ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2018 р. Справа № 19/94

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Гребенюк Н. В. , суддя Пелипенко Н.М.

за участю секретаря судового засідання Кохан Ю.В.

за участю представників:

стягувача - не з'явився

боржника - не з'явився

державної виконавчої служби - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», м. Київ (вх. №392 П/3) на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 05.02.2018 у справі № 19/94 (головуючий суддя Безрук Т. М., суддя Білоусов С.М., суддя Іванко Л.А.; повний текст ухвали підписано 08.02.2018), прийняту за результатами розгляду скарги Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (вх. № 27 від 09.01.2018) на дії Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_1

за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря», м. Кобеляки Полтавська область

про стягнення 9979288,38 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2018 року від Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до Господарського суду Полтавської області надійшла скарга на дії Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_1 щодо виконання наказу господарського суду Полтавської області від 06.08.2010 у справі № 19/94, в якій скаржник просив суд:

- визнати неправомірною постанову від 14.12.2017 про повернення виконавчого документа стягувачу, винесену Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_1 у виконавчому провадженні ВП № 51199333 в частині зазначення в змісті оскаржуваної постанови факту відсутності заяви від стягувача про залишення нереалізованого майна за собою;

- визнати неправомірними дії Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_1 з винесення постанови від 14.12.2017 про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні ВП № 51199333 в частині невідображення повної та достовірної інформації про хід виконавчого провадження, а саме заяви АТ ОСОБА_2 про повернення виконавчого документа стягувачу №13-11-б.б/7284 від 27.10.2017 та дати отримання даної заяви державним виконавцем.

Вказана скарга обґрунтована тим, що ПАТ «Родовід Банк» направив 30.10.2017 до Відділу ПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області заяву про повернення стягувачу виконавчого документа - дубліката наказу господарського суду Полтавської області № 19/94 від 06.08.2010, однак лише 14.12.2017 державним виконавцем була винесена відповідна постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, в якій вказано, що торги від 17.11.2017 з реалізації нерухомого майна не відбулись, стягувач не виявив бажання залишити нереалізоване майно за собою. Скаржник також послався на те, що державний виконавець у спірній постанові не зазначає головний реквізит документу дату заяви стягувача про повернення виконавчого документу; станом на дату третіх торгів державному виконавцю було відомо про намір стягувача повернути виконавчий документ; натомість державний виконавець направив стягувачу лист з проханням підтвердити повноваження особи, яка підписала заяву, хоча ця інформація є загальновідомою, публічною. Стягувач вважає, що державним виконавцем у оскаржуваній постанові викладено обставини з прихованням принципово важливої інформації щодо дій сторін виконавчого провадження; не зазначено дату заяви, яка дає можливість ідентифікувати хронологію подій, свідомо зроблено спробу приховати порушення норм Закону та надати обґрунтування продовження процесу реалізації майна (предметів іпотеки), незважаючи на звернення стягувача щодо повернення виконавчого документа, яке передувало торгам.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 05.02.2018 по справі № 19/94 відмовлено у задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області повністю.

Свій висновок про відмову у задоволення скарги стягувача суд першої інстанції обґрунтував тим, що: - положеннями Закону України «Про виконавче провадження» не визначено вимог до змісту постанов про повернення виконавчого документу стягувачеві, зокрема не передбачено такої вимоги як зазначення у постанові всіх реквізитів заяв стягувача, не передбачено вимоги про зазначення дати отримання державним виконавцем заяв стягувача; - заявником не зазначено, якій саме нормі Закону не відповідає зміст оспорюваної постанови державного виконавця та якою нормою Закону «Про виконавче провадження» передбачено включення до даного виду постанов визначеної стягувачем інформації; - у скарзі не вказано які саме права стягувача було порушено при зазначені у постанові факту відсутності заяви від стягувача про залишення нереалізованого майна за собою та невідображення дати отримання даної заяви державним виконавцем; - інші доводи стягувача стосуються незгоди з діями державного виконавця щодо проведення 17.11.2017 торгів з реалізації майна, які фактично не є предметом оскарження згідно з резолютивною частиною даної скарги; - стягувач мав право оскаржити дії державного виконавця щодо проведення електронних торгів від 17.11.2017 в установлений законодавством строк, проте таким правом не скористався. Водночас, посилання заявника на приписи статей 15, 18, 28, 37 Закону України «Про виконавче провадження» суд першої інстанції визнав безпідставним, оскільки перелічені норми не містять положень щодо вимог до тексту, зокрема мотивувальної частини, постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк», м. Київ із даною ухвалою суду першої інстанції не погодилося, звернулося із апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на неврахування судом обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, просить ухвалу Господарського суду Полтавської області від 05.02.2018 у справі № 19/94 скасувати та ухвалити нове рішення, яким скаргу ПАТ «Родовід Банк» задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 03.03.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», м. Київ на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 05.02.2018 у справі № 19/94. Встановлено Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області та ТОВ «Зоря» строк до 16.03.2018 для надання суду відзивів на апеляційну скаргу в порядку, визначеному ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 19.03.2018 справу № 19/94 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», м. Київ на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 05.02.2018 у справі № 19/94 призначено до розгляду на 29.03.2018 о 10:30 год.

20.03.2018 на адресу суду апеляційної інстанції від Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № 2346), в якому Державна виконавча служба вважає оскаржувану стягувачем ухвалу про відмову в задоволенні скарги стягувача законною та обґрунтованою, винесеною на підставі та у межах чинного законодавства, а апеляційну скаргу вважає безпідставною, оскільки дії Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_1 є правомірними.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Зоря» відзиву на апеляційну скаргу не надало.

29.03.2018 від уповноваженого представника ПАТ «Родовід Банк» адвоката ОСОБА_3 надійшло клопотання (вх. ел. пошта № 446) про відкладення розгляду апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 05.02.2018 у справі №19/94, у звязку з неможливістю представника Банку особисто прибути до суду для прийняття участі в засіданні 29.03.2018, що обумовлена відсутністю необхідних коштів на переїзд до міста Харкова. Крім того, скаржник посилається, що ухвала про призначення справи до розгляду була отримана ним лише 26.03.2018, а відповідальним співробітником Банку - 28.03.2018, що позбавило скаржника вчасно подати до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у встановлені для цього чинним процесуальним законодавством строки. Оскільки ПАТ «Родовід Банк» зацікавлений в тому, щоб розгляд даної справи відбувся за участю його представника, у звязку з чим просить розгляд справи відкласти та забезпечити можливість присутності представника Банку в наступному судовому засіданні та в подальшому при розгляді справи шляхом проведення відеоконференції. Найближчий суд, до якого може прибути представник скаржника для участі у судовому засіданні у режимі відеоконференції є Подільський районний суд міста Києва, що знаходиться за адресою: 04071, м. Київ, вул. Хорива, 21.

Розглянувши вказане клопотання стягувача про відкладення розгляду справи в режимі відеоконференції, колегія суддів вирішила залишити його без задоволення, зважаючи на наступне.

Частиною другою статті 273 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», м. Київ на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 05.02.2018 відкрито 03.03.2018. Таким чином, строк розгляду даної апеляційної скарги спливає 02.04.2018.

Ухвалою суду від 19.03.2018 (направлена сторонам та державному виконавцю 19.03.2018) справу призначено до розгляду на 29.03.2018. Даною ухвалою повідомлено сторони та державного виконавця, що їх участь у даному судовому засіданні не є обовязковою і неявка цих осіб не перешкоджає розгляду справи.

Матеріали справи свідчать про те, що ПАТ «Родовід Банк» був належним чином повідомлений про розгляд його апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з положень статей 120, 121, 270, 342 Господарського процесуального кодексу України, оскільки явка представників сторін та державного виконавця у судове засідання 29.03.2018 не визнавалась обов'язковою та їх було лише повідомлено про дату, час і місце проведення судового засідання, та з огляду на те, що жодних інших доказів (письмових пояснень) на підтвердження викладених в апеляційній скарзі доводів, ніж, ті що вже містяться у справі, стягувачем не надано, зважаючи на встановлені статтею 273 зазначеного Кодексу строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні зазначеного клопотання стягувача про відкладення розгляду справи.

Окрім того, колегія суддів враховує, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується із обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989). У разі відкладення розгляду справи за відсутності достатніх підстав, будуть порушені розумні строки тривалості судового провадження, що в свою чергу може бути порушенням права на справедливий та публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, і як наслідок - права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Згідно частини третьої статті 342 Господарського процесуального кодексу України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Перевіривши наявні у справі документи, колегія суддів визначилась, що їх достатньо для розгляду апеляційної скарги стягувача, а неявка стягувача, боржника та державного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали в апеляційному порядку.

Відповідно до пункту 25 частини першої статті 255 Господарського процесуального кодексу України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про розгляд скарг на рішення, дії (бездіяльність) органів Державної виконавчої служби, державного виконавця, приватного виконавця.

Згідно зі статтею 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно з частини першої статті 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

У відповідності до вимог частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні у ній докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», м. Київ на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 05.02.2018 у справі № 19/94 не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

22.07.2010 Господарським судом Полтавської області у справі № 19/94 було прийнято рішення про стягнення з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» на користь позивача - Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» 9440494,35 грн. боргу за кредитом, 50000,00 грн. заборгованості зі сплати комісії, 194,01 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, 364071,58 грн. пені несвоєчасне погашення боргу за кредитом з розстроченням виконання рішення терміном на три роки та про стягнення з відповідача на користь позивача 25500,00 грн. витрат з оплати державного мита та 236,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Дане рішення сторонами не оскаржувалося та набрало законної сили.

Відповідно до частини першої статті 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 326 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною першою статті 327 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 06.08.2010 на примусове виконання вищезазначеного рішення видано відповідні накази № 19/94.

Стягувач 07.10.2015 звертався до суду із заявою про поновлення строку для предявлення наказу Господарського суду Полтавської області від 06.08.2010 у справі №19/94 до виконання та про видачу дублікату наказу Господарського суду Полтавської області від 06.08.2010 по справі № 19/94.

Ухвалою суду від 09.12.2015 заяву стягувача задоволено частково, видано дублікат наказу Господарського суду Полтавської області від 06.08.2010 по справі № 19/94 в частині поновлення строку для предявлення наказу до виконання - відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 14.01.2016 ухвалу Господарського суду Полтавської області від 09.12.2015 скасовано в частині щодо видачі дублікату наказу, в іншій частині залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.03.2016 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 14.01.2016 в частині відмови у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про видачу дубліката наказу скасовано. Ухвалу Господарського суду Полтавської області від 09.12.2015 в цій частині залишено в силі.

26.05.2016 Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №51199333 з примусового виконання наказу Господарського суду Полтавської області № 19/94 від 06.08.2010 про стягнення з ТОВ «Зоря» на користь ПАТ «ОСОБА_2 банк» 9 440 494 грн. 35 коп. боргу за кредитом, 50 000 грн. 00 коп. заборгованості зі сплати комісії, 194 грн. 01 коп. пені а несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, 364 071 грн. 58 коп. пені за несвоєчасне погашення боргу за кредитом.

ПАТ «ОСОБА_2 банк» направив до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області заяву від 27.10.2017 за вих. № 13-11-б.б/7284, в якій прохав повернути виконавчий документ стягувачеві без подальшого виконання. Дана заява підписана уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» ОСОБА_4.

Отримання даної заяви Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 01.11.2017 підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та витягом з офіційного веб-сайту УДППЗ Укрпошта (том 14 аркуші справи 11-12).

Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області листом від 03.11.2017 № 7536 звернувся до стягувача з проханням повідомити чи має особа, яка підписала вказану заяву, повноваження на відкликання виконавчого документу (том 14 аркуш справи 13).

Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області до ПАТ «Родовід Банк» рекомендованою кореспонденцією повторно за № 7898 від 17.11.2017 направлено запит щодо підтвердження повноваження ОСОБА_4 та з проханням повідомити чи має зазначена особа право на відкликання вищезазначеного виконавчого документу.

У звязку з надходженням до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області заяви представника ПАТ «Родовід Банк» ОСОБА_5 від 22.11.2017 № 13-14-6.6/7944 про підтвердження повноважень тимчасового адміністратора ПAT «Родовід Банк» ОСОБА_4 на представлення інтересів ПАТ «Родовід Банк», та враховуючи заяву останнього про повернення виконавчого документу стягувачу без подальшого виконання від 27.10.2017 № 13-11-6.6./7284 Головним державним виконавцем Відділу ПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області Пецяк Л. В. 14.12.2017 винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Виконавчий документ за вих. № 8700 від 14.12.2017 направлено на адресу стягувача рекомендовано кореспонденцією відповідно до фіскального чеку ПН 55 від 18.12.2017.

Дана постанова отримана стягувачем 22.12.2017 (том 14 аркуш справи 14).

Стаття 55 Конституції України вказує, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII однією із засад виконавчого провадження є забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

09.01.2018 ПАТ «ОСОБА_2 банк» звернувся до суду з даною скаргою, в якій просив визнати незаконними дії Відділу ПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області з винесення постанови від 14.12.2017 в частині зазначення в змісті оскаржуваної постанови факту відсутності заяви від стягувача про залишення нереалізованого майна за собою та в частині невідображення дати отримання даної заяви державним виконавцем.

В обґрунтування поданої скарги на дії Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_1, стягувач послався на те, що ПАТ «Родовід Банк» 30.10.2017 направив до Відділу ПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області заяву від 27.10.2017 за вих. № 13-11-б.б/7284 про повернення стягувачу виконавчого документа - дубліката наказу господарського суду Полтавської області № 19/94 від 06.08.2010, однак лише 14.12.2017 державним виконавцем була винесена відповідна постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, в якій вказано, що торги від 17.11.2017 з реалізації нерухомого майна не відбулись, і стягувач не виявив бажання залишити нереалізоване майно за собою.

Також скаржник послався на те, що державний виконавець у спірній постанові не зазначає головний реквізит документу дату заяви стягувача про повернення виконавчого документу; станом на дату третіх торгів державному виконавцю було відомо про намір стягувача повернути виконавчий документ; натомість державний виконавець направив стягувачу лист з проханням підтвердити повноваження особи, яка підписала заяву, хоча ця інформація є загальновідомою, публічною. Стягувач вважає, що державним виконавцем у оскаржуваній постанові викладено обставини з прихованням принципово важливої інформації щодо дій сторін виконавчого провадження; не зазначено дату заяви, яка дає можливість ідентифікувати хронологію подій, свідомо зроблено спробу приховати порушення норм Закону України «Про виконавче провадження» та надати обґрунтування продовження процесу реалізації майна (предметів іпотеки), незважаючи на звернення стягувача щодо повернення виконавчого документа, яке передувало торгам.

Відмовляючи у задоволенні скарги стягувача на дії державного виконавця суд першої інстанції виходив з того, що Законом України «Про виконавче провадження» не встановлено строків для прийняття державним виконавцем постанови про повернення стягувачу виконавчого документа при надходженні такої заяви, як і не визначено вимог щодо змісту постанов про повернення виконавчого документу стягувачеві, зокрема не передбачено такої вимоги як зазначення у постанові всіх реквізитів заяв стягувача, не передбачено вимоги про зазначення дати отримання державним виконавцем заяв стягувача.

Крім того, за висновками суду першої інстанції, стягувачем не зазначено, яким саме нормам Закону України «Про виконавче провадження» не відповідає зміст оспорюваної постанови державного виконавця та якою нормою Закону передбачено включення до даного виду постанов визначеної стягувачем інформації; у скарзі не вказано, які саме права стягувача було порушено при зазначенні у постанові факту відсутності заяви від стягувача про залишення нереалізованого майна за собою та невідображення дати отримання даної заяви державним виконавцем. Водночас, посилання заявника на приписи статей 15, 18, 28, 37 Закону України «Про виконавче провадження» суд першої інстанції визнав безпідставним, оскільки перелічені норми не містять положень щодо вимог до тексту, зокрема мотивувальної частини, постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Інші доводи стягувача, що викладені у скарзі на дії державного виконавця, визнані судом першої інстанції такими, що стосуються незгоди з діями державного виконавця відносно проведення 17.11.2017 торгів з реалізації майна, які фактично не є предметом оскарження. Водночас, стягувач не був позбавлений права оскаржити дії державного виконавця щодо проведення електронних торгів від 17.11.2017 в установлений законодавством строк, але таким правом не скористався.

Заперечуючи обґрунтованість вказаних висновків суду першої інстанції заявник апеляційної скарги вважає, що бездіяльність державного виконавця є незаконною та такою, що спрямована на затягування розгляду та вирішення по суті заяви скаржника про повернення виконавчого документа стягувачу. Скаржник також звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що місцевим господарським судом недостатньо досліджено матеріали справи, оскільки дата заяви АТ «Родовід Банк» принципово вказує на хронологію подій та допомагає безпомилково визначити обставини, за яких державним виконавцем здійснено порушення Закону України «Про виконавче провадження» та в чому дане порушення полягає. Державним виконавцем в оскаржуваній постанові від 14.12.2017 викладено обставини з прихованням принципово важливої інформації щодо дій, здійснених всіма сторонами виконавчого провадження, не зазначено дату заяви стягувача, яка дає можливість ідентифікувати чітку та достовірну хронологію подій виконавчого провадження - тобто свідомо зроблено спробу як приховати порушення норм Закону, так і надати обґрунтування та юридично виправдати продовження процесу реалізації майна (предметів іпотеки), незважаючи на норми чинного законодавства та звернення стягувача щодо повернення виконавчого документу, яке передувало торгам, і про яке державному виконавцю було відомо заздалегідь. У звязку з цим, скаржник вважає твердження державного виконавця про відсутність у стягувача бажання залишити за собою нереалізоване майно є хибним і неправомірним, суперечить змісту виконавчого провадження, відображеному в наявних в справі документах та інших доказах, є вільним та формальним тлумаченням намірів та цілей стягувача з боку державного виконавця.

Однак вказані посилання скаржника не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Натомість досліджені судом першої інстанції за поданою скаргою обставини та надання правової оцінки дотримання державним виконавцем при винесенні постанови ВП № 51199333 від 14.12.2017 норм Закону України «Про виконавче провадження», свідчать про необґрунтованість поданої стягувачем скарги на дії державного виконавця.

Так, виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного ОСОБА_3 України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Згідно із статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Вєренцов проти України» від 11.04.2013 зазначив, що закони мають відповідати встановленому Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод стандарту, який вимагає достатньо чіткого формулювання правових норм у тексті нормативно-правових актів. Зокрема, «…Закон має бути доступним для зацікавлених осіб та сформованим з достатньою точністю для того, щоб надати їм можливість регулювати свою поведінку аби бути здатними за потреби, за відповідної консультації передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою його дія».

Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обовязковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та обєктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно статті 5 Закону України „Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобовязані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом. Строки, встановлені цим Законом, обчислюються в робочих днях, місяцях і роках, а також можуть визначатися посиланням на подію, яка повинна неминуче настати.

Згідно пункту 1 статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.

Порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Згідно статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобовязаний, зокрема, розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Статтями 37, 40 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено підстави, порядок та наслідки повернення виконавчих документів стягувачу.

Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що Закон України «Про виконавче провадження» не містить строків для прийняття державним виконавцем постанови про повернення стягувачу виконавчого документа при надходженні такої заяви від стягувача.

Поряд з цим, чинним законодавством не встановлені вимоги до заяви стягувача про повернення виконавчого документа. Заява складається в довільній формі, проте повинна містити: назву відділу державної виконавчої служби, до якого подається заява; назву стягувача (його представника) та боржника; назву та номер виконавчого документа; назву органу, який видав виконавчий документ; дату видачі виконавчого документа; прохання про повернення виконавчого документа стягувачу; дату подачі заяви; підпис заявника.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про виконавче провадження» сторони можуть реалізувати свої права і обовязки у виконавчому провадженні самостійно або через представників.

Отже, заява про повернення виконавчого документа може бути подана до органів державної виконавчої служби як безпосередньо стягувачем, так і його представником, повноваження якого повинні бути підтверджені в порядку встановленому чинним законодавством України.

Таким чином, у випадку подачі заяви про повернення виконавчого документа представником стягувача, виконавець повинен перевірити чи належить подання такої заяви до його повноважень, вказаних у документі, на підставі якого здійснюється представництво, а також строк дії такого документа.

Враховуючи викладене, у разі надходження заяви стягувача (представника стягувача) про повернення виконавчого документа, державний виконавець зобовязаний повернути виконавчий документ стягувачу, про що виносить відповідну постанову.

Як вбачається з матеріалів справи та обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, ПАТ «ОСОБА_2 банк» звернувся до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області із заявою від 27.10.2017 № 13-11-б.б/7284 про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Отримавши дану заяву 01.11.2017 Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області двічі звертався до стягувача з проханням повідомити чи має особа, яка підписала вказану заяву, повноваження на відкликання виконавчого документу (листи від 03.11.2017 № 7536 та від 17.11.2017 № 7898).

Згідно пункту 6 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5), зареєстр. в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802 під час здійснення виконавчого провадження приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Частиною четвертою статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову.

Поряд з цим, слід зазначити, що вищезазначеною Інструкцією з організації примусового виконання рішень постанова виконавця, як окремий документ повинна містить такі обов'язкові реквізити:

- номер виконавчого провадження;

- вступну частину із зазначенням:

- назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення;

- найменування органу державної виконавчої служби, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову або прізвища, імені та по батькові приватного виконавця, який виніс постанову, найменування виконавчого округу, в якому він здійснює діяльність;

- назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа);

- за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені та по батькові боржника - фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи та дати об'єднання виконавчих проваджень у зведене;

- мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову;

- резолютивну частину із зазначенням: прийнятого виконавцем рішення; строку і порядку оскарження постанови.

До постанов можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що в Законі України «Про виконавче провадження» не визначено вимог до змісту постанов про повернення виконавчого документу стягувачеві, зокрема не передбачено такої вимоги як зазначення у постанові всіх реквізитів заяв стягувача та не передбачено вимоги про зазначення дати отримання державним виконавцем заяв стягувача.

Посилання стягувача в обґрунтування скарги на дії державного виконавця на статті 1, 2, 15, 18, 28, 37 Закону України «про виконавче провадження» обґрунтовано визнані судом першої інстанції безпідставними, оскільки ці норми також не містять положень щодо вимог до тексту, зокрема мотивувальної частини, постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві.

В процесу розгляду скарги стягувача судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що після того, як 27.11.2017 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області надійшов лист стягувача від 22.11.2017 №13-11-б.б/7944 щодо підтвердження повноважень особи, що підписала заяву про повернення виконавчого документа без подальшого виконання, Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_1 14.12.2017 на підставі поданої ПАТ «Родовід Банк» заяви від 27.10.2017р. № 13-11-б.б/7284 винесено постанову ВП № 51199333 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Також, зазначеною постановою виділено в окреме виконавче провадження постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 14.06.2016. Крім того, в п. 3 постанови ВП № 51199333 вказано, що виконавчий документ може бути повторно предявлений для виконання в строк до 14.12.2020.

Статтею 339 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Однак, скаржником не доведено які саме його права були порушено при зазначенні державним виконавцем у постанові факту відсутності заяви від стягувача про залишення нереалізованого майна за собою та невідображення дати отримання даної заяви державним виконавцем.

Матеріалами справи не підтверджується, що стягувач направляв Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області відповідь щодо залишення за собою нереалізованого майна. Відповідні докази стягувачем суду не надані.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Враховуючи те, що в ході розгляду скарги стягувача не підтверджується порушення державним виконавцем прав стягувача, а виконавчі дії з повернення виконавчого документа за заявою стягувача вчинені згідно Закону України «Про виконавче провадження», тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що правові підстави для задоволення скарги стягувача на дії Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_1 - відсутні.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи, викладені стягувачем в апеляційній скарзі є безпідставними, необґрунтованими, не підтверджені належними доказами, спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи і не відповідають вимогам закону, у зв'язку з чим відсутні підстави для скасування оскаржуваної ухвали та задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права (стаття 276 Господарського процесуального кодексу України).

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції прийнята з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», м. Київ на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 05.02.2018 у справі № 19/94 задоволенню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», м. Київ залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Полтавської області від 05.02.2018 у справі № 19/94 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного ОСОБА_3.

Повний текст постанови складено 03.04.18

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Пелипенко Н.М.