ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2018р. Справа №914/2695/17

Господарський суд Львівської області у складі судді Бортник О.Ю. при секретарі судових засідань ОСОБА_1, розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом Державної екологічної інспекції у Львівській області, м. Львів,

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Голс», м. Пустомити Львівської області,

про стягнення 141362,54 грн.

За участю представників:

від позивача - ОСОБА_3 - представник,

від відповідача ОСОБА_4 - представник.

Суть спору: Державна екологічна інспекція у Львівській області звернулась до Господарського суду Львівської області з позовом про стягнення ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Голс», м. Пустомити, 141362,54 грн. збитків. Позовні вимоги мотивовано тим, що внаслідок проведення 10.03.2017 23.03.2017 року планової перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства (Акт перевірки № 112/03/258) встановлено, що відповідач з 08.06.2013 року по 31.12.2013 року здійснював самовільний забір підземних прісних вод без дозволу на спеціальне водокористування. Протягом згаданого вище періоду часу відповідачем, на думку позивача, самовільно видобуто 39131,5 м куб. підземних прісних вод із власного водозабору, що є порушенням вимог ст.ст. 44, 48, 49 Водного кодексу України. Такими діями відповідача, на думку позивача, заподіяно державі збитків в розмірі 141362,54 грн. Позивач у позовній заяві також посилається на норми ст.ст. 2, 50 Водного кодексу України, ст.ст. 20-2, 68, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. 69-1 Бюджетного кодексу України.

Відповідачем 09.02.2018 р. подано на адресу суду заяву про застосування строку позовної давності. При цьому відповідач посилається на те, що про відсутність у нього дозволу на спеціальне водокористування позивач міг довідатись ще 07.06.2013 р. з самого дозволу на спеціальне водокористування, у якому зазначався строк його дії. Крім цього, відповідач стверджує, що позивачем у період з 20.11.2013 р. по 28.11.2013 р. проводилась перевірка ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Голс». В результаті цієї перевірки позивач видав припис, яким зокрема зобовязав позивача отримати дозвіл на спеціальне водокористування. Позивач у акті цієї перевірки зазначив про відсутність у відповідача такого дозволу.

Позивач у запереченнях на заяву про застосування строку позовної давності проти доводів відповідача про сплив позовної давності заперечує, посилаючись на те, що факт відсутності у відповідача дозволу на спеціальне водокористування у період з 08.06.2013 р. по 31.12.2013 р. ним виявлено лише у березні 2017 р., що й зафіксовано у акті перевірки № 112/03/258 від 10.03.2017 р.

У відзиві на позовну заяву відповідач з позовними вимогами не погоджується з підстав спливу позовної давності. Вказане підтверджується, на думку відповідача, направленням на проведення позапланової перевірки № 2343 від 11.11.2013 р., протоколом про адміністративне правопорушення від 24.12.2013 р., постановою про накладення адміністративного стягнення № 8-04 від 08.01.2014 р. та актом перевірки № 112/03/258 від березня 2017 р.

У відповіді на відзив позивач просить позовні вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на те, що у постанові Державної екологічної інспекції у Львівській області про накладення адміністративного стягнення від 08.01.2017 р. № 8-04 не йдеться про дозвіл на спеціальне водокористування. У акті перевірки № 543/04/575 встановлено відсутність дозволу відповідача на спеціальне водокористування у період з 02.03.2008 р. по 22.05.2008 р. та з 22.05.2011 р. по 09.06.2011 р. У пункті 3.2. акту позапланової перевірки відповідача № 2343/04/1945 від 20.11.2013 р. 28.11.2013 р. зазначено, що наявність у відповідача дозволу на спеціальне водокористування не перевірялося. У приписі позивача № 1094-04 від 29 листопада 2013 р. не йдеться про зобовязання відповідача отримати вищезгаданий дозвіл.

У додаткових запереченнях, отриманих судом 06.03.2018 р., відповідач наполягає на тому, що станом на листопад 2013 р. позивач знав про закінчення дії дозволу на спеціальне водокористування, виданого відповідачу. Вказане підтверджується приписом позивача № 1094-04 від 29.11.2013 р., у пункті 4 якого ним зобовязано відповідача здійснювати водокористування у відповідності до умов, встановлених у дозволі на спеціальне водокористування. Відповідач на обґрунтування наведеної обставини також посилається на акт перевірки № 2343/04/1945, у якому позивачем встановлено, що станом на 25.11.2013 р. відповідач клопотав перед Державною службою геології та надр України про надання дозволу на спеціальне водокористування.

У відповіді на це заперечення позивач вказує, що у листопаді 2013 р. ним проводилась позапланова перевірка відповідача з питань виконання ним вимог припису від 10.04.2013 р. № 351/04. Цей припис стосувався лише питань, які розглядались протягом планового заходу (планової перевірки). Позивач під час позапланової перевірки не мав права відповідно до норм ст. 10 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» перевіряти інші питання, ніж ті, які стали підставою для здійснення планової перевірки. Позивач вказує, що планові перевірки відповідача не могли проводитись частіше, ніж один раз на два роки, оскільки товариство відноситься до субєктів господарювання високого ступеня ризику. Позивач стверджує, що відповідно до обмежень, встановлених ст. 31 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» та п. 8 статті ІІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від серпня 2014 до червня 2015 року (включно) перевірки з питань дотримання вимог природоохоронного законодавства проводились Держекоінспекцією лише на підставі отриманої від правоохоронних органів постанови про призначення перевірки, а також за заявкою субєкта господарювання щодо його перевірки. Тому у цей час позивачем не проводились планові перевірки відповідача і він не міг довідатись про забір товариством підземних прісних вод без дозволу на спеціальне водокористування у період з 08.06.2013 року по 31.12.2013 року.

У запереченнях, наданих суду 22.03.2018 р., відповідач посилається на те, що на момент проведення відповідачем перевірок у 2013 році та у 2017 році діяли норми Порядку організації та проведення перевірок субєктів господарювання щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 10.09.2008 р. № 464, Критеріїв розподілу субєктів господарювання за ступенем ризику їх господарської діяльності для навколишнього природного середовища та періодичність здійснення заходів державного нагляду (контролю), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.2008 р. № 212, та Методики розроблення критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності та визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду (контролю), а також уніфікованих форм актів, що складаються за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду (контролю), що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 28 серпня 2013 р. № 752. Відповідно до цих правових актів позивач мав право здійснювати перевірку відповідача не частіше, ніж один раз в рік. За таких обставин, він міг довідатись про допущені відповідачем порушення уже через рік після завершення 05.04.2013 р. планової перевірки відповідача, тобто у квітні 2014 р., запланувавши попередньо у грудні 2013 р. таку перевірку відповідача. ТзОВ «Голс» також вважає, що відповідно до п. 4.4. Порядку, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 10.09.2008 р. № 464, здійснюючи перевірку у листопаді 2013 р. позивач був зобов»язаний здійснити перевірку наявності у відповідача дозволу на спеціальне водокористування.

Позивач у відповіді на вищенаведене заперечення вказує, що він у спірний період часу мав право здійснювати перевірки відповідача не частіше одного разу на рік. Нормативно-правовими актами не передбачено право позивача здійснювати перевірку господарюючих субєктів на наступний рік чи через рік після проведеної планової перевірки. Здійснюючи позапланову перевірку відповідача у листопаді 2013 року, відповідач згідно з нормами Порядку, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 10.09.2008 р. № 464, не мав права перевіряти інші питання, ніж ті, про які йшлося у приписі. Про дозвіл на спеціальне водокористування у п. 4.4. вищезгаданого Порядку не йдеться. Перевірка відповідача не була включена до плану перевірок позивача ані на 2013 р., ані на 2014 рік, ані на 2015 рік, тому позивач не міг у цих роках довідатись про заподіяні відповідачем у 2013 р. збитки державі, спричинені самовільним забором підземних прісних вод без дозволу на спеціальне водокористування.

Позовна заява залишалась без руху, розгляд справи відкладався та у його засіданні 12.03.2017 р. оголошувалась перерва з підстав, викладених у наявних в матеріалах справи ухвалах суду.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив таке.

Державною екологічною інспекцією у Львівській області за результатами планової перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Голс складено акт від 10.03.-23.03.2017 року № 112/03/258. У цьому акті вказано, що відповідачем за період 08.06.2013 р. по 31.12.2016 р. здійснено самовільний забір підземних прісних вод без дозволу на спеціальне водокористування. Як зазначено у акті перевірки, позивачем на підставі довідки відповідача № 11/03-2017 від 20.03.2017 р. встановлено, що він надає платні послуги по забезпеченню водою та прийманню стічних вод до каналізаційної мережі 582 фізичних осіб, 1 бюджетної установи та 13 юридичних осіб.Забір прісних вод без дозволу на спеціальне водокористування, як зазначено у Акті перевірки, є порушенням норм ст.ст. 6, 48, 49 Водного кодексу України.

Позивачем здійснено Розрахунок розміру відшкодування збитків, обумовлених самовільним використанням відповідачем з власного підземного водозабору, розташованого на території м. Пустомити, водних ресурсів при відсутності дозволу на спеціальне водокористування (підземні води) за період з 08.06.2013 р. по 31.12.2013 р. При здійсненні розрахунку позивач виходив з того, що за період з 08.06.2013 р. по 31.12.2013 р. відповідачем забрано 39131,5 мі підземних вод. У відповідності до Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20.07.2009р. №389 (із змінами та доповненнями), позивач розрахував, що розмір збитків, заподіяних державі відповідачем внаслідок вищенаведеного порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів. Розмір збитків склав за період з 08.06.2013 р. по 31.12.2013 р. склав 141362,54 грн. Позивачем надіслано на адресу відповідача ОСОБА_5 № 31 від 29.03.17 разом з згаданим Розрахунком про відшкодування збитків в сумі 141362,54 грн.

Судом встановлено, що до 2017 року позивачем проводилась планова перевірка відповідача з питань дотримання вимог природоохоронного законодавства протягом 18.03.2013 р. 05.04.2013 р., про що складено акт № 543/04/575, а також з 20.11.2013 р. по 28.11.2013 р. проводилась позапланова перевірка. За результатами позапланової перевірки складено Акт № 2343/04/1945. Копії актів є у матеріалах справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, господарський суд Львівської області дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 149, статтею 151 ГК України суб'єкти господарювання використовують у господарській діяльності природні ресурси в порядку спеціального або загального природокористування відповідно до цього Кодексу та інших законів. Суб'єктам господарювання для здійснення господарської діяльності надаються в користування на підставі спеціальних дозволів (рішень) уповноважених державою органів земля та інші природні ресурси (в тому числі за плату або на інших умовах). Порядок надання у користування природних ресурсів громадянам і юридичним особам для здійснення господарської діяльності встановлюється земельним, водним, лісовим та іншим спеціальним законодавством.

Відповідно до Водного кодексу України (далі ВК України) підземні води належать до державного водного фонду України, а згідно з Кодексом України Про надра вони є частиною надр (є корисними копалинами загальнодержавного значення відповідно до Переліку корисних копалин загальнодержавного значення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 грудня 1994 року № 827).

Відповідно до положень п. 9 ч. 1 ст. 44, статей 46, 48, 49 ВК України, в редакції, яка діяла станом на червень-грудень 2013 р., водокористування може бути загальним або спеціальним. Спеціальне водокористування це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється фізичними та юридичними особами для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб. Спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу. Дозвіл на спеціальне водокористування видається: Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями - у разі використання води водних об'єктів загальнодержавного значення; органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за погодженням із Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями - у разі використання води водних об'єктів місцевого значення. Порядок погодження та видачі дозволів на спеціальне водокористування затверджується Кабінетом Міністрів України. Спеціальне водокористування є платним.

Згідно з ч. 4 ст. 68, ч.1 ст.69 Закону України Про охорону навколишнього природного середовища Підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Згідно з ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як вбачається із змісту п. 1.6. Роз'яснення від 27.06.2001 № 02-5/744 ВГСУ "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища" розглядаючи справи про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок порушення природноресурсового, природоохоронного законодавства про забезпечення екологічної безпеки, господарські суди повинні обов'язково враховувати наявність таких умов відповідальності як безпосередній причинний зв'язок між відповідними діями (бездіяльністю) і шкодою та виною відповідача. До позовної заяви повинен бути доданий обґрунтований розрахунок суми, що стягується на відшкодування заподіяної шкоди.

Шкода, заподіяна внаслідок порушення вищезазначеного законодавства, повинна відшкодуватися в розмірах, які визначаються на підставі затверджених у встановленому порядку такс і методик обрахування розмірів шкоди, що діють на час здійснення порушення або, у разі неможливості встановлення часу здійснення порушення, - на час його виявлення.

Як вбачається з ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, видом діяльності відповідача є забір, очищення та постачання води. У матеріалах справи відсутні та відповідачем суду не надані докази, які б спростовували встановлений позивачем факт видобутку та використання ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Голс» 39131,5 мі підземних вод за період з 08.06.2013 р. по 31.12.2013 р. за відсутності дозволу на спеціальне водокористування, а також заподіяння внаслідок такого правопорушення державі збитків. У матеріалах справи також відсутні та відповідачем суду не надані докази, які б спростовували обґрунтованість та правильність здійсненого позивачем розрахунку збитків у розмірі 141362,54 грн., заподіяних відповідачем внаслідок видобутку підземних вод без спеціального дозволу. Розмір та правильність обчислення позивачем розміру збитків відповідачем не заперечувались, під сумнів не ставились та не оспорювались.

Враховуючи наведене, з огляду на здійснення відповідачем у період з 08.06.2013 р. по 31.12.2013 р. забору підземних прісних вод у кількості 39131,5 м куб. без дозволу на спеціальне водокористування, позовні вимоги про стягнення завданих відповідачем державі збитків, спричинених таким забором прісних вод у окреслений вище період часу, є підставними та обґрунтованими.

Однак, ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Голс» подано заяву про застосування судом позовної давності, зокрема наслідків її спливу.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Проте Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство Нафтова компанія Юкос проти Росії; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 Цивільного кодексу України. Загальна позовна давність статтею 257 Цивільного кодексу України встановлюється тривалістю у три роки.

Судом встановлено, що позивачем до 2017 р. проведено планову перевірку відповідача з питань дотримання ним вимог природоохоронного законодавства. Вказана перевірка проводилась з 18.03.2013 р. по 05.04.2013 р., про що складено Акт № 543/04/575 перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами. Крім цього, позапланову перевірку відповідача проведено з 20.11.2013 р. по 28.11.2013 р. Результати позапланової перевірки відображено у Акті № 2343/04/1945. У акті перевірки № 543/04/575, яка проводилась з 18.03.2013 р. по 05.04.2013 р. позивачем зазначено, що відповідач здійснює забір підземних вод на підставі дозволу на спецводокористування, який видано 07.06.2012 р. із терміном дії до 07.06.2013 р. При здійсненні позапланової перевірки у листопаді 2013 р. позивач у акті цієї перевірки за № 2343/04/1945 вказав, що питання отримання відповідачем дозволу на спеціальне водокористування ним не перевірялося.

З урахуванням зазначеного вище, позивач міг довідатись про те, що відповідачем допущено правопорушення щодо неотримання вищезгаданого дозволу після закінчення його дії 07.06.2013 р. у момент, коли у нього виникло право на чергову перевірку ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Голс».

Відповідно до Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 № 454/2011, Державна екологічна інспекція України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для забезпечення реалізації державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Пунктом 6 згаданого Положення, для виконання покладених на Держекоінспекцію України завдань, їй надано право проводити перевірки з питань, що належать до її компетенції, видавати за їх результатами обов'язкові для виконання приписи, розпорядження.

Процедура проведення перевірок з питань здійснення державного контролю у сфері охорони навколишнього природного середовища та оформлення їх результатів визначена Порядком організації та проведення перевірок суб'єктів господарювання щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства, затвердженим наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 10.09.2008 №464 (далі за текстом Порядок № 464). Згідно з п. 2.1 Порядку № 464 періодичність здійснення перевірок визначається відповідно до Критеріїв розподілу суб'єктів господарювання за ступенем ризику їх господарської діяльності для навколишнього природного середовища та періодичність здійснення заходів державного нагляду (контролю), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.2008 № 212. Із урахуванням екологічної ситуації в районі розташування об'єкта перевірки, ступеня і характеру його впливу на навколишнє природне середовище планові заходи державного нагляду (контролю) за діяльністю суб'єктів господарювання проводяться: з високим ступенем ризику - не частіше одного разу на рік, із середнім ступенем ризику - не частіше одного разу на два роки, з незначним ступенем ризику - не частіше одного разу на три роки.

Така ж норма викладена і у Методиках розроблення критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності та визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду (контролю), а також уніфікованих форм актів, що складаються за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду (контролю), що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 28 серпня 2013 р. № 752. Постановою Кабінету Міністрів України № 362 від 24.05.2017 року внесенні зміни до цієї Методики та встановлена періодичність перевірок для підприємств з високим ступенем ризику - не частіше одного разу на два роки. Проте станом на 2013 рік та до 30.05.2017 р. (дата набрання чинності постановою № 362 від 24.05.2017 р.) діяла правова норма, якою передбачалась періодичність проведення перевірок суб'єктів господарювання, що віднесені до високого ступеня ризику, - не частіше ніж один раз на рік.

Згідно планів заходів з виконання покладених на Державну екологічну інспекцію у Львівській області завдань на 1 квартал 2013 року та на І квартал 2017 року ТзОВ «Голс» віднесено до субєктів господарювання з високим ступенем ризику для навколишнього природного середовища.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 808 від 28.08.2013 року «Про затвердження переліку видів діяльності та обєктів, що становлять підвищену екологічну небезпеку» видобування корисних копалин відноситься до видів діяльності, що становлять підвищену екологічну небезпеку. Згідно з Постанови Кабінету Міністрів України № 827 від 12.12.1994 року «Про затвердження переліків корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення» підземні води відносяться до корисних копалин.

Згідно з абзацом першим пункту 2 Критеріїв критеріями віднесення субєктів господарювання до групи субєктів з високим ступенем ризику є наявність в них обєктів, що забезпечують життєдіяльність населених пунктів, зокрема водопровідно-каналізаційні господарства. У акті перевірки № 112/03/258 позивачем на підставі довідки відповідача № 11/03-2017 від 20.03.2017 р. встановлено, що відповідач надає платні послуги по забезпеченню водою та прийманню стічних вод до каналізаційної мережі 582 фізичних осіб, 1 бюджетної установи та 13 юридичних осіб. Відповідно до відомостей, зазначених у ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань до видів діяльності відповідача належить у тому числі й забір, очищення та постачання води.

Відповідно до абзацу 2 пункту 4 та пункту 5 Критеріїв у разі коли суб'єкт господарювання може бути віднесений одночасно до двох груп за ступенем ризику господарської діяльності для навколишнього природного середовища, він відноситься до групи з вищим ступенем ризику.

Враховуючи норми пунктів 2 - 5 Критеріїв розподілу суб'єктів господарювання за ступенем ризику їх господарської діяльності, позивач міг довідатись про порушення відповідачем вимог природоохоронного законодавства в частині видобутку прісної води без спеціального дозволу за період часу з 08.06.2013 р. по 31.12.2013 р. після спливу одного року з дати закінчення планової перевірки відповідача, оформленої Актом № 543/04/575 (05.04.2013 р.), а саме: з 06.04.2014 р. Тоді як з позовом позивач звернувся до суду 19.12.2017 р., що підтверджується штемпелем поштового відділення на поштовому конверті 454. Таким чином, позивачем подано позов у справі після спливу позовної давності, строк якої встановлено статтею 257 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як зазначено вище, таку заяву у письмовій формі відповідачем подано суду.

Що стосується посилань позивача на існування мораторію на проведення перевірок, то такий почав діяти з серпня 2014 року, а відповідно до п. 3.2. Порядку № 464 планова перевірка здійснюється відповідно до квартального плану діяльності органу Держекоінспекції. Таким чином позивач у першому або другому кварталі 2014 р. мав право запланувати проведення планової перевірки відповідача у ІІ кварталі 2014 року, оскільки про запровадження мораторію у першому півріччі 2014 року ще відомо не було. Мораторій запроваджено згідно Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» від 31.07.2014 року.

Суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що позивач, здійснюючи перевірку в листопаді 2013 року, міг дізнатися та дізнався про закінчення строку дії дозволу на спеціальне водокористування з огляду на таке. Перевірка відповідача у листопаді 2013 р. була позаплановою, про що зазначено у акті перевірки № 2343/04/1945. Відповідно до п. 3.6. Порядку № 464 позапланова перевірка проводиться, зокрема за необхідності перевірити виконання суб'єктом господарювання приписів, розпоряджень або інших розпорядчих документів щодо усунення порушень вимог законодавства, виданих за результатами проведення планових заходів органом Держекоінспекції. З акту позапланової перевірки вбачається, що уході її проведення перевірялось виконання відповідачем припису від 10.04.2013 р. № 351/04, складеного за результатами планової перевірки від 18.03.-05.04.2013 р. У ході цієї планової перевірки факт забору відповідачем прісних вод за відсутності дозволу на спеціальне водокористування встановленим не був та припис з цього приводу не видавався. Тому позивач не мав необхідності перевіряти наявність у відповідача такого дозволу станом на листопад 2013 р. У Приписі відповідача № 1094-04 від 29.11.2013 р. йдеться про необхідність отримання відповідачем дозволу на користування надрами. У п. 4 цього Припису йдеться про необхідність дотримання позивачем умов, встановлених у дозволі на спеціальне водокористування, а не про відсутність такого дозволу у відповідача.

Висновок господарського суду щодо початку перебігу строку позовної давності при зверненні з позовом до суду зроблено з урахуванням висновку Верховного Суду України, викладеного у його постанові від 18.11.2015 № 917/2579/14, та правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної у постанові від 30 березня 2017 року № 914/1743/16.

За наведених обставин, судові витрати у справі на підставі ст. 129 ГПК України слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 2, 3, 13, 74,76, 77, 78, 79, 86, 129, 236-241, 247-252 ГПК України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення господарського суду Львівської області може бути подана до Львівського апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

В звязку з оголошенням лише вступної та резолютивної частини рішення суду у справі № 914/2695/17, зазначений строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 04.04.2018 р.

Суддя Бортник О.Ю.