Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/165/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

при секретарі судового засідання: Макарчук В.І.

за участю представника позивача: Половінкін О.В.- дов. від 20.02.2018 № 67

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Баранівка-Агро"

про стягнення 103820,57 грн.

Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернулось до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Баранівка-Агро" 103820,57 грн. заборгованості за договором складського зберігання зерна № 18-2Б/2017 від 19.07.2017, з яких: 72882,45 грн. - основний борг; 9182,24 грн. - інфляційні за весь час прострочення платежу; 19559,77 грн. - пеня; 2196,11 грн. - 3% річних.

Ухвалою від 12.03.2018 суд відкрив провадження у справі, визначено спір розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 12.04.2018.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Позовні вимоги позивача мотивовані порушенням виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором складського зберігання зерна № 18-2Б/2017 від 19.07.2017 .

Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив. Про час та місце розгляду справи по суті був повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.142 ).

Оскільки явка представника відповідача в судове засідання не визнана обов'язковою, а надання письмового відзиву є правом відповідача, а не його обов'язком, суд вважає, що вказане не перешкоджатиме розгляду справи за наявними в ній матеріалами, відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 19.07.2017 між Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (зерновий склад, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Баранівка-Агро" (поклажодавець, відповідач) укладено договір складського зберігання зерна № 18-2Б/2017 від 19.07.2017 з додатками (а.с. 13-33).

Відповідно до п. 1.1. договору, поклажодавець зобов'язаний передати зерно, а зерновий склад зобов'язаний прийняти його на зберігання на умовах, визначених Договором.

Кількість зерна, що передається на зберігання, його якісні показники та інші характеристики зазначаються у складських документах, що видаються зерновим складом поклажодавцю відповідно до умов договору (п. 1.3 договору).

Згідно п. 3.1 договору, зерновий склад приймає від поклажодавця зерно, забезпечує кількісне і якісне його зберігання та здійснює відпуск зерна покладодавцю.

Пунктом 3.3 Договору визначено, що поклажодавець зобов'язаний своєчасно розраховуватися за надані йому послуги приймання, оформлення, зберігання, відвантаження зерна та надання додаткових послуг, пов'язаних із зберіганням зерна.

За приписами п. 4.10 договору, на підтвердження прийняття зерна на зберігання, на кожну партію зерна, прийняту протягом доби, зерновий склад видає поклажодавцю складський документ із зазначенням фізичної ваги та фактичних показників якості зерна, а також залікової ваги.

Відповідно до п. 9.3 договору, тарифи на послуги зернового складу наводяться у Додатку № 1 до Договору і є складовою та невід'ємною частиною Договору.

Положеннями п. 9.4 Договору передбачено, що поклажодавець сплачує вартість послуг зернового складу, пов'язаних з прийманням, очищенням, сушінням зерна при переданні такого зерна на зберігання з моменту видачі складського документу на таке зерно, а також сплачує вартість послуг зернового складу по зберіганню зерна щомісячно до десятого числа місяця, наступного за місяцем, в якому були надані послуги. Оплата здійснюється з розрахунку залікової ваги зерна. У випадку, якщо фактична вага зерна, внаслідок проведення доробки чи природного убутку відрізняється від залікової, що підтверджується відповідним актом-розрахунком, наданим поклажодавцю, оплата за зберігання з моменту підписання такого акту здійснюється з розрахунку фактичної ваги зерна, вказаної у такому акті.

Умовами п. 9.6 Договору визначено, що зерновий склад може виставляти рахунки на оплату наданих послуг. Відсутність рахунку зернового складу на дату оплати, визначену згідно Договору, не звільняє поклажодавця від обов'язків по оплаті вартості послуг зернового складу.

Приписами п. 9.8 Договору сторонами погоджено, що сторони укладають і підписують акт приймання-передачі наданих послуг до десятого числа місяця, наступного за місяцем в якому були надані послуги. У випадку не підписання поклажодавцем акту приймання-передачі наданих послуг та ненадання мотивованої відмови від його підписання протягом п'яти робочих днів з моменту його отримання, акт приймання-передачі наданих послуг вважається підписаним, а послуги зазначені в акті - наданими без зауважень поклажодавцем.

На виконання умов договору, відповідач передав на зберігання позивачу зерно пшениці у кількості 3250,140 тонн, що підтверджується складськими квитанціями та реєстрами накладних на прийняте зерно (а.с. 34-67,68-102).

На виконання умов договору між сторонами підписано наступні акти здачі-приймання робіт:

- № 871 від 31.07.2017 на суму 167882,45 грн.;

- № 1009 від 31.08.2017 на суму 205245,12 грн.;

- № 1138 від 14.09.2017 на суму 64016,48 грн.;

Загальна сума виконаних робіт за актами становить 437144,05 грн. (а.с. 103-105).

Для оплати наданих послуг позивачем були виставлені відповідачу рахунки на № 871 від 31.07.2017 на суму 167882,45 грн., № 1009 від 31.07.2017 на суму 205245,12 грн. та № 1138 від 14.09.2017 на суму 64016,48 грн. (а.с. 106-108).

Відповідач, в порушення умов договору, здійснив часткову оплату наданих позивачем послуг на загальну суму 364261,60 грн., що підтверджується банківськими виписками (а.с. 109-120).

Свої договірні зобов'язання щодо оплати наданих послуг відповідач виконував з порушенням встановлених договором термінів.

Оплата отриманих від позивача послуг згідно акту здачі-приймання робіт № 871 від 31.07.2017 відповідачем була здійснена 07.11.2017 в сумі 10000,00 грн., 05.12.2017 в сумі 10000,00 грн., 07.12.2017 в сумі 10000,00 грн., 13.12.2017 в сумі 10000,00 грн., 20.12.2017 в сумі 10000,00 грн., 28.12.2017 в сумі 20000,00 грн., 18.01.2018 в сумі 15000,00грн. та 09.02.2018 в сумі 10000,00 грн.

Оплата по акту здачі-приймання робіт № 1138 від 14.09.2017 здійснена 14.09.2017 в сумі 64016,48 грн., а по акту № 1009 від 31.08.2017 - 18.09.2017 в сумі 205245,12 грн.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати наданих позивачем послуг по акту № 871 від 31.07.2017, станом на день звернення суду має місце заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 72882,45 грн.

18.01.02017 позивачем на адресу відповідача надсилалась претензія з вимогою у строк до 28.10.2017 сплати заборгованість за надані послуги згідно з договором № 18-ЗБ/2017 від 19.07.2017 (а.с. 122-124).

01.12.2017 відповідач видав гарантійни лист про погашення заборгованості до 29.12.2017.

Однак, незважаючи на вищевказані обставини, відповідач вимоги претензії та свої гарантійні зобов'язання в повному обсязі не виконав, заборгованість в повному обсязі не сплатив.

Відповідно до п. 9.5 Договору, у випадку прострочення строків, встановлених у п. 9.4 договору, зерновий склад (позивач) має право нараховувати пеню відповідачу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє сторони від виконання договірних зобов'язань.

На підставі вищевказаного пункту позивачем за несвоєчасно проведені розрахунки відповідачу нараховано 19559,77 грн. пені.

Крім того, за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання позивачем на підставі ст. 625 ЦК України заявлено до стягнення з відповідача 2196,11 грн. 3% річних та 9182,24 грн. інфляційних.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору складського зберігання зерна № 18-2Б/2017 від 19.07.2017.

Згідно ч. 1 ст. 957 ЦК України, за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Приписами ч.1 ст. 956 ЦК України визначено, що товарним складом є організація, яка зберігає товар та надає послуги, пов'язані зі зберіганням, на засадах підприємницької діяльності.

Матеріалами справи, підтверджено, що відповідач передав на зберігання, а позивач прийняв продукцію у кількості 3250,140 тонн, що підтверджується складськими квитанціями, які наявні в матеріалах справи.

Підписаними між сторонами актами здачі-приймання робіт № 871 від 31.07.2017, № 1009 від 31.08.2017, № 1138 від 14.09.2017 підтверджено, що позивач надав відповідачу послуги зберігання згідно договору складського зберігання зерна № 18-2Б/2017 від 19.07.2017 на загальну суму 437144,05 грн.

За приписами ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями п. 9.4 договору сторони встановили порядок розрахунків, а саме встановлено, що поклажодавець сплачує вартість послуг зернового складу, пов'язаних з прийманням, очищенням, сушінням зерна при переданні такого зерна на зберігання з моменту видачі складського документу на таке зерно, а також сплачує вартість послуг зернового складу по зберіганню зерна щомісячно до десятого числа місяця, наступного за місяцем, в якому були надані послуги.

Так за актом здачі-приймання № 871 від 31.07.2017 надані позивачем послуги на суму 167882,45 грн. мали бути оплачені відповідачем до 10.08.2017;

- за актом здачі-приймання №1009 від 31.08.2017 надані позивачем послуги на суму 205245,12 грн. мали бути оплачені до 10.09.2017.;

- за актом здачі-приймання № 1138 від 14.09.2017 надані позивачем послуги на суму на суму 64016,48 грн. мали бути оплачені відповідачем до 10.10.2017.

Натомість, відповідачем зобов'язання щодо внесення плати за надані послуги зберігання виконано неналежним чином та не у повному обсязі. Відповідачем сплачено за надані послуги часково в сумі 364261,60 грн., що підтверджується банківськими виписками, долученими до матеріалів справи.

В результаті вказаного, заборгованість відповідача за надані позивачем послуги складського зберігання станом на момент звернення до суду складала 72882,45 грн., що є заборгованістю по акту № 871 від 31.07.2017.

Станом на день розгляду справи розмір заборгованості відповідачем перед позивачем не змінився, що, зокрема, підтверджується довідкою позивача про стан заборгованості відповідача станом на 11.04.2018 (а.с.146).

Матеріали справи не містять доказів погашення відповідачем заборгованості в сумі 72882,45 грн.

З огляду на викладене, вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 72882,45 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 19559,77 грн. пені, то суд зазначає про наступне.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобов'язання, зокрема, сплату неустойки.

Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 даного Закону визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вбачається з розрахунку (а.с. 6-7), пеню розраховано періодами, починаючи з 11.08.2017 по 20.02.2018 на суму простроченої заборгованості, яка існувала у відповідний період, яка в сукупності склала 19559,77 грн.

Перевіривши розрахунок пені, суд встановив, що розрахунок здійснено у відповідності до норм чинного законодавства та є арифметично вірним. Відтак вимога про стягнення відповідача 19559,77 грн. пені є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Розглядаючи вимогу позивача про стягнення з відповідача 2196,11 грн. 3 % річних та 9182,24 грн. інфляційних, суд зазначає про наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З розрахунку позивача вбачається, що 3% річних (а.с.7-8) позивачем нараховані періодами, починаючи з 11.08.2017 по 20.02.2018 на суму простроченої заборгованості, що існувала у відповідному періоді, які склали 2196,11грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд встановив, що останній є правомірним та арифметично вірним.

Таким чином, вимога про стягнення 3% річних є обґрунтованою, заявленою відповідно до вимог чинного законодавства та такою, що підлягає задоволенню в сумі 2196,11 грн.

Перевіривши нарахування інфляційних (а.с. 7) суд встановив, що інфляційні нарахування позивачем здійснено за період з серпня 2017 року по жовтень 2017 на суму простроченої заборгованості 167882,45 грн., за листопад 2017 року на суму простроченої заборгованості 157882,45 грн., за грудень 2017 року на суму простроченої заборгованості 127882,45 грн. , за січень 2018 року на суму простроченої заборгованості 82882,45 грн., які в загальній сумі склали 9182,24 грн.

Перевіривши вищевказаний розрахунок, суд встановив, що останній є правомірним та арифметично вірним.

Отже, вимога про стягнення з відповідача інфляційних є обґрунтованою, заявленою відповідно до вимог чинного законодавства та такою, що підлягає задоволенню в сумі 9182,24 грн.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач позов за предметом та підставами не оспорив, своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні та подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" є обґрунтованими, підтвердженими належними та допустими доказами та такими, що підлягають задоволенню на загальну суму 103820,57 грн., з яких: 72882,45 грн. - основний борг; 19559,77 грн. - пеня; 2196,11 грн. - 3% річних, 9182,24 грн. - інфляційні.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Баранівка-Агро", (12741, Житомирська обл., Баранівський р-н, с. Кашперівка, вул. Гагаріна, 43, код в )

на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" ( 01033, м. Київ, вул. Саксаганського,1, код в ЄДРПОУ 3724327)

- 72882,45 грн. - основний борг;

- 9182,24 грн. - інфляційні;

- 19559,77 грн. - пеня;

- 2196,11 грн. - 3% річних;

- 1762,00 грн. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 16.04.18

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1. в справу

2,3- сторонам (рек. з повід.)