УХВАЛА

10 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 904/5743/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.11.2017 (головуючий: Широбокова Л.П., судді: Іванов О.Г., Дармін М.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця"

до Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг"

про стягнення 27 417, 69 грн. збору за зберігання вантажу,

ВСТАНОВИВ:

12.06.2017 до Господарського суду області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" до Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" про стягнення 27 417,69 грн. збору за зберігання вантажу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору №ПР/М-12-2/1-3490/НЮдч від 16.11.2012 в частині оплати за зберігання вантажу.

Справа розглядалася судами неодноразово.

При новому розгляді справи рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 03.07.2017 по справі №904/5743/16 (суддя Назаренко Н.Г.) позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" збір за зберігання вантажу в сумі 27417,60 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1378,00 грн.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.11.2017 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 03.07.2017 у справі №904/5743/16 задоволено, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 03.07.2017 по справі №904/5743/16 скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

06.12.2017 (згідно із поштовим штемпелем на конверті) ПАТ "Українська залізниця" в особі регіонального філії "Придніпровська залізниця" подано касаційну скаргу на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.11.2017 до Вищого господарського суду України.

На підставі пункту 5 статті 31, підпункту 6 пункту 1 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) та за розпорядженням керівника апарату Вищого господарського суду України № 38-р від 15.12.2017 вказану касаційну скаргу разом зі справою № 904/5743/16 передано до Касаційного господарського суду.

09.02.2018 касаційна скарга була отримана Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2018 року у справі № 906/5743/16 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Мачульський Г.М., Краснов Є.В.

19.02.2018 Верховний Суд постановив ухвалу про поновлення строку ПАТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" для подання касаційної скарги на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.11.2017 у справі №904/5743/16, прийняття касаційної скарги до провадження, розгляд скарги здійснити у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи.

У касаційній скарзі Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" просить постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.11.2017 у справі №904/5743/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Скаржник (Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця", позивач) мотивує свою касаційну скаргу тим, що постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.11.2017 у справі №904/5743/16 прийнята з порушенням норм матеріального права щодо обчислення позовної давності.

Позивач вважає, що Статут залізниць України, затверджений постановою КМУ від 06.04.1998 №457, не є Законом, тому не може встановлювати порядок обчислення позовної давності відмінний від того, що встановлений ЦК України. Отже судом апеляційної інстанції невірно застосовано норми Статуту залізниць України, як норми, що встановлюють порядок обчислення строку позовної давності.

На думку скаржника, день складання акту загальної форми №1214 від 05.01.2016 не може вважатися днем, коли особа довідалася про порушення свого порушеного права, у розумінні ч.1 ст. 261 ЦК України, оскільки сам по собі акт загальної форми, складений позивачем, жодним чином його право не порушує. Актами загальної форми (ГУ-23) лише зафіксовані певні обставини справи, а саме початок і кінець затримки спірних вагонів на підходах до станції призначення з вини відповідача. Акт загальної форми є підставою для нарахування збору за зберігання вантажів, але не є підставою для звернення з позовом до суду.

Позивач зазначає, що спір виникає тоді, коли нараховані суми не визнаються вантажовласником, про що він письмово зазначає у накопичувальних картках, відомостях плати за користування вагонами та ін., і саме в таких випадках залізниця вимушена звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених прав.

Скаржник вказує, що в матеріалах справи міститься копія накопичувальної картки №20019021 від 20.01.2016, зі змісту якої можна встановити вид зобов'язання, його розмір та наявність волі кредитора на отримання виконання цього зобов'язання від боржника. Отже, за своєю суттю в даній справі накопичувальна картка є вимогою про оплату вартості послуг зі зберігання вантажу. Сама картка містить вимогу відповідача про його незгоду. Тому фактично ця вимога була пред'явлена відповідачу і не була ним визнана, тобто наявний спір щодо нарахованих сум.

Накопичувальна картка була складена позивачем і підписана відповідачем із запереченням 20.01.2016. Як вбачається із штампу на поштовому конверті, доданому до матеріалів справи, позов було направлено до господарського суду поштою 07.07.2016, тобто, як вважає позивач, в межах строку позовної давності.

Посилаючись на положення ч.5 ст.307 ГК України, ч.2 ст.908 та ст.920 ЦК України, ст. 62 Статуту залізниць України, Правила розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за № 864/5085 (п.п.2.1- 2.7 ), та умови п.3.2. договору, укладеного між сторонами, скаржник зазначає, що накопичувальна картка встановленої форми є одним з документів, на підставі яких відбуваються розрахунки між вантажовласником і залізницею. Саме в цьому документі, а не в акті загальної форми, зазначається нарахована сума, і саме в цьому документі представник відповідача написав заперечення, наявність якого зробило неможливим стягнення нарахованої суми з особового рахунку відповідача у безспірному порядку та звернення позивача з позовом до суду. Тому, на думку скаржника, апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права щодо невизнання накопичувальної картки у якості одного з розрахункових документів, який фіксує факт відмови відповідача від виконання свого зобов'язання по сплаті коштів за надані послуги.

Рішення суду першої інстанції мотивовано правомірністю нарахування збору за зберігання вантажу в сумі 27417,60 грн. та відсутністю підстав для застосування позовної давності, про що заявлено Відповідачем у справі, з огляду на звернення із позовом в строк, передбачений ч.5 ст.315 Господарського кодексу України, ст. 137 Статуту залізниць України, відлік якого починається від дати складання актів загальної форми про закінчення затримки вагонів 07.01.2016 - 09.01.2016.

Що стосується застосування строків позовної давності, то суд першої інстанції зазначив наступне.

Позовна давність за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України). Загальні та скорочені строки позовної давності встановлені у статтях 257 та 258 Цивільного кодексу України.

Частиною другою статті 9 Цивільного кодексу України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Таким законом є, зокрема Господарський кодекс України, норми якого у регулюванні майнових відносин суб'єктів господарювання є спеціальними щодо норм Цивільного кодексу України. Це стосується і положень про позовну давність.

У відповідності до частини 5 ст. 315 Господарського кодексу України для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Згідно з ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

Статтею 137 Статуту залізниць України встановлено, що позови залізниць до вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів, можуть бути подані відповідно до установленої підвідомчості чи підсудності до суду за місцем знаходження відповідача протягом 6 місяців. Зазначений шестимісячний термін обчислюється: а) щодо стягнення штрафу за невиконання плану перевезень - після закінчення п'ятиденного терміну, встановленого для сплати штрафу; б) в усіх інших випадках - з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Статтею 46 Статуту залізниць України встановлено, що одержувач зобов'язаний прийняти і вивезти зі станції вантаж, який надійшов на його адресу. Терміни вивезення і порядок зберігання вантажів установлюються Правилами.

Вантажі, що прибули, зберігаються на станції безкоштовно протягом доби. Цей термін обчислюється з 24-ої години дати вивантаження вантажу засобами залізниці або з 24-ої години дати подачі вагонів під вивантаження засобами одержувача.

Пунктом 5 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за №866/5087 встановлено, що якщо одержувач не вивіз вантаж з місця загального користування у терміни, встановлені ст. 46 Статуту, з нього стягується плата за зберігання вантажу, встановлена тарифом, незалежно від того, чиїми засобами здійснюється охорона вантажу.

Згідно п. 8 наведених Правил, збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання, сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо).

Відповідно до п.3 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України 28.05.2002 №334, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 08.07.2002 за №567/6855, акти загальної форми складаються для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу та вантажобагажу і можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у тому числі у разі затримки вагонів на станції призначення в очікуванні подачі під вивантаження (перевантаження) з причин, що залежать від одержувача, власника залізничної під'їзної колії, порту, підприємства.

День складення акту загальної форми №1214 від 05.01.2016 не може вважатися днем, коли позивач довідався про порушення свого права, оскільки складений позивачем акт (форми ГУ-23) не порушує право позивача, а є підставою для нарахування збору та фіксує початок та кінець затримки спірних вагонів на підходах до станції призначення з вини відповідача.

Відповідно до ст.46 Статуту залізниць, вантажі, які прибули протягом доби зберігаються на станції безкоштовно, не створюючи жодних зобов'язань вантажовласнику, щодо оплати послуги зберігання, а відповідно до п. 8 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644, у разі затримки вагонів з вини вантажовласника, термін безоплатного зберігання обчислюється з початку затримки.

Таким чином у день складання акту загальної форми № 1214 від 05.01.2016, який фіксує початок затримки, ще не має підстав говорити про порушене право і починати обчислювати строк позовної давності, оскільки ще протягом доби безоплатного зберігання вантажу у вантажовласника не виникає жодних зобов'язань щодо оплати послуги зберігання. Якщо період затримки не перевищить доби безоплатного збереження, у вантажовласника таке зобов'язання взагалі не виникне.

А у разі тривалої затримки, після закінчення доби безоплатного зберігання ще невідомо, як довго триватиме простій, і яка сума збору за зберігання, яка обраховується залежно від кількості діб простою, зрештою буде нарахована.

Всі ці обставини стають відомі тільки після того, як після закінчення періоду затримки вагонів на підставі документів про затримку суми збору за зберігання вантажів будуть нараховані, включені до накопичувальних карток та пред'явлені вантажовласнику для підписання.

З урахуванням ч.2 ст.9 ЦК України та ст. 136 Статуту залізниць України позови до залізниці можуть бути подані у шестимісячний термін, який обчислюється відповідно до вимог ст. 134 цього Статуту - з дня встановлення обставин, що спричинили заявлення позову (складання комерційного акту, акту загальної форми, списання коштів з особистого рахунку тощо).

Відповідно до ст. 129 Статуту залізниць України, обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми які складають станції залізниць.

Однак, наявність підстав для матеріальної відповідальності не означає наявність спору або порушення прав однієї із сторін правовідносин. На практиці акти загальної форми та комерційні акти складаються залізницею для засвідчення певних обставин, згодом на підставі цих актів нараховуються платежі та збори, які вантажовласник погоджує, і ці суми списуються з його особового рахунку у безспірному порядку. Тобто, сам факт складання актів загальної форми не завжди призводить до судового спору.

Спір виникає тільки тоді, коли нараховані суми не визнаються вантажовласником, про що він зазначає письмово у накопичувальних картках, відомостях плати за користування вагонами та ін.

Майнове право позивача на отримання плати за надані послуги зі зберігання вантажу є порушеним з моменту закінчення строку для внесення такого платежу. Договори, які укладені між сторонами, не визначають строку внесення плати за надані послуги зі зберігання вантажу. Чинне законодавство України таких строків також не містить. А отже, строк виконання відповідачем зобов'язання по оплаті вартості послуг зі зберігання вантажу між сторонами не встановлено.

Згідно ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При цьому, слід відзначити, що форма такої вимоги чинним законодавством не встановлена. А отже, будь-який документ, на підставі якого можна достовірно встановити про наявність волі кредитора, спрямованої на вимагання грошових коштів від боржника, можна вважати такою вимогою, за умови наявності даних про її пред'явлення боржнику.

В матеріалах справи міститься копія накопичувальної накладної № 20019021 від 20.01.2016, зі змісту якої можна встановити вид зобов'язання, його розмір та наявність волі кредитора на отримання виконання цього зобов'язання від боржника. Отже, за своєю суттю в цій конкретній справі накопичувальна картка є вимогою про оплату вартості послуг зі зберігання вантажу. Сама картка містить відмітку відповідача про його незгоду. Тому, фактично ця вимога була пред'явлена відповідачу і не була ним визнана.

Відповідно до вимог ст. 530 ЦК України, відповідач є таким, що прострочив виконання свого зобов'язання на восьмий день після пред'явлення накопичувальних карток. З цього ж дня і починає свій перебіг строк позовної давності.

У частині 1 ст. 253 Цивільного кодексу України зазначено, що перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Отже, строк позовної давності належить рахувати не від акту загальної форми про затримку вагонів 05.01.2017, а від Актів загальної форми про закінчення затримки вагонів 07.01.2017-09.01.2017 (а.с.28-40), без врахування яких неможливо визначити фактичний термін затримки вагонів.

Крім того, накопичувальна картка була складена позивачем і підписана відповідачем із зауваженнями 20.01.2016. Як вбачається зі штампу на поштовому конверті (а.с. 24), позов було відправлено до суду поштою 07.07.2016, тобто в межах строку позовної давності.

Суд апеляційної інстанції на підставі власної оцінки доказів по справі щодо заяви відповідача про застосування позовної давності дійшов наступних висновків.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Загальний, скорочений або більш тривалий строки позовної давності визначено статтями 257 та 258 Цивільного кодексу України.

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Однак частиною 2 статті 9 Цивільного кодексу України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Так, згідно з частиною 5 статті 315 Господарського кодексу України (далі - ГК) для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Разом із цим за змістом пункту 137 Статуту залізниць України позови залізниць до вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів, що випливають із цього Статуту, можуть бути подані відповідно до установленої підвідомчості чи підсудності до суду за місцем знаходження відповідача протягом шести місяців. Зазначений шестимісячний термін обчислюється:

а) щодо стягнення штрафу за невиконання плану перевезень - після закінчення п'ятиденного терміну, встановленого для сплати штрафу;

б) в усіх інших випадках - з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Тобто, наведені норми Господарського кодексу України і Статуту залізниць України є спеціальними нормами, які встановлюють скорочений шестимісячний строк позовної давності та регулюють питання його перебігу відносно позову залізниці до вантажоодержувача, що випливають із перевезення.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що перебіг позовної давності за вимогами залізниці до вантажоодержувача про стягнення збору за зберігання вантажу починається від дня настання події, що стала підставою для подання позову (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 09.08.2017 у справі № 904/7033/16 (3-658гс17)).

Як установлено апеляційним судом, підставою для подання позову у справі, яка розглядається, стала подія - неприйняття вагонів вантажовласником 05.01.2016, про що складено акт загальної форми (форма ГУ-23) №1214 від 05.01.2016, на підставі якого Відповідачу нараховано збір за зберігання вантажу у спірній сумі 27417,60 грн.

Враховуючи обов'язковість судових рішень Верховного Суду України відповідно до ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що шестимісячний строк позовної давності у справі, яка розглядається, спливає відповідно 05.07.2016.

Позовна заява надіслана позивачем до суду 07.07.2016р., про що свідчить відбиток штемпеля відділення поштового зв'язку в правому верхньому куті поштового конверту (а.с. 103, т.1).

Таким чином, позов пред'явлено з пропуском встановленого строку.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3, 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Враховуючи вище зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" задоволенню не підлягають у зв'язку зі спливом позовної давності.

Висновок суду першої інстанції про те, що перебіг позовної давності починається від часу складання актів загальної форми про закінчення затримки вагонів 07.01.2017-09.01.2017, без врахування яких неможливо визначити фактичний термін затримки вагонів, апеляційний суд вважає помилковим, оскільки факт події, що стала підставою для нарахування збору за зберігання встановлено саме у акті про затримку вагонів від 05.01.2016, а акти від 07.01.2016 та 09.01.2016 складені щодо обставин усунення порушення. Вказаний висновок апеляційного суду ґрунтується на правовому висновку Верховного Суду України, що викладений у постанові від 09.08.2017 у справі №904/7033/16 (3-658гс17).

Посилання суду та позивача на те, що день складання і підписання накопичувальної картки і є днем, з яким пов'язано перебіг позовної давності у справі, також є помилковим, оскільки накопичувальні картки не фіксують правопорушення, а є лише документом, який використовується при розрахунках за надані послуги. Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України (постанова ВГСУ від 21.09.2017 у справі №904/7428/16).

У постанові Верховного Суду України від 09.08.2017 у справі №904/7033/16 (3-658гс17), на яку посилається апеляційний суд, зазначено:

"Забезпечуючи єдність судової практики щодо застосування норм матеріального права, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України виходить із такого.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК).

Загальний, скорочені або більш тривалі строки позовної давності визначено статтями 257 та 258 ЦК.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Однак частиною 2 статті 9 ЦК встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Так, згідно з частиною 5 статті 315 Господарського кодексу України (далі - ГК) для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Разом із цим за змістом пункту 137 Статуту залізниць України позови залізниць до вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів, що випливають із цього Статуту, можуть бути подані відповідно до установленої підвідомчості чи підсудності до суду за місцем знаходження відповідача протягом шести місяців. Зазначений шестимісячний термін обчислюється:

а) щодо стягнення штрафу за невиконання плану перевезень - після закінчення п'ятиденного терміну, встановленого для сплати штрафу;

б) в усіх інших випадках - з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Тобто наведені норми ГК і Статуту залізниць України є спеціальними нормами, які встановлюють скорочений шестимісячний строк позовної давності та регулюють питання його перебігу відносно позову залізниці до вантажоодержувача, що випливають із перевезення.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що перебіг позовної давності за вимогами залізниці до вантажоодержувача про стягнення збору за зберігання вантажу починається від дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Як установлено судами, підставою для подання позову у справі, яка розглядається, стала подія - неприйняття вагонів вантажовласником 06 лютого, 09 лютого, 14 лютого та 15 лютого 2016 року, про що складено акти загальної форми (форма ГУ-23) від 06 лютого 2016 року № 5, від 09 лютого 2016 року № 12, від 14 лютого 2016 року № 232, від 14 лютого 2016 року № б/н, від 15 лютого 2016 року № 24, від 15 лютого 2016 року № 1, на підставі яких відповідачеві нараховано збір за зберігання вантажу у розмірі 263 748,48 грн.

Отже, суд касаційної інстанції дійшов правомірного висновку, що шестимісячний строк позовної давності у справі, яка розглядається, спливає відповідно 06 серпня, 09 серпня, 14 серпня та 15 серпня 2016 року."

Разом з тим, колегія суддів по даній справі не погоджується з даним висновком Верховного Суду України виходячи з наступного.

Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України):

"1. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

2. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу."

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2, ч.3 ст.11 ЦК України:

"1. Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

2. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини.

3. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства."

Згідно зі ст.524 ЦК України:

"1. Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

2. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті."

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.533 ЦК України:

"1. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

2. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом."

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що грошовим, за змістом вищевказаних статей ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Згідно зі ст.530 ЦК України:

"1. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

2. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства."

Відповідно до ст.610 ЦК України:

"Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання)."

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України:

"Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом."

Таким чином, для правильного застосування вищевказаних статей необхідно визначення:

1. факту, моменту та юридичних і фактичних підстав виникнення саме грошового зобов'язання, чітко вираженого у грошовій одиниці України - гривні або грошовому еквіваленті зобов'язання в іноземній валюті;

2. строку виконання вищевказаного грошового зобов'язання;

3. моменту, з якого починається прострочення виконання зазначеного грошового зобов'язання.

На підставі наведеного, суд приймає до уваги наступне.

Предметом даної справи є стягнення 27 417, 69 грн. збору за зберігання вантажу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору №ПР/М-12-2/1-3490/НЮдч від 16.11.2012 в частині оплати за зберігання вантажу.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

Пунктом 3.2 Договору встановлено, що у міру виконання перевезень та надання послуг залізниця списує відповідні суми грошових коштів (провізну, додаткові збори, плату за користування вагонами і контейнерами, штрафи), крім спірних, з особового рахунку вантажовласника на підставі оформлених установленим порядком перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами (контейнерами) і т. ін.

Власник колії сплачує залізниці плату:

- за подачу, забирання вагонів - згідно з Тарифним керівництвом №1 (Збірник тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги);

- за користування вагонами - згідно з Правилами користування вагонами і контейнерами за ставками, наведеними в Тарифному керівництві №1 (Збірник тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги);

- інші збори і плати за додаткові роботи і послуги, що виконує Залізниця для власника колії - згідно з діючими нормативно-правовими актами. Власник колії відшкодовує Залізниці витрати на утримання смуги відведення в розмірі 29 550,00грн. за рік без ПДВ. Списання здійснюється розрахунковим підрозділом залізниці з особового рахунку власника колії. За наступний рік збір стягується одноразово у першій декаді січня. Збори і плати вносяться на підставі ст. 62 Статуту залізниць України з урахуванням оголошених Укрзалізницею коефіцієнтів шляхом здійснення попередньої оплати через розрахунковий підрозділ залізниці (п.16 договору).

Відповідно до ст.119 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998р. №457 (далі - Статут), п.2,15 Правил користування вагонами та контейнерами (затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999р. №113, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.03.1999р. за №165/3458, далі - Правила користування вагонами і контейнерами), за користування вагонами і контейнерами) залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Зазначена плата вноситься також за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх вантажовласнику. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати.

Збірник тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України Тарифне керівництво №1 встановлює розміри зборів за зберігання вантажів. Отже, збір за зберігання вантажів є регульованим тарифом і не потребує додаткового погодження сторонами.

Згідно з п.8 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. №644, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.11.2000р. за №866/508, збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо).

Одержувач зобов'язаний прийняти і вивезти зі станції вантаж, що надійшов на його адресу. Терміни вивезення і порядок зберігання вантажів установлюються Правилами. Вантажі, що прибули, зберігаються на станції безкоштовно протягом доби. Цей термін обчислюється з 24-ої години дати вивантаження вантажу (контейнера) засобами залізниці або з 24-ої години дати подачі вагонів під вивантаження засобами одержувача. За зберігання вантажу на станції понад зазначений термін справляється плата, встановлена тарифом (ст. 46 Статуту).

Згідно з п.8 Правил користування вагонами і контейнерами, у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери.

Облік затриманих на підходах вагонів здійснюється станцією, на якій вони простоюють, на підставі акта про затримку вагонів, що складається станцією. Усі дані, вказані в цьому акті, передаються станцією у "Повідомленні про затримку вагонів" (додаток 5) до інформаційно-обчислювального центру залізниці та на станцію призначення. Акт про затримку вагонів складається у трьох екземплярах - один залишається на станції затримки і два додаються до перевізних документів. Станція призначення інформує вантажовласника про затримку вагонів з його вини, передаючи йому копію Повідомлення про затримку вагонів не пізніше двох годин після його отримання (телефонограмою, телеграфом, поштовим зв'язком, через посильних, факсом або іншим способом, установленим начальником станції за погодженням з вантажовласником) (п.10 Правил користування вагонами і контейнерами).

Відповідно до ст.42 Статуту залізниця зобов'язана повідомити одержувача в день прибуття вантажу або до 12-ої години наступного дня. Якщо залізниця не повідомить про прибуття вантажу, одержувач звільняється від внесення плати за користування вагонами (контейнерами) і за зберігання вантажу до того часу, як буде надіслано повідомлення.

Відповідно до абз.3 п.2.6. Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 р. № 644 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 р. за № 864/5085) усі належні залізниці платежі за додаткові послуги, штрафи (які не були включені в перевізні документи і у відомості плати за користування вагонами та контейнерами) включаються в накопичувальні картки, які складаються станціями в трьох примірниках із зазначенням у них відомостей про надані послуги і їх вартість. Ці відомості підтверджуються підписами працівника станції і вантажовласника. Один примірник накопичувальної картки, відомості плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу надаються вантажовласнику.

Пунктом 5 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за №866/5087 встановлено, що якщо одержувач не вивіз вантаж з місця загального користування у терміни, встановлені ст.46 Статуту, з нього стягується плата за зберігання вантажу, встановлена тарифом, незалежно від того, чиїми засобами здійснюється охорона вантажу.

Відповідно до п.3 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України 28.05.2002 №334, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 08.07.2002 за №567/6855, акти загальної форми складаються для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу та вантажобагажу і можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у тому числі у разі затримки вагонів на станції призначення в очікуванні подачі під вивантаження (перевантаження) з причин, що залежать від одержувача, власника залізничної під'їзної колії, порту, підприємства.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що 27417,69 грн. збору за зберігання вантажу, які є предметом даного позову, є саме грошовим зобов'язанням.

Разом з тим, актами загальної форми (ГУ-23) лише фіксуються певні обставини справи, зокрема і, початок і кінець затримки спірних вагонів на підходах до станції призначення з вини відповідача.

Акт загальної форми є підставою для наступного нарахування збору за зберігання вантажів.

Проте, безпосередньо в самих цих актах, які фіксують як початок, так і кінець, затримки спірних вагонів, не здійснюється ні розрахунок та визначення чіткого вираженого у вартісному вигляді у відповідній грошовій одиниці розміру збору за зберігання вантажу, ні визначення конкретного строку його оплати.

Такий розрахунок грошового зобов'язання збору за зберігання вантажу здійснюється у накопичувальній картці.

Згідно з п.п.2.1.-2.7., 2.10. Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 р. № 644 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 р. за № 864/5085):

"2.1. Розрахункові підрозділи залізниць (далі - розрахункові підрозділи) здійснюють безготівкові розрахунки з відправниками, одержувачами та експедиторами через установи банків за перевезення вантажів, вантажобагажу та за надання додаткових послуг.

2.2. Для зарахування платежів та обліку виручки залізниць від перевезень вантажів в установах банку, які обслуговують розрахункові підрозділи, відкриваються поточні рахунки зі спеціальним режимом використання (далі - розподільчі рахунки).

2.3. Розрахунки за перевезення вантажу та вантажобагажу між залізницею і платником (відправником, одержувачем, експедитором) здійснюються на підставі договору (додаток 1), згідно з яким залізниця відкриває особовий рахунок кожному платнику (відправнику, одержувачу, експедитору) з присвоєнням коду платника.

2.4. Після присвоєння коду розрахунковий підрозділ видає платнику довідку (додаток 2), у якій вказуються найменування платника і номер присвоєного коду. У всіх перевізних документах, накопичувальних картках, відомостях плати за користування вагонами та контейнерами, відомостях плати за подавання, забирання та маневрову роботу проставляється код платника.

2.5. Платник згідно з договором у порядку передоплати перераховує на рахунок розрахункового підрозділу кошти для оплати перевезень і додаткових послуг.

2.6. Розрахунковий підрозділ веде облік надходження коштів на особовий рахунок платника і використання їх платником для оплати перевезень та наданих залізницею послуг.

Облік витрачених коштів здійснюється на підставі перевізних документів, накопичувальних карток (додаток 3), відомостей плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, які можуть бути оформлені в електронному вигляді (з накладенням електронного цифрового підпису).

Усі належні залізниці платежі за додаткові послуги, штрафи (які не були включені в перевізні документи і у відомості плати за користування вагонами та контейнерами) включаються в накопичувальні картки, які складаються станціями в трьох примірниках із зазначенням у них відомостей про надані послуги і їх вартість. Ці відомості підтверджуються підписами працівника станції і вантажовласника. Один примірник накопичувальної картки, відомості плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу надаються вантажовласнику.

У випадках, визначених чинним законодавством, на суми платежів і зборів, що підлягають сплаті, залізниця нараховує податок на додану вартість, сума якого відображається в особовому рахунку платника.

2.7. На кожного платника розрахунковий підрозділ складає перелік документів, які включені до розрахунку за звітну добу щодо відправлення, видачі вантажів і додаткових зборів. Перелік після прийняття вантажу до перевезення (або видачі) надається платнику через залізничну станцію в порядку, встановленому договором, та залишається в справах розрахункового підрозділу. Сплата додаткових провізних платежів, зборів та штрафів, які виникли при перевезенні або на станції призначення, провадиться в такому самому порядку через розрахунковий підрозділ незалежно від терміну видачі вантажу станцією.

2.10. Усі спірні питання з розрахунків за перевезення вантажів і додаткових послуг платники регулюють безпосередньо з станціями, які нараховували платежі, і розрахунковим підрозділом, що провадили розрахунки. У разі недосягнення домовленості спірні питання вирішуються в претензійно-позовному порядку."

Як зазначено вище, пунктом 3.2 Договору встановлено, що у міру виконання перевезень та надання послуг залізниця списує відповідні суми грошових коштів (провізну, додаткові збори, плату за користування вагонами і контейнерами, штрафи), крім спірних, з особового рахунку вантажовласника на підставі оформлених установленим порядком перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами (контейнерами) і т. ін.

Таким чином, розрахунок грошового зобов'язання збору за зберігання вантажу, який здійснюється у накопичувальній картці, і є моментом виникнення грошового зобов'язання по його сплаті та фактично вимогою про його сплату.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України:

"Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила."

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що спір щодо сплати такої плати виникає лише тоді, коли нараховані суми не визнаються вантажовласником, про що він письмово зазначає у накопичувальних картках, відомостях плати за користування вагонами та ін., і саме в таких випадках у залізниці виникає право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених прав, а отже і перебіг строку позовної давності має обчислюватися саме з моменту такої відмови.

Скаржник вказує, що в матеріалах справи міститься копія накопичувальної картки №20019021 від 20.01.2016, зі змісту якої можна встановити вид зобов'язання, його розмір та наявність волі кредитора на отримання виконання цього зобов'язання від боржника. Отже, за своєю суттю в даній справі накопичувальна картка є вимогою про оплату вартості послуг зі зберігання вантажу. Сама картка містить вимогу відповідача про його незгоду. Тому фактично ця вимога була пред'явлена відповідачу і не була ним визнана, тобто наявний спір щодо нарахованих сум.

Накопичувальна картка була складена позивачем і підписана відповідачем із запереченням 20.01.2016. Як вбачається із штампу на поштовому конверті, доданому до матеріалів справи, позов було направлено до господарського суду поштою 07.07.2016, тобто, як вважає позивач, в межах строку позовної давності.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з вищевказаними доводами скаржника про початок обрахування перебігу строку позовної давності, проте, така позиція не відповідає висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному в раніше ухваленій вищевказаній постанові Верховного Суду України від 09.08.2017 у справі №904/7033/16 (3-658гс17).

За приписами пункту 7 Розділу XI Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII), суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об'єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Зважаючи на викладені вище обставини, керуючись статтями 234, 235, 300, 301, пунктом 7 Розділу XI Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ), Верховний Суд -

УХВАЛИВ:

Справу №904/5743/16 разом із касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.11.2017 у даній справі передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кушнір

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський