ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"04" квітня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/75/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Літвінова С.В.

при секретарі судового засідання Липі Т.О.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 - по довіреності;

від відповідача: не зявився

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Підприємства "Вторметекспорт" у формі товариства з обмеженою відповідальністю (вул.Отамана Головатого,67/69,Одеса,65003) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Победа 1" (вул.Пушкіна,70,Підгірне,Білгород-Дністровський район, Одеська область,67741) про стягнення 1085463,88 грн.;

ВСТАНОВИВ:

Підприємство "Вторметекспорт" у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі позивач) звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Товариство з обмеженою відповідальністю "Победа 1" (далі відповідач), в якому просить господарський суд: про стягнення 1085463,88 грн. з яких пеня складає 802939,59грн., індекс інфляції складає 222524,29грн. та штраф 60000грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виковання ТОВ "Победа 1" договору купівлі-продажу №23/12АИ від 23.12.2014року (далі договор).

Ухвалою господарського суду Одеської області від 22.01.2018 року було відкрито позовне провадження у справі № 916/75/18 та призначено підготовче засідання на 21.02.2018 року.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.02.2018року відкладено підготовче засідання на 19 березня 2018року.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.03.2018року закрито підготовче провадження у справі № 916/75/18 та призначено справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на "04" квітня 2018 р.

Відповідач про місце, дату та час судових засідань повідомлявся судом за юридичною адресою, судова кореспонденція отримана, що підтверджують поштові повідомлення. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив.

Відповідно до ч.9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

04.04.2018року відповідач надав суду клопотання про застосування строків позовної давності до штрафних санкцій.

Крім того, відповідач просить суд визнати поважними причини пропуску звернення з клопотанням, яке не було подано з поважних причин.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску звернення з клопотанням про застосування строків позовної давності, відповідач звертає увагу суду, що ТОВ „Победа дізналось про розгляд справи з ЄДР 03.04.2018р., а розгляд справи по суті призначена на 04.04.2018рік.

Так як відповідачем надано клопотання про застосування строків позовної давності до штрафних санкцій, яке не було заявлено з поважних причин в підготовчому провадженні тому суд визнає поважними причини пропуску звернення з клопотанням та залучає клопотання до матеріалів справи для розгляду.

В судовому засіданні, 04.04.2018року, позивач звернувся до суду з усною заявою про залишення позову без розгляду.

Суд, розглянувши усну заяву позивача зазначає наступне.

Відповідно до ст. 169 ГПК України, при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, або на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Відповідно до ч. 1 п. 6 ст. 226 ГПК України, суд залишає позов без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Відповідно до ст. 207 ГПК України, головуючий з'ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов'язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи. Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Так як відповідачем заявлена заява про залишення позову без розгляду в усній формі та після розгляду справи по суті, яка без поважних причин не була заявлена в підготовчому провадженні, суд залишає заяву без розгляду.

Суд вирішує справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України.

В судовому засіданні 04.04.2018року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив.

Між ТОВ «ВТОРМЕТЕКСПОРТ» та СК «ПОБЕДА» був укладений договір купівлі-продажу №23/12АИ від 23.12.2014р.

Відповідно до п. 1.1. договору, продавець приймає на себе зобовязання передати, а покупець прийняти та оплатити сільськогосподарську продукцію в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Як стверджує позивач, Відповідач зобовязаний поставити Позивачу сільськогосподарську продукцію до 01.01.2015р., але відповідно до п. 4.1. договору, строк передачі товару до 01.08.2015року.

Відповідно до п.п. 5.1., 5.2. договору покупець здійснює розрахунок за товар по 100% предоплаті, загальна сума предоплати складає 300 000грн.

24.12.2014 між Позивачем та Відповідачем була укладена додаткова угода до вищевказаного договору купівлі-продажу №23/12АИ від 23.12.2014, договір доповнено п. 5.3., п. 6.3., п. 6.4., змінено п. 6.2., в усьому іншому Сторони керуються умовами основного договору .

На виконання умов вказаного договору Позивач сплатив Відповідачу 300000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №3400 від 23.12.2014року.

Разом з тим, позивач зазначає, що станом на 22.12.2017 сільськогосподарська продукція згідно вказаного договору поставлена не була.

Згідно інформації з ЄДРПОУ - Відповідач (ТОВ «ПОБЕДА 1») є правонаступником Сільськогосподарського кооперативу «ПОБЕДА» по всім правам та обовязком кооперативу.

У звязку зі цим, відповідальність по зобовязаннями СК «ПОБЕДА» на сьогоднішній день - несе ТОВ «ПОБЕДА 1»

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 діями порушив права та законні інтереси ТОВ «ВТОРМЕТЕКСПОРТ», позивач звернувся до суду з позовною заявою, згідно якої просить суд стягнути з відповідача 1085463,88 грн. з яких пеня складає 802939,59грн., індекс інфляції складає 222524,29грн. та штраф 60000грн. та судові витрати у розмірі 16281,95грн.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд дійшов наступних висновків.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст.193).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Що стосується вимог позивача про стягнення індексу інфляції в розмірі 222524,29грн. суд зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно положень ч. ч. 1, 3 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Враховуючи наведене, повернення грошових коштів, отриманих як попередня оплата (аванс) не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що до стягнення індексу інфляції не застосовуються положення частини 2 статті 625 ЦК України , оскільки повернення суми попередньої оплати є поверненням суми авансу (а не грошовим зобов'язанням), на яку можуть нараховуватися лише проценти, передбачені статтею 536 ЦК України.

До такого висновку прийшов і Верховний Суд у постанові від 14.03.2018року по справі № 910/24853/13.

Позивач в позовній заяві посилається на п. 5.3. договору відповідно якого з наступного дня після одержання від Покупця суми передоплати вказаної в п.5.2 цього договору і до дати фактичної поставки (відвантаження) сільськогосподарської продукції, Продавець зобовязується, сплачувати Покупцю відсотки за користування чужими грошовими коштами у розмірі 40 (сорока) відсотків річних з отриманої від Покупця суми передоплати, але позовні вимоги про стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами позивачем не заявлені.

Отже, суд відмовляє позивачу в задоволені позовних вимог в частині стягнення індексу інфляції в розмірі 222524,29грн.

Що стосується вимог позивача про стягнення пені в розмірі 802939,59грн. та штрафу в розмірі 60000грн. суд зазначає наступне.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК).

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша, друга статті 217 ГК). Штрафними санкціями відповідно до частини першої статті 230 ГК визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими ГК та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК (частина перша статті 199 ГК),

Видами забезпечення виконання зобов'язання за змістом положень частини першої статті 546 ЦК є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов'язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 ЦК, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною першою статті 546 ЦК, засоби, які забезпечують належне виконання зобов'язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.

За змістом положень частини четвертої статті 231 ГК розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що Відповідно до п. 6.2 зазначеного Договору, із врахуванням додаткової угоди №23/12АИ від 23.12.2014: «У випадку, якщо Продавець прострочив передачу сільськогосподарської продукції на 3 дні згідно з терміном, передбаченим пунктом 4.1 Розділу 4 «строки та умови передачі», Продавець зобовязується повернути сплачену Покупцем суму за Товар, а також сплатити штраф у розмірі 20% від цієї суми. За несвоєчасне повернення грошових коштів, сплачених за непоставлений Товар, Продавець сплачує Покупцю суму, що дорівнює 100% річних від суми, що підлягає поверненню за непоставлений Товар». Згідно п.6.3 вказаного Договору, із врахуванням додаткової угоди №23/12АИ від 24.12.2014: «У випадку порушення Продавцем п. 6.2 цього договору щодо повернення грошових коштів, Продавець сплачує Покупцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від перерахованої Покупцем суми коштів зазначеної в п.5.2 цього Договору за кожен день прострочення». Відповідно п.6.4 вказаного Договору, із врахуванням додаткової угоди №23/12АИ від 24.12.2014: «Сторони дійшли згоди, що нарахування пені згідно п.6.3 цього Договору починається з наступного дня від дати коли зобовязання мало бути виконане та припиняється в день виконання такого зобов язання»

Як установлено судом інстанцій, сторони договору купівлі-продажу від №23/12АИ від 23.12.2014 погодили кінцевий строк передачі товару до 01 серпня 2015 та те, що покупець здійснює розрахунок за товар по 100% предоплаті. Позивач на виконання умов вказаного договору Позивач сплатив Відповідачу 300000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №3400 від 23.12.2014року. Відповідач товар не передав.

Позивач просить суд стягнути пеню в розмірі 802939,59грн. за період з 01.01.2015 по 04.09.2017 та штраф в розмірі 60000грн. (20% від 300 000грн.).

Відповідно до умов договору і положень чинного законодавства має право на застосування штрафних санкцій до ТОВ «ВТОРМЕТЕКСПОРТ» у зв'язку з порушенням останнім строку повернення 300 000грн..

Натомість законодавством визначено строк (позовна давність), у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК). Так, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК), а для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (стаття 258 ЦК). Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Разом із тим положеннями частини шостої статті 232 ГК передбачено особливість порядку застосування господарських штрафних санкцій, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, положення глави 19 ЦК про строки позовної давності підлягають застосуванню з урахуванням особливостей, передбачених частиною шостою статті 232 ГК, а тому:

1) якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права;

2) з огляду на те, що нарахування господарських штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію. Положення статті 266, частини другої статті 258 ЦК про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою, до господарських санкцій не застосовується.

У справі, яка розглядається, умовами договору визначено строк виконання зобов'язань до 01 серпня 2015 року, тобто нарахування пені відповідно до п. 6.3. та п.6.4. починається з 02.08.2015року, нарахування штрафу відповідно до п. 6.2. починається з 05.08.2015року

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом у січні 2018 року, тобто поза межами річного строку, установленого законом для вимог про стягнення штрафу та пені, а відповідачем було заявлено про застосування позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення пені та штрафу у зв'язку з пропуском строку позовної давності (частина четверта статті 267 ЦК).

Враховуючи приписи законодавства, суд відмовляє позивачу в задоволені позовних вимог повністю.

Згідно з ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 79, 86, 129, ст.ст. 232-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову Підприємства "Вторметекспорт" у формі товариства з обмеженою відповідальністю до Товариства з обмеженою відповідальністю "Победа 1" про стягнення 1085463,88 грн. відмовити у повному обсязі.

Повне рішення складено 13 квітня 2018 р.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Літвінов