ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2018 р. Справа № 914/2142/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Матущак О.І.

ОСОБА_1

секретар судового засідання: Шкребій А.В.

розглянувши апеляційну скаргу приватного підприємства Агрофірма ім. Б. Хмельницького (надалі ПП Агрофірма ім. Б. Хмельницького), б/н від 21.12.2017 (вх. ЛАГС № 01-05/172/18 від 09.01.2018)

на рішення Господарського суду Львівської області від 11.12.2017, суддя Березяк Н.Є., повний текс складено 12.12.2017

у справі № 914/2142/17

за позовом: ПП Агрофірма ім. Б. Хмельницького, с. Тудорковичі, Сокальський район, Львівська область

до відповідача: приватного підприємства Барокко (надалі ПП Барокко), м. Яворів, Львівська область

про стягнення коштів на відшкодування спричинених збитків в розмірі 85 800,00 грн.

за участю учасників справи:

від позивача: ОСОБА_2 директор

від відповідача: не зявився

Відповідно до п.9 Перехідних положень ГПК України в редакції від 15.12.2017 справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ВСТАНОВИВ:

19.10.2017 ПП Агрофірма ім. Б. Хмельницького звернулося в Господарський суд Львівської області з позовом до ПП Барокко про стягнення коштів на відшкодування спричинених збитків в розмірі 85 800,00 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.12.2017 у справі № 914/2142/17 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що позивач не представив суду належних доказів, які б підтверджували укладення договору зберігання із безумовним дотриманням всіх обов»язкових істотних умов такого договору. Також суд зазначив, що для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків позивачем не доведено наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини особи.

Не погоджуючись з даним рішенням, ПП Агрофірма ім. Б. Хмельницького подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що накладна № 264 від 21.02.1998 є первинним документом, якою підтверджується проведення господарської операції. Вимога, яка була надіслана відповідачу, про повернення отриманої пшениці або відшкодування її вартості була залишена останнім без відповіді та задоволення. Проте, факт отримання такої пшениці було підтверджено самим власником та керівником ПП «Барокко» ОСОБА_3 в рамках кримінального провадження № 0000831. Відтак, на думку апелянта, на підставі ст.ст. 224, 225 ГК України у відповідача виник обовязок відшкодувати позивачу збитки.

Представник скаржника в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав повністю. На підтвердження своїх доводів подав суду письмові пояснення (зареєстровані в канцелярії суду за вх№ 01-04/2163/18 від 29.03.2018). Окрім того, подав суду опис понесених судових витрат за надання професійної правничої допомоги, в якому просить у випадку задоволення позову стягнути з відповідача витрати на оплату адвоката в розмірі 3 000,00 грн. (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/2164/18 від 29.03.2018).

Відповідач явку уповноваженого представника в судові засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як стверджує позивач, згідно накладної №264 від 21.02.1998 ПП Барокко через свого директора ОСОБА_3 шляхом самовивозу отримало у ПП Агрофірма ім..ОСОБА_4 22 тони пшениці (а.с. 14).

Проте відповідач не розрахувалося за вказану пшеницю.

22.01.2016 позивач направив відповідачу лист-вимогу № 3, в якій просив протягом 7 днів з моменту отримання цієї заяви повернути отриману пшеницю або сплатити її вартість за ринковими цінами (а.с. 15-17). Дана вимога була залишена без відповіді та задоволення.

Зважаючи на те, що пшениця не повернена і неоплачена відповідачем, ПП Агрофірма ім. Б.Хмельницького звернулось до суду із позовною заявою про стягнення коштів на відшкодування спричинених збитків в розмірі 85 800,00 грн.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Відповідно до ч. 1 та п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи нанесені відповідачем збитки, позивач покликається на той факт, що такі були спричинені не поверненням пшениці, взятої відповідачем на зберігання. Зокрема, в нормативне обґрунтування збитків, позивач наводить норми ст.413-419 ЦК УРСУ (1963р.) та ст. 951 ЦК України, згідно якої збитки завдані поклажодавцем втратою або пошкодженням речі, відшкодовується зберігачем: у разі втрати речі у розмірі її вартості.

Як на доказ передачі майна (пшениці) на зберігання позивач посилається на накладну № 264 від 21.02.1998 (а.с. 14).

Також в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем договору купівлі-продажу, а саме, - порушення зобовязання з оплати придбаної пшениці по накладній №264 від 21.02.1998 (а.с. 14).

Частиною 1 ст. 218 ГК України визначено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Приписами ст.224 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з ч.1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов'язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків (ч.3 ст. 225 ГК України).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, згідно довідки відділу агропромислового комплексу Сокальської РДА від 06.10.2017 № 01-08/809 закупівельна ціна хлібних сортів пшениці, які здійснює на даний час ПАТ «Аграрний фонд», і які вирощуються в даному районі становить: пшениці 2 класу -3 900 грн., пшениці 3 класу 3 700 грн. за тону (а.с. 27). Таким, чином виходячи із звичайної/ринкової закупівельної ціни хлібної пшениці 2-го класу, яка існує на день подання позову, позивач нарахував відповідачу збитків в розмірі 85 800,00 грн. (3900 грн. Ч 22 т пшениці).

Позивач стверджує, що внаслідок знищення/втрати 22 т пшениці отриманої відповідачем спочатку на збереження, а згодом, у звязку із зміною первісного зобовязання, для обміну на інше майно, яке так і не було надано позивачу, відповідач не мав права використовувати це зерно у своїй господарській діяльності. В звязку з чим позивач поніс збитки на суму 85 800,00 грн.

Статтею 22 ЦК України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто, збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка порушила зобов'язання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема у виді відшкодування збитків.

За змістом ст. 623 ЦК України, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності.

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявності шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини боржника.

За відсутності хоча б однієї із названих умов цивільно-правова відповідальність у виді відшкодування майнової шкоди не настає.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доводиться кредитором (ч.2 ст. 623 ЦК України).

Таким чином, на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками.

Проте, накладна №264 від 21.02.1998 про отримання ПП Барокко 22 т пшениці не вважатися належним та допустимим доказом в підтвердження факту наявності у діях відповідача повного складу цивільного правопорушення. Оскільки із долученої до матеріалів справи ксерокопії накладної №264 від 21.02.1998 не вбачається ні ціни (вартості) пшениці, ні сорту пшениці, ні умови та строків її оплати, лише свідчить про факт передачі пшениці в рахунок розрахунків.

Тобто, дана накладна не містить умов щодо передачі зерна на зберігання чи то умов щодо купівлі-продажу зерна. Будь-яких інших доказів, які би підтверджували факт передачі на зберігання майна чи його продажу позивачем суду не надано, в матеріалах справи відсутні докази щодо укладання таких правочинів.

Посилаючись на порушення зобовязання відповідачем щодо оплати вартості пшениці або її повернення, позивач зазначає, що відповідач не виконав своє зобовязання у визначений строк, проте жодних належних та допустимих доказів щодо строку виконання зобовязання відповідачем з чітким обґрунтуванням якого саме зобовязання, позивач суду не надав, як і не довів погодженої сторонами вартості пшениці, яку як збитки, просить стягнути з відповідача.

Щодо посилання позивача на матеріали кримінального провадження № 0000831 в рамках якого керівник ПП Барокко підтвердив факт отримання 22 т пшениці від ПП Агрофірма ім. Б. Хмельницького (а.с. 21-26), то колегія суддів звертає увагу на те, що доказів визнання керівником відповідача винним у вчиненні злочину суду не надано. Натомість зі змісту протоколу допиту свідка від 24.04.2017 вбачається, що ОСОБА_3 (директор ПП Барокко ) , на підставі усної домовленості з ОСОБА_2 (директором ПП Агрофірма ім. Б. Хмельницького), в рахунок оплати вартості пшениці мав бути переданий доїльний апарат (комплекс) (а.с. 22-23).

Отже, оскільки під час розгляду даної справи позивачем не доведено порушення відповідачем господарських зобов'язань перед позивачем, причинного зв'язку між діями відповідача та збитками, самого факту понесення позивачем збитків, тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про відмову у задоволені позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 269, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 11.12.2017 у справі № 914/2142/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення

2. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки передбаченні ст.288 ГПК України.

4. Справу повернути до господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді О.І. Матущак

ОСОБА_1