ПАТ "Укртранснафта" від 09.06.2016 №65, (надалі - "Статут") вбачається, що ПАТ "Укртранснафта" створено відповідно до рішення спостережної ради Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" від 28.07.2001 (протокол №7) на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 23.06.2001 №256-р "Про утворення ВАТ "Укртрантнафта" внаслідок реорганізації шляхом злиття ДАТ "Магістральні нафтопроводи "Дружба" та ДАТ "Придніпровські магістральні нафтопроводи" та є правонаступником всіх їх майнових та немайнових прав та обов'язків, а його єдиним власником, засновником та акціонером є Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Тобто, безпосередні корпоративні права держави Україна в особі її уповноважених управляти державним майном органів відсутні в статутному капіталі ПАТ "Укртранснафта", а останнє є створеною ПАТ "НАК "Нафтогаз України" юридичною особою приватного права.

При цьому, заборона приватизації дочірніх підприємств Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", встановлена ч. 5 ст. 7 Закону України "Про трубопровідний транспорт", жодним чином не спростовує наведеного висновку та не встановлює приналежність ПАТ "Укртранснафта" до державних підприємств чи інших суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а майна, яке було передане до статутного капіталу ПАТ "Укртранснафта" при його створенні, - до власності НАК "Нафтогаз України".

Враховуючи викладене вбачається, що позивач за зустрічним позовом не відповідає визначеним критеріям віднесення суб'єкта господарювання до суб'єктів господарювання державного сектора економіки, адже у його статутному капіталі відсутня належна державі частка, тобто, відсутня можливість вирішального впливу держави на його господарську діяльність, а докази того, що його діяльність здійснюється виключно за рахунок державної власності, відсутні.

Таким чином, слід дійти висновку, що ПАТ "Укртранснафта" за своїм правовим статусом не належить до суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а є підприємницьким товариством, яке у своїй діяльності використовує як власне, так і державне майно.

Відтак, посилання позивача за зустрічним позовом на те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України виключно з тих підстав, що підприємство є суб'єктом господарювання державного сектору економіки, не відповідає дійсності.

Однак, саме по собі встановлення судом вказаних обставин не може бути підставою для відмови в захисті порушених прав і інтересів позивача за зустрічним позовом в обраний ним спосіб (шляхом стягнення визначених ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України штрафних санкцій).

Так, у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов'язковість судового рішення; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

За змістом ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Якщо спірні відносини, в тому числі за участю іноземної особи, не врегульовані законодавством, суд застосовує звичаї, які є вживаними у діловому обороті. Якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права). Забороняється відмова у правосудді з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Тобто, чинним законодавством України презюмується неможливість відмови у захисті прав і інтересів особи в судовому порядку лише з тих підстав, що відповідні правовідносини не врегульовані чинними нормами закону, що в свою чергу ґрунтується на закріплених в положеннях Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року принципах здійснення судочинства.

При цьому, законодавцем у таких випадках встановлюється можливість застосування судом з метою належного захисту прав і інтересів особи звичаїв, аналогії закону чи аналогії права.

В даному випадку, спірні правовідносини пов'язані із захистом прав і інтересів позивача за зустрічним позовом, порушених відповідачем за зустрічним позовом внаслідок невиконання свого обов'язку щодо повернення спірної нафти після припинення (втрати) правової підстави володіння нею, шляхом застосування до відповідача за зустрічним позовом заходів впливу у вигляді стягнення штрафних санкцій.

За системним аналізом положень ст.ст. 546, 548, 549 Цивільного кодексу України, ст.ст. 216, 217, 230, 231 Господарського кодексу України вбачається, що чинним законодавством встановлюється можливість застосування до учасника господарських відносин, у випадку невиконання ним покладеного на нього (взятого на себе) зобов'язання, відповідних санкцій (відповідальності) у вигляді сплати неустойки (штрафу, пені), які обраховуються у розмірі, що визначений відповідним договором чи законом.

В той же час, спірний обов'язок відповідача за зустрічним позовом виник в силу закону (зокрема, положень ст. 216 Цивільного кодексу України) за наслідками настання певної події (визнання недійсним в судовому порядку Договору оренди №32/15-017).

Тобто, відповідний правочин, який міг би регулювати спірні правовідносини сторін щодо встановлення розміру штрафних санкцій за невиконання обов'язку з повернення спірної нафти, відсутній, як і відсутнє регулювання даного питання в положеннях ст. 216 Цивільного кодексу України.

Отже, мають місце обставини за яких законодавцем встановлюється право на застосування до порушника зобов'язання, яке стосується повернення отриманого за недійсним правочином майна, заходів впливу у вигляді штрафних санкцій, однак не визначається їх розміру, що фактично унеможливлює захист порушених прав і інтересів особи, якій відповідне майно має бути повернуто, у такий спосіб.

Відтак, з метою забезпечення належного захисту порушених прав і інтересів позивача за зустрічним позовом в межах даного спору суд вважає за можливе заповнити прогалину у чинному законодавстві шляхом застосування у відповідності до приписів ст. 11 Господарського процесуального кодексу України та ст. 8 Цивільного кодексу України аналогії закону до спірних правовідносин, а саме визначеного в положеннях абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України розміру штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання з повернення майна, адже в іншому випадку було б ілюзорним право на звернення до суду, якби особа не могла домогтися ефективного захисту своїх порушених прав виключно з підстав існування прогалин в національному законодавстві.

Таким чином, визначаючи суми пені та штрафу, які підлягають стягненню з відповідача за зустрічним позовом внаслідок прострочення виконання зобов'язання з повернення спірної нафти, позивачем за зустрічним позовом було правомірно застосовано саме визначені абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України розміри відповідних штрафних санкцій (пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості та штраф у розмірі семи відсотків).

За перерахунком, здійсненим з урахуванням прийняття судом заяви про збільшення позовних вимог, погодженої сторонами в актах поклажі спірної нафти її вартості, яка не спростована учасниками справи, встановленого прострочення невиконання відповідачем за первісним позовом обов'язку з повернення нафти за визначений позивачем за зустрічним позовом період, що не перевищує обмеженого законом шестимісячного строку нарахування, визначених абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України розмірів штрафних санкцій, суд визнає правомірним заявлення позивачем за первісним позовом до стягнення з відповідача за первісним позовом пені у розмірі 94 881 357,65 грн., нарахованої за період з 20.02.2016 по 20.08.2016, та штрафу у розмірі 36 293 415,50 грн., нарахованого у розмірі 7% від вартості спірної нафти, що разом становить 131 174 773,15 грн.

Частиною 1 ст. 223 Господарського кодексу України встановлено, що при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ч. 1, 2 ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

У відповідності до ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 3 ст. 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно із ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачем за зустрічним позовом у поданій до суду заяві про застосування строку позовної давності було заявлено про застосування строку позовної давності до вимоги позивача за зустрічним позовом про стягнення пені, нарахованої за період з 26.07.2016 по 20.08.2016.

З огляду на правову природу пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а тому позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

В даному випадку, вимога про стягнення пені, нарахованої за період з 26.07.2016 по 20.08.2016, фактично була заявлена позивачем за зустрічним позовом не при зверненні з відповідним позовом до суду, що мало місце 26.07.2016, а була пред'явлена за наслідком реалізації позивачем за зустрічним позовом прав на збільшення розміру позовних вимог, що мало місце 23.03.2018.

Відтак, суд погоджується з доводами відповідача за зустрічним позовом щодо пропуску позивачем за зустрічним позовом строку позовної давності на звернення з вимогою про стягнення пені у розмірі 13 480 411,47 грн., нарахованої за період з 26.07.2016 по 20.08.2016.

При цьому, правові підстави для висновку, що відповідний строк в силу приписів ст. 264 Цивільного кодексу України перервався з пред'явлення позивачем за зустрічним позовом відповідного позову до суду відсутні, адже з огляду на момент звернення з відповідним позовом (26.07.2016) право у позивача за зустрічним позовом на отримання такої пені ще не виникло.

Таким чином, заявлена позивачем за зустрічним позовом вимога про стягнення пені у розмірі 13 480 411,47 грн., нарахованої за період з 26.07.2016 по 20.08.2016, з огляду на встановлені судом обставини пропуску строку позовної давності на звернення з нею та наявності відповідної заяви відповідача за зустрічним позовом про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Відтак, існують правові підстави для застосування до відповідача за зустрічним позовом відповідальності у вигляді штрафних санкцій за прострочення спірного зобов'язання шляхом стягнення пені у розмірі 81 400 946,18 грн., нарахованої за період з 20.02.2016 по 25.07.2016, та штрафу у розмірі 36 293 415,50 грн., що разом становить 117 694 361,68 грн., адже останні заявлені позивачем за зустрічним позовом в межах встановлених законодавством строків позовної давності.

В той же час, в поданих до суду відповідачем за зустрічним позовом письмових поясненнях (27.03.2018) останнім зазначалося про те, що задоволення судом зустрічного позову в заявлених до стягнення сумах призведе до значних фінансових втрат ПАТ "НПК - Галичина" і як наслідок може зумовити зупинення господарської діяльності останнього, в той час, як одним із засновників такого товариства є держава в особі Фонду державного майна України, тобто, понесення значних фінансових втрат на оплату спірних штрафних санкцій може мати своїм наслідком завдання збитків в т.ч. державі. До того ж, зазначав про те, що позивачем за зустрічним позовом взагалі не вказувалося на понесення ним будь-яких збитків внаслідок прострочення виконання відповідачем за зустрічним позовом зобов'язання з повернення спірної нафти. Враховуючи зазначене відповідачем за зустрічним позовом було заявлено про прохання про зменшення заявленої до стягнення суми штрафних санкцій в порядку ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України на 95 або більше відсотків.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положенням ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Визначені наведеними нормами положення з урахуванням приписів ст. 2 Господарського процесуального кодексу України щодо загальних засад господарського судочинства та п. 4 ч. 5 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації їхніх прав дає право суду зменшити розмір штрафних санкцій (пені та штрафу) за умови, що він значно перевищує розмір завданих допущеним порушенням збитків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 №6-100цс14.

Суд погоджується з твердженнями відповідача за зустрічним позовом про те, що сума правомірно нарахованих штрафних санкцій (117 694 361,68 грн.) є надмірною в порівнянні із вартістю майна, прострочення по поверненню якого допущено відповідачем за зустрічним позовом (становить п'яту частину вартості такого майна), а доказів понесення позивачем за зустрічним позовом збитків внаслідок допущення такого порушення, як і будь-яких посилань на можливість їх завдання, матеріали справи не містять.

Таким чином, враховуючи вищевказані обставини (в т.ч. специфіку спірного майна, прострочення з повернення якого допущено відповідачем за зустрічним позовом, що зумовлює необхідність у спільних діях сторін для її переміщення та дотримання порядку її транспортування з метою уникнення завдання шкоди навколишньому середовищу та населенню), керуючись положеннями ст.ст. 2, 13 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 3, 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України, суд вважає за необхідне реалізувати надане йому право та зменшити розмір штрафних санкцій (пені та штрафу), які підлягають стягненню з ПАТ "НПК - Галичина" на користь ПАТ "Укртранснафта", на 95% до 5 884 718,08 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ПАТ "Укртранснафта" та стягнення з ПАТ "НПК - Галичина" штрафу та пені у загальному розмірі 5 884 718,08 грн.

В іншій частині в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити з викладених підстав.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 11-13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 226, 232, 233, 237, 239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, ст. 3, 8, 261, 264, 551 Цивільного кодексу України, ст.ст. 231, 233 Господарського кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов Публічного акціонерного товариства "Нафтопереробний комплекс - Галичина" до Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" залишити без розгляду.

2. Повернути Публічному акціонерному товариству "Нафтопереробний комплекс - Галичина" з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 206 700 (двісті шість тисяч сімсот) грн. 00 коп., перерахований згідно платіжного доручення №1031 від 23.06.2016. Оригінал платіжного доручення знаходиться у матеріалах справи №910/11990/16. Підставою повернення судового збору є дане рішення, яке затверджено гербовою печаткою Господарського суду міста києва.

3. Зустрічні позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" до Публічного акціонерного товариства "Нафтопереробний комплекс - Галичина" задовольнити частково.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Нафтопереробний комплекс - Галичина" (82100, Львівська обл., м. Дрогобич, вул. Бориславська, 82; ідентифікаційний код 00152388) на користь Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" (01010, м. Київ, вул. Московська, 32/2; ідентифікаційний код 31570412) штраф та пеню у розмірі 5 884 718 (п'ять мільйонів вісімсот вісімдесят чотири тисячі сімсот вісімнадцять) грн. 08 коп.

5. Після набрання рішенням законної сили видати відповідні накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 02.04.2018.

Суддя Ю.О. Підченко