ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2018р. Справа №914/28/18

місто Львів

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС», м. Київ

до відповідача-1: Державного підприємства «Дослідне господарство «ЛЬВІВСЬКЕ» Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України, с. Неслухів, Львівська область

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «СОВАГРО», м. Одеса

про стягнення 2 746, 09 грн.

Суддя Н.Мороз

При секретарі М.Бурак

Представники:

Від позивача: н/з

Від відповідача-1: н/з

Від відповідача-2: н/з

Суть спору:

Позовну заяву подано товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС», м. Київ до відповідача-1 – Державного підприємства «Дослідне господарство «ЛЬВІВСЬКЕ» Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України, с. Неслухів, Львівська область, до відповідача-2 – товариства з обмеженою відповідальністю «СОВАГРО», м. Одеса про стягнення 2 746, 09 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 05.01.2018р. позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС», м. Київ до відповідача-1 – Державного підприємства «Дослідне господарство «ЛЬВІВСЬКЕ» Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України, с. Неслухів, Львівська область, до відповідача-2 – товариства з обмеженою відповідальністю «СОВАГРО», м. Одеса про стягнення 2 746, 09 грн. залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.01.2018р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін) та призначено до розгляду в судовому засіданні на 13.02.2018р. Крім того, даною ухвалою судом в порядку ст. 197 ГПК України, задоволено клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Для всебічного, повного та об’єктивного вирішення спору, необхідністю з’ясування всіх обставин справи, а також враховуючи неявку відповідачів в судове засідання, 13.02.2018р. розгляд справи відкладався.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.02.2018р. позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС», м. Київ до відповідача-1 – Державного підприємства «Дослідне господарство «ЛЬВІВСЬКЕ» Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України, с. Неслухів, Львівська область, до відповідача-2 – товариства з обмеженою відповідальністю «СОВАГРО», м. Одеса про стягнення 2 746, 09 грн. залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.03.2018р. продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 02.04.2018р.

Представник позивача в судове засідання 02.04.2018р. не з’явився, причин неявки суду не повідомив.

Відповідач-1 явки повноважного представника в судові засідання не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Вимог ухвал суду від 17.01.2018р., 13.02.2018р. та 21.03.2018р. не виконав, відзиву на позов не подав.

Відповідач-2 явки повноважного представника в судові засідання не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Вимог ухвал суду від 17.01.2018р., 13.02.2018р. та 21.03.2018р. не виконав, відзиву на позов не подав.

Згідно відомостей безкоштовного запиту з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, товариство з обмеженою відповідальністю «СОВАГРО» знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, 2-А, куди і скеровувались ухвали господарського суду від 17.01.2018р., 13.02.2018р. та 21.03.2018р. рекомендованими листами з повідомленням про вручення, котрі повернуті з відміткою відділення поштового зв’язку: «адресат вибув».

У відповідності до приписів п.3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011р. №18, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, коли фактичне місцезнаходження юридичної особи –учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу, а тому суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутністю товариства з обмеженою відповідальністю «СОВАГРО» чи його представника та за відсутності його відзиву на позов, за наявними матеріалами, відповідно до п.9 ст.165 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши докази у їх сукупності, створивши у відповідності до ст. 13 ГПК України сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, суд встановив:

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов’язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку. Однією з підстав виникнення зобов’язань, згідно ст.11 ЦК України, зокрема є договори та інші правочини.

21.03.2007р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Тридента Агро» (за договором – продавець) та Державним підприємством «Дослідне господарство «ЛЬВІВСЬКЕ» Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України (відповідач-1, за договором - покупець) укладено договір купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07. Даним договором, визначалися умови купівлі-продажу засобів захисту рослин.

У зв’язку із неналежним виконанням покупцем взятого на себе грошового зобов’язання щодо оплати вартості отриманого товару згідно договору, ТзОВ «Тридента Агро» звернулося з позовом до суду про стягнення суми боргу у розмірі 20 630, 00 грн., пені, 3%-річних та інфляційних витрат, розрахованих на суму боргу у розмірі 20 630, 00 грн. станом на 04.02.2008 року.

Рішенням Господарського суду Львівської області по справі №16/28 від 18.03.2008р. позов ТзОВ «Тридента Агро» задоволено повністю.

Відповідно до листа Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області №491/0/6-13/09 від 30.07.2013р. заборгованість згідно наказу Господарського суду Львівської області по справі 16/28 від 31.03.2008р., частково погашено 16.08.2010р. у розмірі 15 000, 00 грн.

У зв’язку із невиконанням ДПДГ «ЛЬВІВСЬКЕ» НААН України взятого на себе грошового зобов’язання щодо оплати вартості отриманого товару згідно договору, ТзОВ «Тридента Агро» звернулося до Господарського суду Львівської області із позовною заявою про стягнення із ДПДГ «ЛЬВІВСЬКЕ» НААН України пені, 3%-річних за період з 05.02.2008р. по 02.07.2008р., та інфляційних витрат за період із 01.01.2008р. по 01.07.2008р., розрахованих на суму боргу 20 630,00 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області по справі №30/195 від 25.09.2008р., позов ТзОВ „Тридента Агро” задоволено повністю.

26.01.2011р. між ТзОВ «Тридента Агро» та ТзОВ «Незалежна Юридична Компанія» укладено угоду №НЮК-29-ТА про заміну кредитора у зобов’язанні, відповідно до якої, первісний кредитор (ТзОВ «Тридента Агро») відступає новому кредитору (ТзОВ «Незалежна Юридична Компанія») право вимоги виконання Державним підприємством «Дослідне господарство «ЛЬВІВСЬКЕ» Національної академії аграрних наук України зобов’язання щодо сплати розміру пені, 3%-річних, інфляційних витрат, набутих первісним кредитором на підставі договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 від 21.03.2007р. у зв’язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов’язання згідно договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 від 21.03.2007р. щодо оплати товару.

02.07.2012 року між ТзОВ «Незалежна Юридична Компанія» та ТзОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» укладено угоду №142/07-12 про заміну кредитора у зобов’язані. Розділом 1 даної угоди, встановлено, що первісний кредитор (ТзОВ «Незалежна Юридична Компанія») відступає новому кредитору (ТзОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС») право вимоги виконання Державним підприємством «Дослідне господарство «ЛЬВІВСЬКЕ» Національної академії аграрних наук України зобов’язання щодо сплати розміру пені, 3%-річних та інфляційних витрат, набутих первісним кредитором на підставі договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 від 21.03.2007 року та згідно угоди №НЮК-29-ТА про заміну кредитора у зобов’язанні (відступлення права вимоги в порядку ст.ст. 512-519 ЦК України) від 26.01.2011 року, у зв’язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням відповідачем-2 грошового зобов’язання згідно договору купівлі-продажу.

Внаслідок неповного виконання ДПДГ «ЛЬВІВСЬКЕ» НААН України взятого на себе грошового зобов’язання щодо оплати вартості отриманого товару згідно договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07, ТзОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулося до суду із позовною заявою про стягнення із суми пені за період із 03.07.2008р. по 15.08.2010р., 3%-річних 03.07.2008р. по 31.12.2014р. та інфляційних витрат за період з вересня 2008 року по грудень 2014 року згідно договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07, розрахованих на суму боргу у сумі 20 630, 00 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області по справі №911/162/17 від 14.02.2017 року, позов ТзОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС»» задоволено.

10.08.2017р. між товариством з обмеженою відповідальністю «СОВАГРО» (відповідач-2, за договором – поручитель) та товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (позивач, за договором – кредитор) укладено договір поруки №10-08-2017, згідно умов якого поручитель поручається перед кредитором за виконання обов’язку ДПДГ «ЛЬВІВСЬКЕ» НААН України щодо виконання грошового зобов’язання щодо сплати розміру пені, 3% річних, інфляційних втрат, починаючи з 19.07.2017р., у зв’язку з неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов’язання згідно договору купівлі-продажу та угоди, передбаченими ст.2 цього договору.

Згідно п. 2.1 договору поруки, під основним договором в цьому договорі розуміють угоду №142/07-12 про заміну кредитора у зобов’язанні від 02.07.2012р., укладену згідно договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 від 21.03.2007р.

Відповідальність поручителя перед кредитором обмежується сплатою розміру пені, 3% річних, інфляційних витрат у розмірі 45 000, 00 грн. (п. 3.1).

Враховуючи неналежне виконання ДПДГ «ЛЬВІВСЬКЕ» НААН України взятого на себе грошового зобов’язання щодо оплати вартості отриманого товару згідно договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 ТзОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулося до суду із позовною заявою про стягнення із суми пені за період із 16.08.2010р. по 18.07.2017р., 3%-річних із 01.01.2015р. по 18.07.2017р. та інфляційних витрат згідно договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07, розрахованих на існуючу в визначений період суму боргу 14 937,26 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області по справі №911/2115/17 від 07 вересня 2017 року, позов ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» задоволено.

17.09.2017р. позивачем на адресу відповідача-2 надіслано лист №17-10/09 з вимогою у триденний термін з моменту отримання вимоги виконати взяті на себе зобов’язання відповідно до договору поруки №10-08/2017р. від 10.08.2017р.

У відповідь на зазначену вимогу, листом №196 від 21.11.2017р. ТзОВ «СОВАГРО» повідомило про неможливість виконати взяті на себе зобов’язання у вказаний термін та гаранувало виконання зобов’язань в строк до 15.12.2017р.

У зв'язку із несвоєчасним виконанням ДПДГ «ЛЬВІВСЬКЕ» НААН України взятого на себе грошового зобов’язання щодо оплати вартості отриманого товару згідно договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 ТзОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом про солідарне стягнення з ДПДГ «ЛЬВІВСЬКЕ» НААН України та ТзОВ «СОВАГРО» 1 923, 92 грн. – пені, 194, 81 грн. – 3% річних, 627, 36 грн. – інфляційних втрат.

Відповідно до п. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи наведене, рішеннями господарських судів по вищевказаних справах встановлено та підтверджено обґрунтованість заявленого позивачем позову про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07. Відтак, в силу ст. 75 ГПК України, зазначені рішення є преюдиціальними для розгляду справи №914/28/18.

Згідно п.2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 №18, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Згідно з преамбулою та ст. 6 §1 Конвенції про захист прав та свобод людини, а також висновками, викладеними у рішеннях Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та від 28.10.1999р. у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії", існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, преюдиціальність собою передбачає обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Таким чином, встановлені судами обставини щодо неналежного виконання Державним підприємством «Дослідне господарство «ЛЬВІВСЬКЕ» Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України обов’язків згідно договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 не потребують доказування.

Відповідно до ст.526 ЦК України та ст.193 ГК України, зобов’язання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За умовами ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов’язання.

У відповідності до приписів ст.599 ЦК України, зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Згідно вимог ст. 543 ЦК Ураїни, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Позивачем в підтвердження позовних вимог долучено до матеріалів справи довідку від 16.02.2018р., якою останній повідомляє суд про те, що грошові кошти від ДПДГ «ЛЬВІВСЬКЕ» Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН України та ТзОВ «СОВАГРО» на поточний рахунок ТзОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» в якості погашення заборгованості щодо змісту позовних вимог не надходили, а також відповідачами не було проведено погашення боргу іншим будь-яким дозволеним законодавством способом.

Також, позивачем даною довідкою повідомлено той факт, що залишаються невиконаними рішення Господарського суду Львівської області від 18.03.2008 р. у справі №16/28, рішення Господарського суду Київської області по справі №911/162/17 від 14.02.2017р. та рішення Господарського суду Київської області по справі №911/2115/17 від 07.09.2017р. Доказів зворотнього суду не надано.

Згідно ст. 230 ГК України, п. 4 ст. 231 ГК України, штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, передбачені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч.ч.2, 3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст.551 ЦК України).

Згідно п. 8.2 договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 від 21.03.2007р., за прострочення виконання зобов’язання покупець сплачує на користь продавця пеню у розмірі 0,08% від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення.

На підставі наведених законодавчих норм та положень п. 8.2 договору, позивачем нараховано відповідачу 1 923, 92 грн. пені за прострочену заборгованість за основним боргом у розмірі 14 937, 26 грн. за період з 19.07.2017р. по 26.12.2017р., відповідно до розрахунку заборгованості (в матеріалах справи).

Крім того, згідно ч.2. ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз’яснено, що Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищенаведеного суд встановив, що позивачем за прострочення виконання зобов’язання правомірно нараховано відповідачу 627, 36 грн. – інфляційних втрат за період липень – листопад 2017р. відповідно до розрахунку заборгованості (в матеріалах справи).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за допомогою калькулятора штрафів системи «Ліга-Закон» суд встановив, що розмір 3% річних, за прострочену заборгованість за основним боргом у сумі 14 937, 26 грн. за період з 19.07.2017р. по 26.12.2017р. складає 197, 66 грн., тобто є більшою, ніж вказав позивач.

Однак, у відповідності до ч. 2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Відтак, задоволенню підлягає нарахована позивачем сума 3% річних у розмірі 194, 81 грн.

Таким чином, загальна сума заборгованості, що підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача, у зв’язку з невиконанням ДПДГ «ЛЬВІВСЬКЕ» Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН України своїх зобов’язань за договором купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 від 21.03.2007р., підтверджена матеріалами справи та становить 1 923, 92 грн. – пені, 194, 81 грн. – 3 % річних та 627, 36 грн. – інфляційних втрат. Доказів зворотнього суду не надано.

Також при прийнятті рішення судом розглянуто вимогу позивача про солідарне стягнення з відповідачів 300, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов’язаних з розглядом справи. До витрат, пов’язаних з розглядом справи, належать втрати на професійну правничу допомогу; пов’язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов’язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов’язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч.2 ст. 126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами.

Виходячи з викладеного, відшкодування витрат пов'язаних з оплатою послуг адвоката з надання правової допомоги можливе при сукупності наступних підстав: послуги повинні надаватись адвокатом (адвокатським бюро, колегією, фірмою, конторою чи іншими адвокатськими об'єднаннями); реальної оплати таких послуг до прийняття рішення у справі та підтвердження цієї оплати відповідними фінансовими документами.

Матеріалами справи підтверджено понесення позивачем витрат в сумі 300, 00 грн. на оплату послуг адвоката, який представляв інтереси позивача в суді при розгляді даної справи. Зокрема, судом оцінено договір №05-07/7-1 про надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 05.07.2012р. та додаткову угоду №1 від 18.12.2017р. до договору №05-07/7-1 про надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 05.07.2012р., акт здачі-приймання виконаних робіт щодо надання адвокатських послуг (правничої допомоги) від 26.12.2017р., платіжне доручення №61 від 05.07.2012р. на суму 300, 00 грн. – оплати за послуги згідно договору №05-07/7-1 від 05.07.2012р. та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №3888 (в матеріалах справи).

З огляду на викладене, суд вважає, що вимоги позивача по відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу є правомірними.

Згідно ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-78, 86, 126, 129, 233, 236-241, 247, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд, –

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути солідарно з Державного підприємства «Дослідне господарство «ЛЬВІВСЬКЕ» Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України, Львівська область, Кам’янка-Бузький район, с. Неслухів () та товариства з обмеженою відповідальністю «Совагро», м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, 2-А () на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко –Тайс», м. Киїів, вул. Академіка Заболотного, 38 офіс 23 () – 1 923, 92 грн. – пені, 194, 81 грн. – 3% річних, 627, 36 грн. – інфляційних втрат, 300, 00 грн. - витрат на професійну правничу допомогу та 1 600, 00грн. – судового збору.

Рішення складено 12.04.2018р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя Мороз Н.В.