ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

13.04.2018 р. Справа № 914/642/18

Суддя Господарського суду Львівської області Гоменюк З.П., розглянувши

заяву Львівського комунального підприємства «Старий Львів», м.Львів

до боржника Фізичної особи-підприємця Мачеуса Василя Васильовича, м.Львів

про видачу судового наказу про стягнення 17067,84 грн., з яких 8533,92 грн. - заборгованість за договором №31 від 01.06.2006р. про відшкодування експлуатаційних витрат на утримання будинків і прибудинкових територій, де знаходяться нежитлові приміщення та 8533,92 грн. - пеня

без виклику сторін

ВСТАНОВИВ:

Львівське комунальне підприємство «Старий Львів» в порядку наказного провадження (Розділ ІІ Господарського процесуального кодексу України) звернулось до Господарського суду Львівської області із заявою про видачу судового наказу за вимогами про стягнення з Фізичної особи-підприємця Мачеуса Василя Васильовича 17067,84 грн. (8533,92 грн. - заборгованість за договором №31 від 01.06.2006р. про відшкодування експлуатаційних витрат на утримання будинків і прибудинкових територій, де знаходяться нежитлові приміщення та 8533,92 грн. - пеня).

Частиною 3 статті 147 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи-підприємці.

У заяві про видачу судового наказу боржником вказано Фзичну особу-підприємця Мачеуса Василя Васильовича (АДРЕСА_1). При цьому до заяви долучено договір №31 від 01.06.2006р. про відшкодування експлуатаційних витрат на утримання будинків і прибудинкових територій, де знаходяться нежитлові приміщення, відповідно до умов якого користувачем є Мачеус Василь Васильович, а не фізична особа-підприємець Мачеус Василь Васильович.

У графі «Юридичні адреси та реквізити сторін» вказаного договору також зазначено, що користувачем є Мачеус Василь Васильович (АДРЕСА_1), а не фізична особа-підприємець Мачеус Василь Васильович. Із змісту договору також не випливає, що зі сторони користувача він укладений Мачеусом Василем Васильовичем саме як фізичною особою-підприємцем.

Статтею 152 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави для відмови у видачі судового наказу. Так, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо наявні обставини, зазначені у частині 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Враховуючи вказані обставини, суд дійшов висновку, що заява про видачу судового наказу не підлягає розгляду за правилами наказного провадження, оскільки не відповідає частині 3 статті 147 Господарського процесуального кодексу України, а, отже, у видачі судового наказу слід відмовити на підставі пункту 4 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, у пункті 2 частини 2 статті 150 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у заяві повинно бути зазначено повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника.

У пункті 1 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу.

Розглянувши подані матеріали, судом встановлено, що заявником порушено вимоги пункту 2 частини 2 статті 150 Господарського процесуального кодексу України, а саме не вказано ідентифікаційного коду боржника - Фізичної особи-підприємця Мачеуса Василя Васильовича (АДРЕСА_1).

При цьому суд вважає за необхідне звернути увагу заявника на те, що однією з вимог статті 155 Господарського процесуального кодексу України є зазначення у судовому наказі ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України стягувача та боржника.

Суд звертає увагу заявника на те, що однією із вимог до виконавчого документа, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження» є зазначення у ньому ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності) (пункт 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про виконавче

провадження»).

Враховуючи наведене, суд вважає, що у задоволенні заяви Львівського комунального підприємства «Старий Львів» про видачу судового наказу про стягнення з боржника - Фізичної особи-підприємця Мачеуса Василя Васильовича слід відмовити на підставі пункту 1 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України, оскільки заявником подано заяву з порушенням вимог статті 150 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, у частині 1 статті 148 Господарського процесуального кодексу України вказано, що судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як було зазначено, заявник звернувся до Господарського суду Львівської області в порядку наказного провадження про видачу судового наказу за вимогами про стягнення з боржника 8533,92 грн. заборгованості за договором та 8533,92 грн. пені.

Згідно із приписами статтей 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до частини 1 та частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Вимога про сплату пені хоча й має грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань (пункт 1.14. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013р.).

Як вбачається із поданої заяви, окрім суми основного боргу, заявник також просить стягнути пеню, яка за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язання.

Пунктом 3 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу передбачено, що cуддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.

Оскільки в заяві про видачу судового наказу міститься вимога про стягнення пені, яка за своєю правовою природою не є вимогою про стягнення грошової заборгованості за договором та не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні заяви на підставі пункту 3 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України.

Про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

За наведених обставин, суд доходить висновку про відмову у видачі судового наказу.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 153 ГПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Згідно із ч. 2 ст. 153 ГПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Керуючись ст. ст. 147, 148, 152, 153, 154, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити Львівському комунальному підприємству «Старий Львів» у видачі судового наказу про стягнення 17067,84 грн.

Ухвала набирає законної сили у порядку, встановленому ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса сторінки суду http://lv.arbitr.gov.ua на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається.

Суддя Гоменюк З.П.