ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 927/544/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є.В. - головуючого, Мачульського Г.М., Берднік І.С.,

за участю секретаря судового засідання - Шевченко Н.А.,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквітес-Груп-С" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2017 та рішення Господарського суду Чернігівської області від 09.08.2017 у справі

за позовом Заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави, в особі Національної академії аграрних наук України та державного підприємства "Дослідне господарство "Деснянське" Прилуцької дослідної станції Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквітес-Груп-С" про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення з нежитлових приміщень та стягнення збитків у сумі 527 310,82 грн,

за участю представників:

від позивача 1 - не з'явилися,

від позивача 2 - не з'явилися,

від відповідача - не з'явилися,

від Генеральної прокуратури України - Попенко О.С.,

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заступник прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Національної академії аграрних наук України (позивач-1), Державного підприємства "Дослідне господарство "Деснянське" Прилуцької дослідної станції Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України (позивач - 2) (далі - ДП "ДГ "Деснянське") звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквітес - Груп-С" (далі - ТОВ "Еквітес - Груп-С"), з урахуванням заяв від 09.06.2017 за № 05-156-2016 та від 15.06.2017, про:

- усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення ТОВ "Еквітес -Груп-С" з нежитлового приміщення - корівника А-1 по вулиці Шевченка, 26 у селі Новоселівка Чернігівського району Чернігівської області;

- усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення ТОВ "Еквітес-Груп-С" з нежитлового приміщення - корівника 4-рядного А-1 по вулиці Шевченка, 26 "з" у селі Новоселівка Чернігівського району Чернігівської області,

- усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення ТОВ "Еквітес -Груп-С" з нежитлового приміщення - телятника А-1 по вулиці Шевченка, 26 "в" у селі Новоселівка Чернігівського району Чернігівської області,

- стягнення з ТОВ "Еквітес - Груп - С" на користь ДП "ДГ "Деснянське" збитків (упущеної вигоди) за фактичне користування державним майном у розмірі 527 310,82 грн за період з вересня 2016 року по квітень 2017 року.

Позов мотивовано тим, що власником спірного нерухомого майна є держава в особі Національної академії аграрних наук України. ДП "ДГ "Деснянське" належить право господарського відання цим майном. Відповідач перешкоджає позивачам - 1, - 2 користуватись спірним майном, оскільки без будь - яких правових підстав використовує це майно сам.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 09.08.2017 року позов задоволено частково.

Усунено перешкоди у користуванні майном ДП "ДГ "Деснянське" Прилуцької шляхом виселення ТОВ "Еквітес - Груп - С" з нежитлового приміщення - корівника, А-1, по вул. Шевченка, 26, с. Новоселівка, Чернігівського району, Чернігівської області;

усунено перешкоди у користуванні майном ДП "ДГ "Деснянське" шляхом виселення ТОВ "Еквітес - Груп - С" з нежитлового приміщення - корівника 4-х рядного, А-1, по вул. Шевченка, 26 "з", с. Новоселівка, Чернігівського району, Чернігівської області;

усунено перешкоди у користуванні майном ДП "ДГ "Деснянське" шляхом виселення ТОВ "Еквітес - Груп - С" з нежитлового приміщення - телятника, А-1, по вул. Шевченка, 26 "в", с. Новоселівка, Чернігівського району, Чернігівської області;

стягнуто з ТОВ "Еквітес - Груп - С" на користь ДП "ДГ "Деснянське" - 195 195,98 грн збитків (упущеної вигоди) за фактичне користування державним майном.

В решті позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що відповідач факт безпідставного використання ним спірного майна не спростував і своїми неправомірними діями створив перешкоди у здійсненні права користування (позивача 2) та розпорядження (позивача 1) спірним нерухомим державним майном.

Постановою колегії суддів Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2017 у складі: Баранця О.М., Сітайло Л.Г., Калатай Н.Ф. рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ТОВ "Еквітес - Груп - С" у касаційній скарзі просить рішення та постанову попередніх судових інстанцій скасувати, прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Скарга мотивована неправильним застосуванням та порушенням судами норм чинного законодавства, зокрема положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Господарського кодексу України (далі - ГК України) Закону України "Про прокуратуру", а також недоведеності прокурором наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в даній справі та недоведеності наявності збитків у вигляді упущеної вигоди.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Заступник прокурора Чернігівської області у відзиві наголошує на безпідставності вимог касаційної скарги та просить постанову апеляційної інстанції залишити без змін.

ДП "ДГ "Деснянське" у відзиві просить рішення та постанову попередніх судових інстанцій залишити без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Представник Генеральної прокуратури України у судовому засіданні заперечив проти задоволення касаційної скарги.

Доводи, за якими суд касаційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої та апеляційної інстанцій

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Переглянувши у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи судові рішення, враховуючи визначені ГПК України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.

Судами попередніх інстанцій при розгляді справи встановлено, що спірне майно належить державі в особі позивача - 1 - Національної академії аграрних наук України, з правом господарського відання позивача - 2 - ДП "ДГ "Деснянське", про що прямо зазначено у свідоцтвах про право власності на нерухоме майно від 02.08.2011 серії САЕ № 054095, від 01.08.2011 серії САЕ № 054089, від 02.08.2011 серії САЕ № 054098, виданих Виконавчим комітетом Ульянівської сільської ради за рішенням від 22.06.2011 року № 80, та витягах про державну реєстрацію прав, зареєстрованих КП "Чернігівське районне бюро технічної інвентаризації" Чернігівської районної ради Чернігівської області.

13.10.2016 відповідач звертався до позивача - 2 із заявою, у якій просив надати йому в оренду спірні нежитлові приміщення та бетонні майданчики площами 4148 кв.м, 3250 кв.м, та 550 кв.м. Однак, враховуючи що сторони не дійшли згоди відносно істотних умов договору, в тому числі розміру орендної плати, договір оренди спірних об'єктів нерухомості укладений не був. Договір оренди майна, що належить до державної власності за № 1 з актом від 01.11.2016 прийому - передачі, за яким позивач - 2 передає, а відповідач приймає в строкове платне користування спірне майно, був підписаний лише позивачем - 2.

В зв'язку із відсутністю домовленості між сторонами стосовно оренди спірного майна, позивач - 2 розмістив оголошення в засобах масової інформації (газета "Наш край" № 83-84, випуск за 13 жовтня 2016 року та отримав ряд пропозицій від третіх осіб про укладення договору оренди.

Не зважаючи на лист позивача - 2 від 07.11.2016 за № 4, у якому позивач - 2 вимагав звільнити зайняті відповідачем приміщення, останній, спірні приміщення не звільнив.

Позивачем - 2 на підтвердження факту безпідставного використання відповідачем державного майна було складено акти від 01.12.2016 та 03.05.2017. При цьому, позивач - 2 листом від 01.12.2016 № 27 звернувся до Прокуратури Чернігівської області з проханням вжити необхідних заходів по відшкодуванню спричинених державі збитків за непроведення відповідачем оплати за фактичне користування державним майном.

Відповідач факт безпідставного використання ним спірного майна не спростував.

Колегія суддів зазначає, що згідно положень статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності (частина 1 статті 386 ЦК України).

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 136 ГК України передбачено, що право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач своїми неправомірними діями, а саме використанням майна без правової підстави, створив перешкоди у здійсненні права користування (позивача - 2) та розпорядження (позивача - 1) спірним нерухомим державним майном, суди правомірно дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині усунення перешкод у користуванні позивачем - 2 спірним державним майном, шляхом виселення відповідача з неправомірно зайнятих останнім нежитлових приміщень.

Наведене також спростовує твердження скаржника про те, що усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення не призведе до захисту та відновлення порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача 1.

Аргумент скаржника про порушення судами положень Закону України "Про прокуратуру" щодо можливості захисту інтересів держави в особі Національної академії аграрних наук України та ДП "ДГ "Деснянське" не приймається до уваги з огляду на таке.

Частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" ( у відповідній редакції) передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, зокрема, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній.

Як встановлено судами, спірне майно належить державі в особі Національної академії аграрних наук України, з правом господарського відання ДП "ДГ "Деснянське".

Виходячи зі змісту частини 1 статті 4 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" Національна академія наук України та галузеві академії наук є суб'єктами управління об'єктами державної власності.

Згідно частини 1 статті 3 Закону України "Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу" Національна академія наук України, здійснюючи повноваження з управління об'єктами майнового комплексу Національної академії наук України, забезпечує реалізацію прав держави як власника цих об'єктів, пов'язаних з ефективним їх використанням та розпорядженням у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Відповідно до пункту 1 Статуту Національної академії аграрних наук України, Національна академія аграрних наук України є державною організацією, створеною як неприбуткова бюджетна установа. Підпунктом 17 п. 7, п. 90 Статуту передбачено, що Національна академія аграрних наук України з метою виконання покладених на неї завдань здійснює повноваження з управління державним майном, забезпечує його ефективне використання та розпоряджається ним у межах, визначених законодавством.

В пункті 1.3 Статуту Державного підприємства "Дослідне господарство "Деснянське" Прилуцької дослідної станції Інституту садівництва НААН України зазначено про загальне підпорядкування підприємства Національній академії наук України як органу по управлінню державним майном. Згідно п. 4.9 Статуту майно ДП "ДГ "Деснянське" є державною власністю, закріплене за ним Академією і належить йому на праві господарського відання. Пунктом 4.22 Статуту ДП "ДГ "Деснянське" передбачено, що господарство може з дозволу академії та в установленому нею порядку здавати в оренду нерухоме майно та приміщення, які обліковуються на балансі господарства і тимчасово не використовуються в науково - дослідних, виробничих та інших господарських цілях, на вигідних для господарства умовах на основі укладених договорів оренди майна, у тому числі нерухомого, керуючись чинним законодавством України про оренду державного майна.

З матеріалів справи, а саме з позовної заяви вбачається, що позов заявлений прокурором з метою захисту права державної власності, враховуючи що позивач 1 - уповноважений державний орган на якого у відповідності до положень Закону України "Про управління об'єктами державної власності", Закону України "Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу" покладено забезпечення реалізації прав держави, як власника спірних об'єктів, неналежним чином здійснював покладені на нього державою повноваження з управління державним майном, відповідає вимогам частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" щодо права представництва прокурора інтересів держави в даному випадку. При цьому судами встановлено, що позивач -1 не є державною компанією у розумінні цієї статті.

Колегія суддів також бере до уваги, що оцінка чи здійснював, чи не здійснював або чи неналежним чином здійснював захист інтересів держави позивач - 1, є оцінкою доказів та фактичних обставин справи, що не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції.

Що позову в частині стягнення збитків колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані.

Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Водночас обов'язковою передумовою задоволення вимог щодо відшкодування збитків є встановлення в діях відповідача складу цивільного правопорушення, складовими частинами якого є: наявність збитків; причинний зв'язок між діями винної особи та заподіянням збитків; протиправність поведінки винної особи як заподіювача збитків; вина. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

Вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу; при цьому протиправні дії відповідача є причиною, а збитки, які виникли, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відповідно, для прийняття рішення про повне відшкодування упущеної вигоди протиправні дії винної особи мають бути єдиною і достатньою причиною неотримання позивачем доходу, на одержання якого позивач мав реальні підстави розраховувати.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі належного виконання боржником своїх обов'язків.

Звертаючись із заявою про стягнення збитків у формі упущеної вигоди, кредитор повинен здійснити точні розрахунки і підкріпити їх відповідними доказами, які безспірно підтверджували б їх розмір.

Господарські суди попередніх інстанцій при задоволенні позову в частині відшкодування збитків не встановили наявності доказів можливості отримання позивачем - 2 доходів та відповідно не оцінили такі докази, не встановили, що ці доходи є реальними, а не абстрактними, не встановили та не оцінили наявності чи відсутності реальних осіб, які б мали намір взяти спірне майно в оренду.

За наведених обставин висновки судів попередніх інстанцій не можна вважати такими, що відповідають вимогам статті 43 ГПК України (у редакції чинній до 15.12.2017) щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки передбачені статтею 300 ГПК України (у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) межі розгляду справи судом касаційній інстанції не дають йому права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, постановлені у цій справі судові рішення щодо задоволення позову в частині відшкодування збитків підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи місцевому господарському суду необхідно врахувати викладене, надати належну оцінку правовідносинам, що склались між сторонами всебічно, повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі підлягають розподілу під час вирішення спору по суті, а оскільки за результатами розгляду касаційної скарги спір у даній справі не вирішено, розподіл судових витрат за результатами розгляду касаційної скарги є передчасним.

Керуючись статтями 300, 301, 306, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Еквітес-Груп-С" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 09.08.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2017 у справі № 927/544/17 скасувати в частині задоволення позову про стягнення збитків, в цій частині справу направити на новий розгляд до Господарського суду Чернігівської області.

3. В іншій частині рішення та постанову залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. Краснов

Судді: Г. Мачульський

І. Берднік