КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2018 р. м. Київ Справа № 910/18828/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Яковлєва М.Л.

Суліма В.В.

секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.
за участю представників учасників процесу:
від позивача: представник Кравченко О.К. від відповідача: адвокат Каракоця О.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"
на рішенняГосподарського суду міста Києва
від12.02.2018
суддя Зеленіна Н.І.
повний текст складено16.02.2018
за позовомАнтимонопольного комітету України, м. Київ
допублічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", м. Київ
простягнення штрафу 247 800,00 грн. та 247 800,00 грн. пені,

За результатом розгляду апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Антимонопольний комітет України (надалі-позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (надалі-відповідач) про стягнення 247 800,00 грн. штрафу і 247 800,00 грн. пені.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Антимонопольного комітету України від 19.04.2016 № 206-р встановлено вчинення публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" порушень, передбачених п. 13 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді неподання інформації на вимоги голови Антимонопольного комітету України від 13.01.2015 № 20-29/01-182 та від 23.12.2015 № 20-26.13/01-12841 у встановлені ним строки. За зазначені порушення на позивача накладено штрафи у загальному розмірі 247 800,00 гривень.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.02.2018 у справі № 910/18828/17 позов задоволено повністю.

Рішення місцевого господарського суду з посиланням на приписи ст.ст. ст. 1, 4-7, 16, 22, 22-1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", ст.ст. 50, 56 60 Закону України "Про захист економічної конкуренції" мотивовано обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 12.02.2018 у справі № 910/18828/17, публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі- ПАТ КБ «Приватбанк»/ скаржник) звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, а судові витрати покласти на Антимонопольний комітет України.

Обґрунтовуючи доводи ПАТ КБ «Приватбанк» вважає, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування норм матеріального і процесуального права. Скаржник зазначає, що місцевим господарським судом не було враховано те, що вимоги Антимонопольного комітету України, які направлялись відповідачу не відповідали вимогам ст. 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність". Крім того, заявник апеляційної скарги також вважає, що Антимонопольним комітетом України було невірно визначено розмір штрафу. Так, за розрахунками скаржника, базовий штрафу для відповідача не міг перевищувати 54 400,00 грн., однак Антимонопольний комітет України визначив штраф за кожне правопорушення в розмірі 123 900,00 грн.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.03.2018 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/18828/17; апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2018 у справі № 910/18828/17 призначено до розгляду на 10.04.2018.

29.03.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду (канцелярію) від Антимонопольного комітету України надійшов відзив на апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк».

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає про необґрунтованість та безпідставність доводів, викладених у апеляційній скарзі просить відмовити у їх задоволенні, а оскаржуваний судовий акт залишити без змін.

У судовому засіданні адвокат скаржника вимоги апеляційної скарги підтримав, з викладених у ній підстав.

Представник позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечував, з підстав викладених у відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Підпунктом 9 п.1 Перехідних положень ГПК України роз'яснено, що справи у судах апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, за результатами розгляду матеріалів справи № 20.26.13/22-16 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції ПАТ КБ «Приватбанк» Антимонопольним комітетом України було винесено рішення 19.04.2016 № 206-р «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» (надалі-рішення № 206-р), яким встановлено вчинення ПАТ КБ «Приватбанк» (відповідачем) порушення, передбачене п. 13 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді неподання інформації на вимоги голови Антимонопольного комітету України від 13.01.2015 № 20-29/01-182 та від 23.12.2015 № 20-26.13/01-12841 у встановлені ним строки.

Вказаним рішенням на відповідача накладено штраф у загальному розмірі 247 800,00 грн. ( а.с. 9-14).

26.04.2016 позивачем було направлено відповідачу вимогу № 20-26/13/06-4379 про сплату штрафу.

В свою чергу, ПАТ КБ «Приватбанк» не погодившись з даним рішенням Антимонопольного комітету України звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою про його скасування.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.08.2016 у справі № 910/10854/16, залишеним в силі постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 20.12.2016 в задоволені позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено ( а.с. 17-39).

Зважаючи на те, що рішення від 19.04.2016 № 206-р «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» є законним та відповідно до ч. 2 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» та ст. 22 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» є обов'язковим до виконання, позивач звернувся за до суду з позовом про стягнення з відповідача штрафу розмірі 247 800,00 грн. та пені у розмірі 247 800,00 грн.

Місцевий господарський суд задовольняючи позов, погодився із доводами позивача, покладеними в основу підстав позову.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 2, 3. ст. 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", рішення та розпорядження органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень є обов'язковими до виконання. Особа, на яку накладено штраф за рішенням органу Антимонопольного комітету України, сплачує його у двомісячний строк з дня одержання рішення про накладення штрафу.

Як вже зазначалось вище та вбачається з матеріалів справи, що 26.04.2016 позивачем було направлено відповідачу вимогу № 20-26/13/06-4379 про сплату штрафу та яку (вимогу) було отримано ПАТ КБ «Приватбанк» -28.04.2016, що підтверджується рекомендованим поштовим поверненням, копія якого наявна в матеріалах справи ( а.с. 16).

Доказів, які б свідчили про те, що відповідачем було оплачено штраф у розмірі 247 800, 00 грн. не надано ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ПАТ КБ «Приватбанк» у добровільному порядку рішення Антимонопольного комітету України не виконано, а саме, штраф у розмірі у розмірі 247 800,00 грн. спалило, та, відповідно, обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог Антимонопольного комітету України.

Крім штрафу позивачем також було заявлено до стягнення з відповідача пеню в розмірі 247 800,00 грн.

Відповідно ч.ч. 2, 3, 7, 9 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» рішення та розпорядження органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень є обов'язковими до виконання. Особа, на яку накладено штраф за рішенням органу Антимонопольного комітету України, сплачує його у двомісячний строк з дня одержання рішення про накладення штрафу. Якщо штраф накладено на суб'єкт господарювання відповідно до частини четвертої статті 52, сплата штрафу може здійснюватися як повністю, так і частково будь-якою юридичною чи фізичною особою, яка входить до складу суб'єкта господарювання і на яку накладено штраф. Сплата штрафу у повному обсязі однією юридичною чи фізичною особою або декількома особами звільняє інших осіб, за яких цей штраф було сплачено, від сплати штрафу. За кожний день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі півтора відсотка від суми штрафу. Розмір пені не може перевищувати розміру штрафу, накладеного відповідним рішенням органу Антимонопольного комітету України. Нарахування пені припиняється з дня прийняття господарським судом рішення про стягнення відповідного штрафу. Нарахування пені зупиняється на час розгляду чи перегляду господарським судом: справи про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України про накладення штрафу; ідповідного рішення (постанови) господарського суду. Нарахування пені зупиняється на час розгляду органом Антимонопольного комітету України заяви особи, на яку накладено штраф, про перевірку чи перегляд рішення у справі про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Відповідно до п. 20.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 15 "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства" абзацами третім - п'ятим частини п'ятої зазначеної статті Закону України "Про захист економічної конкуренції" передбачено зупинення нарахування пені на час розгляду чи перегляду господарським судом: справи про визнання недійсним рішення органу Антимонопольного комітету України про накладення штрафу; відповідного рішення (постанови) господарського суду. Отже, тривалість такого зупинення визначається виключно періодом часу, протягом якого фактично здійснювався зазначений розгляд чи перегляд (наприклад, у суді першої інстанції - від дня порушення провадження у справі до дня прийняття рішення в ній; у судах апеляційної та касаційної інстанцій - від дня прийняття апеляційної чи касаційної скарги до дня прийняття постанови), і в цей період не включається час знаходження матеріалів справи у суді, коли згадані розгляд чи перегляд не здійснювалися.

Статтею 610 Цивільного кодексу України (налалі - ЦК України) визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України , боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Колегія суддів, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, вважає такий розрахунок арифметично правильним, та який був зроблений з урахуванням законодавчого обмеження її максимального розміру, а також те, що Антимонопольним комітетом України нараховано пеню виключно за періоди часу, протягом яких розгляд справи про визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України» № 206-р «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» від 19.04.2016 не здійснювався, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що стягненню з відповідача підлягає пеня в розмірі 247 800,00 грн., відтак рішення суду першої інстанції в цій частині також є правильним та обґрунтованим.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що вимоги Антимонопольного комітету України не відповідали ст. 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність" колегія суддів вважає необгрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно ст. 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель. Особливості спеціального статусу Антимонопольного комітету України обумовлюються його завданнями та повноваженнями, в тому числі роллю у формуванні конкурентної політики, та визначаються цим Законом, іншими актами законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України утворюється у складі Голови та восьми державних уповноважених. Антимонопольний комітет України, адміністративні колегії Антимонопольного комітету України, державні уповноважені Антимонопольного комітету України, адміністративні колегії територіальних відділень Антимонопольного комітету України є органами Антимонопольного комітету України (ч. 7 ст. 6 Закону України "Про Антимонопольний комітет України").

Приписами ст. 4 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" визначено, що Антимонопольний комітет України будує свою діяльність на принципах: законності; гласності; захисту конкуренції на засадах рівності фізичних та юридичних осіб перед законом та пріоритету прав споживачів.

За правилами ст. 5 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, законів України "Про захист економічної конкуренції", "Про захист від недобросовісної конкуренції", цього Закону, інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" визначено, що у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження, в тому числі:

- розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами;

- приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції;

- перевіряти суб'єкти господарювання, об'єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції;

- при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб'єктів господарювання, об'єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом; призначати експертизу та експерта з числа осіб, які володіють необхідними знаннями для надання експертного висновку; тощо.

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" розпорядження, рішення та вимоги органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимоги уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення в межах їх компетенції є обов'язковими для виконання у визначені ними строки, якщо інше не передбачено законом.

Невиконання розпоряджень, рішень та вимог органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимог уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення тягне за собою передбачену законом відповідальність.

Частиною 1 статті 48 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначено, що за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; накладення штрафу тощо.

Відповідно до частини 1 статті 60 Закону України "Про захист економічної конкуренції", заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення.

Пунктом 13 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначено, що порушенням законодавства про захист економічної конкуренції є неподання інформації Антимонопольному комітету України, його територіальному відділенню у встановлені органами Антимонопольного комітету України, головою його територіального відділення чи нормативно-правовими актами строки.

Згідно з п. 13 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 15 "Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства" зазначено, що у перевірці правильності застосування органами Антимонопольного комітету України пунктів 13 та 14 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" судам необхідно враховувати, що зазначені органи не обмежені у виборі джерела для отримання інформації, необхідної для виконання їх завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції. Обов'язок з надання інформації передбачено статтею 22 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", а обсяг запитуваної інформації повинен відповідати змістовному колу цих завдань. Там же зазначено, що судам у розгляді справ про неподання інформації чи подання інформації в неповному обсязі Антимонопольному комітету України, його територіальному відділенню слід з'ясовувати, чи було повідомлено суб'єкта господарювання про необхідність надання ним відомостей та у який саме спосіб, а також причини, з яких відомості не було надано або надано невчасно.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 16 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" державний уповноважений Антимонопольного комітету України має право при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб'єктів господарювання, об'єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом.

Положеннями ст. ст. 22, 221 Закону "Про Антимонопольний комітет України" визначено, що вимоги державного уповноваженого Антимонопольного комітету України є обов'язковими для виконання у визначені ним строки; суб'єкти господарювання, об'єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю, інші юридичні особи, їх структурні підрозділи, філії, представництва, їх посадові особи та працівники, фізичні особи зобов'язані на вимогу органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення подавати документи, предмети чи інші носії інформації, пояснення, іншу інформацію, в тому числі з обмеженим доступом та банківську таємницю, необхідну для виконання Антимонопольним комітетом України, його територіальними відділеннями завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14.08.2012 у справі № 08/03/26/64/2011.

Згідно з пунктом 13 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" неподання інформації Комітету у встановлені органами Комітету строки є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції.

Судова колегія апеляційного господарського суду дослідивши наявні у матеріалах справи докази, зазнає , що Антимонопольний комітет України правомірно дійшов висновку про те, що відповідач, не подавши інформацію на вимоги Комітету у встановлені ним строки, вчинив порушення законодавства про захист економічної конкуренції, які передбачені пунктом 13 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Відповідно до ст. 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність", інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею.

Банківською таємницею, зокрема, є:

1) відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України;

2) операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди;

3) фінансово-економічний стан клієнтів;

4) системи охорони банку та клієнтів;

5) інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності;

6) відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація;

7) інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню;

8) коди, що використовуються банками для захисту інформації.

Відповідно до п. 3 ст. 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність" інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками: органам прокуратури України, Служби безпеки України, Державному бюро розслідувань, Національної поліції, Національному антикорупційному бюро України, Антимонопольного комітету України - на їх письмову вимогу стосовно операцій за рахунками конкретної юридичної особи або фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності за конкретний проміжок часу;

Частиною 2 ст. 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що вимога відповідного державного органу на отримання інформації, яка містить банківську таємницю, повинна:

1) бути викладена на бланку державного органу встановленої форми;

2) бути надана за підписом керівника державного органу (чи його заступника), скріпленого гербовою печаткою;

3) містити передбачені цим Законом підстави для отримання цієї інформації;

4) містити посилання на норми закону, відповідно до яких державний орган має право на отримання такої інформації.

З урахуванням вищевикладеного судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що вимоги Антимонопольного комітету України про надання інформації, що містить банківську таємницю, відповідала усім приписам частини 2 ст. 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Таким, оскільки Антимонопольний комітет України у межах наданих йому повноважень мав право витребувати у відповідача відповідну інформацію, необхідну для розгляду справи № 20-26.13/170-15/105-15, яка являється банківською таємницею, а відповідач, у свою чергу, зобов'язаний був надати запитувану інформацію у встановлені строки і невиконання розпоряджень, рішень і вимог голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, відповідно до частини другої статті 22 Закону України "Про антимонопольний комітет України", тягне за собою передбачену законом відповідальність, а ПАТ КБ "Приватбанк" зазначені вимоги не виконало.

Посилання заявника апеляційної скарги про те, що Антимонопольним комітетом України невірно визначний розмір штрафу колегія суддів необгрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до абз. 4 ч. 2 ст. 52 Закону України « Про захист економічної конкуренції» пунктами 9, 13 - 18 статті 50 цього Закону, накладаються штрафи у розмірі до одного відсотка доходу (виручки) суб'єкта господарювання від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за останній звітний рік, що передував року, в якому накладається штраф.

Статтею 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції» визначено, що підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; заборона концентрації відповідно до Закону України "Про санкції"; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для зміни, скасування чи визнання недійсним рішення тільки за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Як вже зазначалось вище та вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду міста Києва від 22.08.2016 у справі № 910/10854/16, залишеним в силі постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 20.12.2016 в задоволені позову ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України від 19.04.2016 № 206-р «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» відмовлено.

Крім того, колегія суддів апеляційного господаррського суду зазначає, що положення Закону України «Про захист економічної конкуренції» не містить норм, які надавали б право господарському суду зменшувати розмір (суму) стягуваного штрафу чи звільняти від їх сплати.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 910/20661/16 від 13.02.2018.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, інші доводи скаржника викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судові витрати на підставі ст.129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 та Розділом ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 12.02.2018 у справі № 910/18828/17 залишити без змін.

2. Справу № 910/18828/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 12.04.2018.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді М.Л. Яковлєв

В.В. Сулім