ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"06" квітня 2018 р.          Cправа № 902/14/18

Суддя господарського суду Вінницької області Колбасов Ф.Ф., при секретарі судового засідання Вознюк К.В., розглянувши матеріали справи

за позовом: Північного офісу Держаудитслужби (, юр. адреса: вул. Січових Стрільців, 18, м. Київ, 04053; пошт. адреса: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100)

до: Гайсинської міської ради (, вул. 1 Травня, 7, м. Гайсин, Гайсинський район, Вінницька область, 23700)

про визнання права власності на будівлю гаража,

Представники сторін в судове засідання не з'явились.

В С Т А Н О В И В :

Північний офіс Держаудитслужби звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Гайсинської міської ради про визнання права власності на будівлю гаража. Позовні вимоги мотивовано наступним:

Відповідно до доручення Державної фінансової інспекції України від 28.12.2012 року №25-18/1792 щодо виконання Плану організації підготовки проектів актів, необхідних для забезпечення реалізації Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", схваленого на засіданні Кабінету Міністрів України 24.10.2012 року (доручення від 26.10.2012 №41132/1-12), Держфінінспекцією проводились відповідні заходи по реєстрації права власності (держави в особі Держфінінспекції України) на будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна державної власності, які обліковуються на балансі та право власності на які не зареєстровано.

Згідно інвентарної картки №304 обліку основних засобів в бюджетних установах на балансі Держфінінспекції у Вінницькій області станом на момент звернення до суду на балансі позивача рахується гаражна будівля, 1999 року забудови· що розташована за адресою: вул. Першого травня, 40, м. Гайсин, Гайсинський район, Вінницька область.

З метою оформлення всіх документів на споруду гаражу, Держфінінспекція у Вінницькій області листом від 12.12.2014 року №02-01-25-15/8170 звернулась до Гайсинської міської ради з щодо уточнення інформації про місце розташування гаражної споруди та повідомлення про власника земельної ділянки.

Листом· від 03.02.2015 року №03-08/03.17-169 Гайсинська міська рада повідомила Держфінінспекцію у Вінницькій області про те, що власником будівлі гаражу та користувачем земельної ділянки є Гайсинська районна рада.

Держфінінспекція у Вінницькій області звернулась з приводу уточнення інформації про місце розташування гаражної споруди та повідомлення про власника земельної ділянки (лист від 03.02.2015 року №02-01-25-15/558) до Гайсинської районної ради, від якої отримано відповідь від 05.03.2015 року №02-08-55 про неможливість надання запитуваної інформації в зв'язку з тим, що Гайсинська районна рада не є балансоутримувачем даного приміщення.

Держфінінспекцією у Вінницькій області було встановлено, що земельна ділянка на якій розташована будівля гаражу, відповідно до рішення Гайсинської міської ради від 29.07.1998 року № 187, передана в постійне користування Гайсинській районній державній адміністрації.

Листом від 01.09.2015 року №02-01-25-15/5052 Держфінінспекція у Вінницькій області звернулась до Гайсинської районної державної адміністрації з проханням оформлення земельної ділянки та надання дозволу на розробку документації на земельну ділянку для обслуговування споруди гаража та узаконення будівництва останнього, на яку отримала відповідь від 21.09.2015 року №02-16-3023 про необхідність надання правовстановлюючих документів.

Позивач посилається на те, що розпорядження землями в межах міста належить органу місцевого самоврядування, в даному випадку Гайсинській міській раді.

В подальшому спірна гаражна будівля була передана на баланс позивачу - Північному офісу Держаудитслужби.

Посилаючись на положення частини 3 ст. 376 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно, та на приписи частини 5 ст. 376 Цивільного кодексу України, якою визначено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки, суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб, позивач просить суд визнати за Північним офісом Держаудитслужби право власності на будівлю гаражу, загальною площею 18,3 кв. м., що розташований за адресою вул. Першого травня, 40, м. Гайсин, Гайсинський район, Вінницька область.

Ухвалою суду від 04.01.2018 року суддею Тісецьким С.С. за вказаним позовом відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено до розгляду в засіданні на 13.02.2018 року о 12:00 год.

09.01.2018 року від судді Тісецького С.С. надійшла заява про здійснення повторного автоматизованого розподілу справи №902/14/18 на підставі ч. 2 п. 16 Порядку автоматизованого розподілу справ в Господарському суді Вінницької області.

На підставі розпорядження керівника апарату суду від 10.01.2018 року здійснено повторний автоматичний розподіл справи №902/14/18. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 10.01.2018 року справу №902/14/18 передано на розгляд судді Колбасову Ф.Ф.

Ухвалою від 15.01.2018 року справа № 902/14/18 прийнята суддею Колбасовим Ф.Ф. до свого провадження та призначено підготовче засідання на 13 лютого 2018 року

29.01.2018 року до суду надійшли заперечення Виконавчого комітету Гайсинської міської ради на позовну заяву (лист №03.08/03.17 від 25.01.2018 року), де відповідач заперечив проти заявленого позову, пославшись на те, що спірний гараж збудовано самовільно та без згоди власника землі.

Відповідач зокрема вказував на те, що земельна ділянка, розташована за адресою: вул. 1 Травня, 40, м. Гайсин Вінницької області, передана Гайсинській районній раді в постійне користування відповідно до рішення 29 сесії 7 скликання Гайсинської міської ради від 22 грудня 2017 року. На даний час земельна ділянка, на якій розміщений спірний гараж, зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Гайсинською районною радою.

Гайсинська міська рада заперечувала проти визнання права власності на гараж, оскільки таке будівництво здійснено без згоди власника землі, згоди користувача земельною ділянкою, без будь-яких установчих документів та без врахування інтересів інших осіб. Відповідач зазначав у попередніх судових засіданнях та в своєму письмовому відзиві, що самовільно збудований гараж побудований десятки років тому і не був зареєстрований в КП "Гайсинське МБТІ" - органом, який проводив до грудня 2013 року реєстрацію нерухомості.

З цих підстав відповідач вважав, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

09.02.2018 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача, в якому позивач вказав про те, що у відзиві відповідач, крім іншого зазначив, що земельна ділянка за адресою: вул. 1 Травня, 40, м. Гайсин, Вінницької області, передана Гайсинській районній раді в постійне користування відповідно до рішення 29 сесії 7 скликання Гайсинської міської ради від 22 грудня 2017 року.

Позивач вважає, що земельна ділянка передана в постійне користування, відповідно до вимог чинного законодавства, з метою здійснення законних повноважень Гайсинською районною радою без права розпорядження нею. На даний час земельна ділянка, на якій розміщений гараж, зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Гайсинською районною радою.

Відтак відповідач заперечує проти визнання права власності гараж, оскільки таке будівництво здійснено без згоди власника землі, згоди користувача земельною ділянкою, без будь-яких установчих документів та без врахування інтересів інших осіб.

Проте, як стверджує позивач, згідно інвентарної картки №304 обліку основних засобів в бюджетних установах, на балансі Держфінінспекції у Вінницькій області рахується гаражна будівля 1999 року забудови, що розташована за адресою: вул. 1 Травня, 40, м. Гайсин, Гайсинський район, Вінницька область.

Ухвалою суду від 13.02.2018 року продовжено підготовче провадження на 30 днів та відкладено засідання на 13 березня 2018 року.

Ухвалою від 13.03.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу для судового розгляду по суті на 03 квітня 2018 року.

03.04.2018 року в судове засідання представники сторін не з'явились, хоча про дату і час судового засідання представникам сторін відомо, що підтверджується їхніми підписами на відповідній розписці від 13.03.2018 року.

Окрім того, ухвала суду від 13.03.2018 року, якою було закрито підготовче провадження та призначено справу для судового розгляду по суті на 03 квітня 2018 року, була надіслана судом на юридичні адреси обох сторін, рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

В заяві, яка надійшла до суду 29.03.2018 року (лист № 03.08/03.17-375 від 26.03.2018 року) позивач просив розглядати справу без його участі.

Згідно ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

При розгляді справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

В порядку ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши попередньо надані учасниками судового процесу документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що на підставі доручення Державної фінансової інспекції України №25-18/1792 від 28.12.2012 року щодо виконання Плану організації підготовки проектів актів, необхідних для забезпечення реалізації Закону України від 06.09.2012 року №5245-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", схваленого на засіданні Кабінету Міністрів України 24.10.2012 року (доручення від 26.10.2012 року №41132/1-12), Держфінінспекцією проводяться відповідні заходи по реєстрації права власності (держави в особі Держфінінспекції України) на будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна державної власності, які обліковуються на балансі та право власності на які не зареєстровано.

Згідно відомостей інвентарної картки №304 обліку основних засобів в бюджетних установах, на балансі Держфінінспекції у Вінницькій області рахується гаражна будівля 1999 року побудови, що розташована за адресою: вул. Першого Травня, 40, м. Гайсин, Гайсинський район, Вінницька область (а.с. 13, т. 1).

Для оформлення документів на споруду гаражу, Держфінінспекція у Вінницькій області звернулась до листом від 12.12.2014 року № 02-01-25-15/8170 до Гайсинської міської ради щодо уточнення інформації про місце розташування гаражної споруди та повідомлення про власника земельної ділянки (а.с. 14, т. 1).

Гайсинська міська рада своїм листом від 03.02.2015 року № 03-08/03.17-169 повідомила Держфінінспекцію у Вінницькій області про те, що власником будівлі гаражу та користувачем земельної ділянки є Гайсинська районна рада (а.с. 15, т. 1).

З метою уточнення відомостей про місце розташування гаражної споруди та повідомлення про власника земельної ділянки, позивач звернувся з листом від 03.02.2015 року № 02-01-25-15/558 до Гайсинської районної ради (а.с. 16, т. 1)

Згідно відповіді від 05.03.2015 року № 02-08-55, Гайсинська районна рада повідомила про неможливість надання запитуваної інформації в зв'язку з тим, що Гайсинська районна рада не є балансоутримувачем даного приміщення (а.с. 17, т. 1).

Як вбачається з Державного акту на право постійного користування землею від 09.09.1998 року № 96 (а.с. 18, т. 1), відповідно до рішення Гайсинської міської ради від 29.07.1998 року № 187, земельна ділянка, на якій розташована спірна будівля гаражу, передана постійне користування Гайсинській районній державній адміністрації,

Згідно листа від 01.09.2015 року № 02-01-25-15/5052 позивач звернувся до Гайсинської районної державної адміністрації щодо оформлення земельної ділянки та надання дозволу на розробку документації на земельну ділянку для обслуговування споруди гаражу та узаконення будівництва останнього (а.с. 19-20, т. 1), на що отримав відповідь від 21.09.2015 року № 02-16-3023 про необхідність надання правовстановлюючих документів для подальшого вирішення спірного питання (а.с. 21, т. 1).

19.10.2016 року Держфінінспекція у Вінницькій області звернулась до Гайсинського районного суду Вінницької області із позовом до Гайсинської міської ради про надання земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно та визнання права власності на будівлю.

Ухвалою від 09.11.2016 року Гайсинським районним судом Вінницької області відмовлено у відкритті провадження та повернуто позовну заяву Держфінінспекції у Вінницькій області з підстав підсудності вказаного спору Господарському суду Вінницької області в порядку господарського судочинства (а.с. 22-23, т. 1).

03.01.2018 року Північний офіс Держаудитслужби звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Гайсинської міської ради, який є предметом судового розгляду у даній справі.

Надаючи правову кваліфікацію обставинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного.

Пунктом 1 ст. 2 ГПК України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ст. 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Правовий порядок в Україні, згідно ст. 19 Конституції України, ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Предметом спору у даній справі є визнання права власності на нерухоме майно, а, отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України та інших законодавчих актів, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Згідно з ч. 4 ст. 41 Основного закону та ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право приватної власності є непорушним та ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За вимогами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з положеннями ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ст. 144 ГК України майнові права суб'єктів господарювання виникають внаслідок створення та придбання майна з підстав, не заборонених законом.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Захист цивільних прав та інтересів забезпечується застосуванням передбачених Цивільним і Господарським кодексами України засобів захисту.

Згідно ч.ч. 3,5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства; у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Частиною 5 ст. 376 ЦК України встановлено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги котрого звернені до суду який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом такого позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою ж позову, є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно.

За правилами ч.2 ст. 20 ГК України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема визнання наявності або відсутності прав.

Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майно, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Порядок набуття права власності на самочинне будівництво передбачений ст. 376 ЦК України, яка є спеціальною нормою в регулюванні таких правовідносин, оскільки унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли загальний порядок будівництва був порушений.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в ч.1 ст.376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначається за наявності однієї з умов: 1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Тобто, право власності на самочинно побудовані об'єкти набувається не в загальному порядку, а в спеціальному - на підставі рішення суду, прийнятого у відповідності до вимог ст. 376 Цивільного кодексу України, відповідно до ч. 5 якої на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Із змісту ч.5 ст.376 ЦК України вбачається, що при вирішенні справ за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, потрібно встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Така ж правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 30.11.2011 року у справі №10/143/10 та від 28.08.2013 року у справі №5023/6088/12.

Отже, як вбачається зі ст.376 ЦК України, нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо збудоване без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна не набуває права власності на нього. Для визнання права власності на будівлю, яка самочинно збудована встановлюється ряд вимог і наявність згоди власника (користувача) земельної ділянки є обов'язковим. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст.376 Цивільного кодексу України).

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель державної та приватної власності (ст. 83 Земельного Кодексу України).

Ст. 327 Цивільного кодексу України передбачено, що управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють органи місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 43 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, підставою для державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна державної або комунальної власності, будівництво якого завершено та право власності на який не зареєстровано до 1 січня 2013 р., за відсутності документа, що посвідчує набуття права державної або комунальної власності на такий об'єкт, є:

1) технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна;

2) витяг з Єдиного реєстру об'єктів державної власності щодо такого об'єкта (у разі державної реєстрації права державної власності);

3) документ, що підтверджує факт перебування об'єкта нерухомого майна у комунальній власності, виданий відповідним органом місцевого самоврядування (у разі державної реєстрації права комунальної власності);

4) документ, що підтверджує факт відсутності перебування об'єкта нерухомого майна у державній власності, виданий Фондом державного майна чи його регіональним відділенням (у разі державної реєстрації права комунальної власності).

Приписами ст.328 ЦК України унормовано, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

При цьому частини 3 та 5 статті 376 Цивільного кодексу України передбачає можливість легалізації самочинного будівництва шляхом визнання права власності на такий самочинно збудований об'єкт, якщо: при будівництві на земельній ділянці, що не була відведена для такої мети, порушнику в подальшому надано земельну ділянку під уже збудоване майно; на вимогу власника (користувача) земельної ділянки при відсутності порушення цим прав інших осіб.

В даному випадку такі обставини відсутні, і як встановлено судом:

- позивач не звертався із зазначеним переліком документів для реєстрації права власності у встановленому порядку;

- будівництво гаражної будівлі здійснено на не належній забудовнику земельній ділянці, за відсутності правовстановлюючих документів;

- позивачем на підтвердження підстав набуття права власності на спірну будівлю гаражу, а в якості правовстановлюючих документів надано до справи лише інвентарну картку № 304 обліку основних засобів в бюджетних установах.

- позивачем не надано жодних доказів понесення витрат на будівництва гаражу та прийняття його в експлуатацію.

Згідно з ст. 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" закінчені об'єкти будівництва потребують прийняття в експлуатацію відповідно до "Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року.

В той же час, Порядком не передбачено прийняття в експлуатацію самочинно збудованих об'єктів, тому, такі об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію після визнання права власності на них у судовому порядку.

Водночас, згідно з ч. 3 ст. 376 Цивільного кодексу України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Зазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 02.12.2015 у справі № 6-135цс14.

Статтею 375 Цивільного кодексу України передбачено, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Згідно зі ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Отже, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.

Як вже було зазначено вище, Гайсинська міська рада заявила, що заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно (гараж), оскільки таке будівництво здійснено без згоди власника землі, згоди користувача земельною ділянкою, без будь-яких установчих документів та без врахування інтересів інших осіб.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч. 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку, згідно зі статтями 73, 76-79 ГПК України, а також встановивши обставини справи, суд приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог та відсутність підстав, встановлених статтею 376 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно. Позивачем не доведено суду обставин та не надано доказів, які б дали підстави для визнання за ним права власності на гаражну будівлю, 1999 року забудови, що розташована за адресою: вул. Першого травня, 40, м. Гайсин, Гайсинський район, Вінницька область. Вказане є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

3. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Відповідно до ч. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного тексту судового рішення.

5. Примірник повного судового рішення надіслати сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 06 квітня 2018 р.

Суддя Колбасов Ф.Ф.

віддрук. 4 прим.:

1 - до справи;

2, 3 - позивачу (вул. Січових Стрільців, 18, м. Київ, 04053; пошт. адреса: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100);

4 - відповідачу (вул. 1 Травня, 7, м. Гайсин, Гайсинський район, Вінницька область, 23700).