РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.03.2018Справа № 910/23428/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Прем'єр бізнес брук"
до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"
про розірвання договорів поруки.
Суддя Підченко Ю.О.
Представники сторін:
від позивача:Іваненко Г.А. - представник за довіреністю;
від відповідача:Видюк Д.В. - представник за довіреністю.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Прем'єр бізнес брук" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (надалі - відповідач) про розірвання з 04 жовтня 2016 року укладеного між позивачем та відповідачем договору поруки № 4Ф15100И/П від 25.10.2016.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскільки позивач свої зобов'язання за договором поруки № 4Ф15100И/П від 25.10.2016 виконав 28.10.2016, відповідач зобов'язаний був виконати положення п. 10 договору поруки не пізніше четвертого листопада 2016 року, у спосіб передачі позивачу належним чином завірених копій документів, що підтверджують зобов'язання боржника за Кредитним договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.01.2018 відкрито провадження у справі № 910/23428/17 та призначено підготовче судове засідання на 02.02.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2018 відкладено підготовче судове засідання на 02.03.2018.

13.02.2018 через канцелярію суду відповідачем було подано відзив на позовну заяву, у якому він заперечував проти задоволення заявленого позову, оскільки позивач не надав доказів щодо виконання умов Договору поруки в повному обсязі, а також оскільки позивачем не доведено факту порушення відповідачем істотних умов Договору поруки.

20.02.2018 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, в якій він просив суд розірвати з 04 листопада 2016 року укладений між позивачем та відповідачем договору поруки 25.10.2016 № 4Ф15100И/П, яку прийнято судом до розгляду, а також відповідь на відзив, у якій позивач зазначив, що ним в повному обсязі виконано свій обов'язок як поручителя за спірним договором поруки, водночас відповідачем не виконано умови п. 8. та п. 10 спірного договору поруки, в частині передачі відповідних документів, в зв'язку із чим позивачем були понесені додаткові збитки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2018 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 28.03.2018.

Представник позивача в судовому засіданні, що відбулося 28.03.2018 наполягав на задоволенні позову, надав суду усні пояснення по справі, представник відповідача проти позову заперечував, також надав суду усні пояснення по справі.

У судовому засіданні 28.03.2018 відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд також враховує положення частини 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" 04.11.1950 року про право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25 жовтня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Прем'єр бізнес брук" (Поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (Кредитор) було укладено Договір поруки №4Ф15100И/П (надалі - Договір), предметом якого є надання поруки Поручителем за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "ФАБРИЦИУС" своїх зобов'язань за кредитним договором 4Ф15100И від 17.12.2015 з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору (п. 1 Договору).

Пунктом 5 Договору визначено, що у випадку невиконання боржником обов'язку п. 1 цього Договору, Кредитор направляє на адресу Поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання.

Згідно п. 6 Договору, Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмовій вимозі Кредитора, впродовж 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього Договору.

Відповідно до п. 7 Договору, у випадку порушення Поручителем зобов'язання, передбаченого п. 6 цього договору, Кредитор та Поручитель прийшли згоди, що Кредитор має право в рахунок погашення боргу за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать Поручителю і знаходяться на його рахунках у ПАТ КБ «Приватбанк».

Згідно з п. 8 Договору до Поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права Кредитора за кредитним договором і договору (ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед Кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Пунктом 10 Договору зазначено, що Кредитор зобов'язаний у випадку виконання Поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати Поручителю впродовж 5 робочих днів Банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Дострокове розірвання цього Договору здійснюється за письмовою згодою Сторін. (п.14 Договору).

За своєю правовою природою між позивачем та відповідачем укладено договір поруки. Сторони досягли всіх суттєвих умов відносно вказаного виду договору, а тому відповідно до вимог ст. ст. 553, 555, 556, 557, 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. ст. 179, 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України), він вважається укладеним.

Укладений договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно зі ст. ст. 173, 174, 175 ГК України (ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України) і відповідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Позивач вказує на те, що ним, на виконання умов договору поруки № 4Ф15100И/П від 25.10.2016, було сплачено відповідачеві як виконання обов'язків по кредитному договору від 17.12.2015 № 4Ф15100И кошти на загальну суму 696 734 237,72 грн. та водночас, боржник за даним кредитним договором - Товариство з обмеженою відповідальністю "ФАБРИЦИУС" ухиляється від виконання своїх зобов'язань щодо повернення сплачених грошових коштів, чим вчинює його істотне порушення. Також позивач вказує, що представники відповідача повідомляли позивача, і це є визначальним та істотним, що для забезпечення виконання зобов'язань позичальником за кредитним договором, додатково відповідачем укладено договори застави з рядом юридичних осіб.

Статтею 188 Господарського кодексу України передбачено порядок зміни та розірвання господарських договорів, відповідно до якого зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Право на подання позову про розірвання договору на підставі ст. 188 Господарського кодексу України виникає у сторони в разі, коли у відповідь на пропозицію змінити чи розірвати договір надійшла відповідь із відмовою або не надійшло відповіді у 20-денний строк.

Отже, за змістом наведеної норми, розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути встановлені законом або безпосередньо в договорі.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження так як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а у разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору, - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін. (ч.4 ст.188 Господарського кодексу України).

Розірванням договору є припинення договірного зобов'язання, тобто зникнення правового зв'язку між сторонами договірного зобов'язання на підставах, встановлених у законі або договорі, та припинення їхніх прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як було зазначено вище, дострокове розірвання цього Договору здійснюється за письмовою згодою Сторін. (п.14 Договору)

Проте, матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження дотримання сторонами порядку розірвання договору поруки № 4Ф15100И/П від 25.10.2016 відповідно до норм чинного законодавства України та умов спірного Договору поруки.

Відповідно до статі 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частина третя статті 653 ЦК України, частина четверта статті 188 ГК України також зазначає, що договір може бути розірвано або за домовленістю сторін, або на вимогу однієї з сторін за рішенням суду.

При цьому, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-75цс13.

Таким чином, чинне законодавство визначає, що підставою для розірвання договору у судовому порядку може бути доведений належними та допустимими доказами факт невиконання стороною зобов'язань за договором.

В силу приписів ст. ст. 76, 77, 78 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

З огляду на вищезазначене, посилання позивача на те, що представники відповідача повідомляли позивача, що для забезпечення виконання зобов'язань позичальником за кредитним договором, додатково відповідачем укладено договори застави з рядом юридичних осіб не можуть бути прийняті судом як належні доводи у розмінні зазначених вище положень законодавства.

Між тим, позивач зазначає, що невиконання відповідачем зобов'язань за спірним Договором поруки призвело до істотного погіршення фінансово-майнового стану позивача, у зв'язку із чим позивач змушений був залучити кредитні кошти та сплачувати проценти за кредитом, а також залучити додатково забезпечення кредиту.

Як встановлено в ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 612 ЦК України та ч. 2 ст. 220 ГК України якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Обов'язковими умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Отже, зменшення майнових благ внаслідок неправомірних дій наступає об'єктивно, тобто незалежно від волевиявлення сторони, як наслідок невиконання зобов'язань. Обов'язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями і збитками. Збитки є наслідком, а невиконання зобов'язань - причиною.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення, виключає його відповідальність.

Водночас, позивачем не доведено та не підтверджено відповідними належним та допустимими доказами у розумінні ст. ст. 76, 77 ГПК України розміру завданих йому збитків так і причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою відповідача.

Також, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідно до п. 8 спірного Договору поруки відповідач повинен був передати належним чином завірені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором, проте станом на день звернення до суду не виконав свої зобов'язання.

Однак, матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження звернення позивача до відповідача з відповідними вимогами про надання необхідних документів, передбачених п. 8 спірного Договору поруки № 4Ф15100И/П від 25.10.2016, наявності вини відповідача у ненаданні вказаних документів, що свідчить про недоведеність істотного порушення умов договору зі сторони відповідача.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з доводів сторін та долучених до матеріалів справи доказів, а також системного аналізу положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про розірвання договору поруки № 4Ф15100И/П від 25.10.2016 є необґрунтованими та безпідставними, а тому позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86,129, 232, 233, 237, п. 2 ч. 5 ст. 238, ст. ст. 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Прем'єр бізнес брук" відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 02.04.2018 року.

Суддя Ю.О. Підченко