ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"03" квітня 2018 р. Справа № 918/795/17

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Церковної Н.Ф., при секретарі судового засідання Оліфер С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження матеріали справи за позовом Фізичної особи - підприємця Полюховича Анатолія Івановича до Публічного акціонерного товариства "Рівнеобленерго" про скасування санкцій за перевищення договірної величини споживання електроенергії та стягнення (повернення) коштів,

за участі представників:

позивача: не з'явився,

відповідача: Мельник О.П., довіреність від 21 грудня 2017 року № 6.

Відповідно до частини 14 статті 8, статті 222 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) при розгляді судової справи здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу програмно-апаратного комплексу "Діловодство суду".

Для архівного зберігання оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер d8135839e2.

У судовому засіданні 3 квітня 2018 року, відповідно до частини 1 статті 240 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

23 листопада 2017 року Фізична особа - підприємець Полюхович Анатолій Іванович (далі - Підприємець) звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Рівнеобленерго" (далі - Товариство), посилаючись на те, що 6 січня 2012 року між ним та Публічним акціонерним товариством "АЕС Рівнеобленерго" (правонаступником якого є відповідач) був укладений договір про постачання електричної енергії № 228. 31 жовтня 2017 року Товариством було складено акт прийняття-передавання електричної енергії за жовтень 2017 року № А-, згідно якого енергопостачальною організацією було встановлено перевищення позивачем договірної величини споживання електричної енергії на 18310 кВт/год. У той же час Підприємцем не було перевищено договірної величини споживання електроенергії, оскільки 20 жовтня 2017 року позивач у встановленому законом порядку звернувся до Товариства із заявою про збільшення заявленого обсягу електроенергії на жовтень 2017 року на 20 000 кВт/год. У той же час Товариством, на думку Підприємця, необґрунтовано не було враховано наведеної заяви споживача, а також самовільно і без достатніх правових підстав знято з рахунку позивача кошти на погашення спірної суми перевищення договірної величини споживання електричної енергії у розмірі 43 565 грн. 75 коп. Оскільки такі дії Товариства порушують права Підприємця та суперечать імперативним приписам чинного законодавства, останній просив суд скасувати санкції Товариства в особі Зарічненського РЕМ за перевищення договірної величини споживання електричної енергії в сумі 43 565 грн. 75 коп. та стягнути з відповідача (повернути Підприємцю) вищенаведену суму грошових коштів, самовільно списаних Товариством з розрахункового рахунку позивача.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 27 листопада 2017 року позовну заяву Підприємця від 23 листопада 2017 року прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 918/795/17 на підставі статті 64 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та призначено її до розгляду на 8 грудня 2017 року.

До початку судового засідання, призначеного на 8 грудня 2017 року, через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив Товариства на позовну заяву (а.с. 62-65), в якому відповідач заперечив проти задоволення вимог Підприємця з огляду на те, що останній у встановлені законом порядку та строки не звертався до енергопостачальної організації із заявою про коригування в бік збільшення договірних величин споживання Підприємцем електроенергії у жовтні 2017 року, враховуючи, зокрема, те, що така заява могла бути подана лише протягом відповідного розрахункового періоду, в той час як таким періодом згідно укладеного між сторонами договору про постачання електричної енергії від 6 січня 2012 року № 228, з урахуванням додаткової угоди до цього правочину від 22 липня 216 року, вважається період з 15 календарного числа попереднього місяця до такого ж календарного числа поточного місяця. Крім того, твердження позивача про самовільне зняття Товариством з розрахункового рахунку споживача плати за перевищення договірної величини споживання електричної енергії у жовтні 2017 року, на думку відповідача, є безпідставними з огляду, зокрема, на наявний у матеріалах справи акт звірки взаєморозрахунків за договором про постачання електричної енергії від 6 січня 2012 року № 228, зі змісту якого вбачається, що вищенаведена спірна суму заборгованості на час розгляду справи Товариством в односторонньому порядку не списувалася та фактично є непогашеною.

Ухвалою суду від 8 грудня 2017 року розгляд справи відкладено на 10 січня 2018 року.

Ухвалою суду від 10 січня 2018 року розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 30 січня 2018 року для розгляду вимог Підприємця за правилами ГПК України (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII) у порядку загального позовного провадження.

26 січня 2018 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив Товариства від 25 січня 2018 року на позовну заяву (а.с. 137-139), в якому останнє, крім іншого, зазначило, що проведені відповідачем нарахування за перевищення Підприємцем договірних величин споживання електроенергії у жовтні 2017 року за своєю правовою природою не є санкціями, як невірно вказано позивачем у його позовній заяві.

Ухвалою суду від 30 січня 2018 року розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 20 лютого 2018 року.

Ухвалою суду від 20 лютого 2018 року розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 28 лютого 2018 року.

Ухвалою суду від 28 лютого 2018 року підготовче провадження у справі № 918/795/17 було закрито та призначено її до судового розгляду по суті на 3 квітня 2018 року о 10 год. 30 хв.

До початку судового засідання, призначеного на 3 квітня 2018 року о 10 год. 30 хв., через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло клопотання представника позивача від 3 квітня 2018 року (а.с. 173-174), в якому останній просив суд витребувати правовстановлюючі документи відповідача виключно в оригіналах для огляду в судовому засіданні та засвідчених копіях для приєднання до матеріалів справи та для позивача, а саме: рішення відповідного органу про утворення підприємства відповідача або довідку про його відсутність, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб щодо особи відповідача або довідку про його відсутність, довідку органу статистики про присвоєння ідентифікаційного коду та види діяльності відповідача або довідку про його відсутність, статут відповідача або довідку про його відсутність, положення (інший правовстановлюючий документ), що регулює діяльність Зарічненського РЕМ Публічного акціонерного товариства "Рівнеобленерго" або довідку про його відсутність, ліцензію відповідача на здійснення діяльності у сфері електропостачання або довідку про її відсутність, довіреність представника відповідача Мельник О.П. від 21 грудня 2017 року № 6, інші довіреності уповноважених осіб відповідача.

У той же час при дослідженні матеріалів справи суд дійшов висновку про залишення вказаного клопотання без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Зі змісту частини 1 статті 81 ГПК України також вбачається, що у разі заявлення відповідного клопотання про витребування доказів з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Враховуючи вищезазначене, беручи до уваги, що клопотання представника позивача було надано суду не разом з поданням позовної заяви, а вже в процесі розгляду судом справи по суті, а також зважаючи на те, що позивачем не було наведено в його клопотанні жодних обставин, які свідчать про неможливість подання цього клопотання у встановлений строк з причин, що не залежали від Підприємця, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення зазначеного клопотання.

Крім того, суд звертає увагу на наступне.

Частиною 2 статті 81 ГПК України передбачено, що у клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено:

1) який доказ витребовується;

2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;

3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа;

4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу;

5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Проте в порушення вищенаведених імперативних законодавчих приписів представником Підприємця не було чітко зазначено, які саме докази слід витребувати у відповідача (зокрема, рішення якого саме відповідного органу про утворення підприємства відповідача або довідку про його відсутність, які саме інші довіреності уповноважених осіб відповідача тощо). Крім того, останнім не було вказано обставин, які можуть підтвердити ці докази, або аргументів, які вони можуть спростувати, не наведено підстав, з яких випливає, що ці докази має відповідач, не зазначено заходів, яких позивач вжив для отримання цих доказів самостійно, а також доказів вжиття таких заходів та (або) причин неможливості самостійного отримання цих доказів і причин неможливості отримати ці докази самостійно Підприємцем, що також свідчить про необґрунтованість наведеного клопотання.

У той же час у зв'язку з необхідністю надання представнику позивача можливості ознайомитися з матеріалами справи та підготувати обгрунтування відповідних доводів та заперечень, у судовому засіданні 3 квітня 2018 року оголошувалася перерва до 17 год. 00 хв.

Того ж дня через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло клопотання представника позивача від 3 квітня 2018 року (а.с. 176), зареєстроване канцелярією суду о 14 год. 00 хв., в якому останній просив, зокрема, перенести розгляд справи, призначеної до слухання в судовому засіданні на 3 квітня 2018 року о 17 год. 00 хв. на іншу дату.

У той же час суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вказаного клопотання з огляду на наступне.

За частиною 1 статті 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Відтак, зважаючи на відсутність підстав, з якими закон пов'язує можливість відкладення розгляду справи, а також беручи до уваги, що уповноваженому представнику Підприємця вже надавався час для ознайомлення з матеріалами справи та подання додаткових обґрунтувань, суд дійшов висновку і про відсутність правових підстав для задоволення клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи на іншу дату.

У судове засідання 3 квітня 2018 року о 17 год. 00 хв. позивач явку свого повноважного представника не забезпечив.

Слід також зазначити, що у розписці про оголошення перерви в судовому засіданні 3 квітня 2018 року представником позивача було зроблено відмітку про те, що останній не має можливості прибути в судове засідання 3 квітня 2018 року о 17 год. 00 хв.

У зв'язку з наведеним суд звертає увагу на те, що у відповідних випадках учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах, причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова).

Водночас представник відповідача у цьому судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, зазначених у поданих суду відзивах на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих учасниками справи документів їх оригіналам, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

6 січня 2012 року між Підприємцем та Публічним акціонерним товариством "АЕС Рівнеобленерго" (правонаступником якого є відповідач) був укладений договір про постачання електричної енергії № 228, за умовами якого останнє взяло на себе зобов'язання постачати позивачу електричну енергію для забезпечення потреб його електроустановок з сумарною приєднаною потужністю 50 кВт, а останній, у свою чергу, - оплачувати вартість використаної ним електричної енергії та здійснювати інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с. 9-20).

Даний договір підписаний позивачем та уповноваженим представником Товариства, а також скріплений печатками вказаних суб'єктів господарювання.

Відповідно до пункту 2.3.3 договору на позивача покладений обов'язок оплачувати постачальнику (відповідачу) вартість електричної енергії згідно з умовами додатку № 4 до цього договору "Порядок зняття показів засобів обліку електричної енергії та розрахунків".

За змістом пункту 8.1 договору оплата електричної енергії та інших платежів здійснюється споживачем самостійно шляхом перерахування коштів на відповідні розрахункові рахунки постачальника в терміни, визначені додатком № 4 до цього договору.

Згідно з пунктом 2.3.2 цієї угоди споживач також зобов'язується дотримуватися режиму споживання електричної енергії згідно з умовами розділу 5 цього договору та режиму роботи електроустановок, які передбачені додатками 1, 2, 8 до цього договору, а також повідомляти та погоджувати всі зміни стосовно нормального режиму роботи підприємства.

Цей договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31 грудня 2013 року. Договір вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов (пункт 10.4 наведеної угоди).

Судом також встановлено, що 10 серпня 2016 року між Товариством та Підприємцем було укладено договір про приєднання яке не є стандартним, до електричних мереж ПАТ «Рівнеобленерго» № 410-16-ЦО-Зар (а.с. 44), за умовами якого до електричних мереж виконавця послуг або іншого власника мереж приєднується адмінкорпус з ремонтно-механічною майстернею, що розташовані за адресою: Рівненська область, селище міського типу Зарічне, вулиця Аерофлотська, 3.

Наведений правочин підписаний Підприємцем та уповноваженим представником Товариства, а також скріплений печаткою відповідача.

Відповідно до пункту 1.5 цієї угоди замовлено до приєднання потужність у точці приєднання у розмірі 360 кВт.

Відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом прав споживачів і працівників галузі, на момент укладення між сторонами договору про постачання електричної енергії від 6 січня 2012 року № 228, регулювалися зокрема, Законом України "Про електроенергетику" та постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики від 31 липня 1996 року № 28 "Про затвердження Правил користування електричною енергією" (далі - Правила).

Статтею 27 Закону України "Про електроенергетику" (у редакції, чинній на час укладення між сторонами договору про постачання електричної енергії від 6 січня 2012 року № 228) передбачена відповідальність за порушення законодавства в сфері електроенергетики.

Відповідно до статті 26 вказаного Закону (у редакції, чинній на час укладення між сторонами договору про постачання електричної енергії від 6 січня 2012 року № 228) споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії зобов'язаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії.

Частинами 1, 2 статті 56 Закону України "Про ринок електричної енергії", чинного на момент розгляду справи, передбачено, що постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

Згідно пунктів 1, 3 частини 3 статті 58 Закону України "Про ринок електричної енергії" споживач зобов'язаний, зокрема, сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів, а також дотримуватися правил технічної експлуатації, правил безпеки під час експлуатації власних електроустановок, нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та умов укладених договорів.

Відповідно до пункту 4.2 Правил відомості про обсяги очікуваного споживання електричної енергії в наступному році з помісячним або поквартальним розподілом подаються споживачами постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом у термін, обумовлений договором.

Розмір очікуваного споживання електричної енергії визначається та вказується для кожної площадки вимірювання.

У разі ненадання споживачем зазначених відомостей у встановлений договором термін розмір очікуваного споживання електричної енергії на наступний рік установлюється постачальником електричної енергії за фактичними обсягами споживання у відповідних періодах поточного року, що минули, та у відповідних періодах минулого року, які відповідають майбутнім періодам поточного року.

Відповідно до пункту 5.1 укладеної між сторонами угоди про постачання електричної енергії від 6 січня 2012 року № 228 для визначення договірних величин споживання електричної енергії та потужності на наступний рік споживач не пізніше 1 листопада поточного року надає постачальнику відомості про розмір очікуваного споживання електричної енергії (додаток № 1 "Обсяги постачання електричної потужності споживачу та субспоживачу" та додаток № 2 "Обсяги постачання електричної потужності споживачу та субспоживачу").

У разі ненадання споживачем зазначених відомостей у встановлений термін, розмір очікуваного споживання електричної енергії (потужності) на наступний рік установлюється постачальником на рівні відповідних періодів поточного року.

У той же час з матеріалів справи вбачається, що позивач у встановлений договором строк (не пізніше 1 листопада поточного року) не надав Товариству будь-яких відомостей про розмір очікуваного споживання ним електричної енергії у 2017 році, що не заперечувалося і самим Підприємцем у судових засіданнях. У зв'язку з наведеним, листом від 31 жовтня 2016 року № 20 "Про встановлення розміру очікуваного споживання електричної енергії на 2017 рік" (а.с. 70) Товариство повідомило позивача про самостійне установлення постачальником таких показників на рівні відповідних періодів поточного (2016) року. Так, згідно зазначеного листа-повідомлення, розмір очікуваного обсягу споживання позивачем електроенергії, зокрема, у жовтні 2017 року (номер лічильника: 8046788), було встановлено на рівні 35 000 кВт/год.

31 жовтня 2017 року Товариством було складено акт прийняття-передавання електричної енергії № А- (а.с. 35), за змістом якого позивачу було нараховано 126 842 грн. 72 коп. (з ПДВ) плати за спожиту активну електроенергію в обсязі 53310 кВт/год., 8 685 грн. 94 коп. (з ПДВ) плати за перетікання реактивної електроенергії в обсязі 1 кВт/год., а також 43 565 грн. 75 коп. плати за перевищення договірної величини споживання на обсяг перевищеної договірної величини споживання в обсязі 18310 кВт/год.

Не погоджуючись з наведеними нарахуваннями, а також враховуючи відсутність згоди Товариства на врегулювання наведеного конфлікту шляхом взаємних переговорів, позивач звернувся до Господарського суду Рівненської області з даним позовом, в якому просив суд скасувати санкції Товариства в особі Зарічненського РЕМ за перевищення договірної величини споживання електричної енергії в сумі 43 565 грн. 75 коп. та стягнути з відповідача (повернути Підприємцю) вищенаведену суму грошових коштів, самовільно списаних Товариством з розрахункового рахунку позивача

Проте при дослідженні матеріалів справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову Підприємця з огляду на наступне.

Як було зазначено вище, позивач у встановлений укладеним між сторонами договором строк (не пізніше 1 листопада поточного року) не надав Товариству будь-яких відомостей про розмір очікуваного споживання ним електричної енергії у 2017 році, у зв'язку з чим Товариство на підставі пункту 4.2 Правил на пункту 5.1 договору про постачання електричної енергії від 6 січня 2012 року № 228 листом від 31 жовтня 2016 року № 20 "Про встановлення розміру очікуваного споживання електричної енергії на 2017 рік" повідомило Підприємця про самостійне установлення постачальником таких показників на рівні відповідних періодів поточного року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що 20 жовтня 2017 року він у встановленому законом порядку звернувся до Товариства із заявою про збільшення заявленого обсягу електроенергії на жовтень 2017 року на 20 000 кВт/год. (а.с. 27).

Проте у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які свідчать про відправлення цієї заяви на адресу Товариства, отримання відповідачем цієї заяви, а також докази, які підтверджують конкретну дату отримання вказаною енергопостачальною організацією цього відправлення.

На підтвердження своїх вимог Підприємець також посилався на те, що Товариством в його листі від 8 листопада 2017 року № 18/6483 (а.с. 30), складеному у відповідь на вищезазначене клопотання позивача від 20 жовтня 2017 року, було надано недостовірну та неправдиву інформацію про ненадходження від останнього на адресу відповідача будь-яких заяв щодо коригування у бік збільшення встановленого обсягу електроенергії на жовтень 2017 року.

У зв'язку з наведеним суд зазначає наступне.

У матеріалах справи також наявна адресована відповідачу копія заяви Підприємця від 20 жовтня 2017 року (а.с. 26), в якій позивач просив Товариство зняти здійснене останнім нарахування за перевищення договірної величини споживання за жовтень 2017 року в розмірі 18 310 кВт.

Водночас зі змісту вищевказаного листа Товариства від 8 листопада 2017 року № 18/6483 вбачається, що останній було складено за результатами розгляду звернення Підприємця від 20 жовтня 2017 року саме щодо перевищення договірної величини споживання, а не у відповідь на заяву позивача від тієї ж дати про збільшення заявленого обсягу електроенергії на жовтень 2017 року.

Відтак, наведені твердження Підприємця визнаються судом необґрунтованими.

Крім того, суд звертає увагу на наступне.

Згідно з пунктом 5.5 договору про постачання електричної енергії від 6 січня 2012 року № 228 звернення споживача щодо коригування протягом поточного розрахункового періоду договірних величин розглядаються постачальником відповідно до передбаченої Правилами процедури.

Відповідно до пункту 4.4 Правил споживач має право протягом розрахункового періоду звернутися до постачальника електричної енергії за регульованим тарифом із заявою щодо коригування договірної величини споживання електричної енергії.

Постачальник електричної енергії за регульованим тарифом протягом п'яти робочих днів від дня отримання звернення розглядає заяву споживача, приймає рішення за цим зверненням та не пізніше шостого робочого дня від дня отримання звернення письмово повідомляє споживача про результати розгляду заяви.

Пунктом 1 Додатку № 4 "Порядок зняття показів засобів обліку електричної енергії та розрахунків" до укладеного між сторонами договору про постачання електричної енергії від 6 січня 2012 року № 228, з урахуванням додаткової угоди від 22 липня 2016 року до цього правочину (а.с. 67-69), передбачено, що розрахунковим вважається період з 15 календарного числа попереднього місяця до такого ж календарного числа поточного місяця. Розрахунковий період прирівнюється до календарного місяця, того на який припадає дата остаточного розрахунку.

Відтак, навіть за умови направлення Товариству заяви позивача від 20 жовтня 2017 року про збільшення заявленого обсягу електроенергії на жовтень 2017 року та отримання вказаною енергопостачальною організацією даного відправлення у той же день, зазначене звернення Підприємця, з урахуванням положень укладеного між сторонами договору щодо визначення тривалості розрахункового періоду та його початкових і кінцевих дат, не може вважатися здійсненим у строки, прямо передбачені пунктом 4.4 Правил.

Слід також зазначити, що пунктом 4.4 Правил також встановлено, що пропозиції споживача щодо коригування договірних величин є пріоритетними за умови попередньої оплати додатково заявлених обсягів та отримання постачальником за регульованим тарифом заяви споживача не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення розрахункового періоду.

У той же час у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують, зокрема, факт здійснення Підприємцем попередньої оплати додатково заявлених останнім обсягів споживання електроенергії у розмірі 20 000 кВт у встановленому Правилами порядку, що також спростовує вищенаведені посилання Підприємця.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про скасування санкції Товариства в особі Зарічненського РЕМ за перевищення договірної величини споживання електричної енергії в сумі 43 565 грн. 75 коп.

Також суд додатково звертає увагу на наступне.

У своєму позові Підприємець просив суд, зокрема, скасувати санкції Товариства в особі Зарічненського РЕМ за перевищення договірної величини споживання електричної енергії в сумі 43 565 грн. 75 коп.

За змістом пункту 4.2.2 договору про постачання електричної енергії від 6 січня 2012 року № 228 за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, визначених згідно із вимогами розділу 5 цього договору, споживач сплачує постачальнику двократну вартість різниці фактично спожитої та договірної величин.

Згідно пункту 6.16 Правил обсяг перевищення договірних величин споживання електричної енергії та/або величини потужності протягом розрахункового періоду оплачується споживачами постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом відповідно до законодавства України та договору.

Визначені відповідно до законодавства України вартість різниці між обсягом фактично спожитої величини і обсягом договірної величини електричної енергії, а також вартість різниці між найбільшою величиною споживаної електричної потужності, що зафіксована протягом розрахункового періоду в години контролю максимуму навантаження, та договірною граничною величиною електричної потужності зараховуються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом.

Так, перевищення договірної величини споживання електричної енергії визначається під час підбиття підсумків розрахункового періоду на основі підтверджених сторонами даних розрахункового обліку електричної енергії або акта прийняття-передавання електричної енергії (пункт 6.14 Правил). Перевищення договірної величини електричної потужності фіксується протягом розрахункового періоду в години контролю максимуму навантаження та оформляється актом з контролю електричної потужності (пункт 6.15 Правил). Тобто акт про порушення в таких випадках не складається.

Підпунктом 7 пункту 8.1 Правил визначено, що за обсяг перевищення споживачем договірних величин споживання електричної енергії та величини потужності постачальник електричної енергії має право на отримання від споживача підвищеної оплати за електричну енергію відповідно до актів законодавства та умов договору.

Питання сплати двократної вартості електроенергії, спожитої понад договірні величини, розглядалося Верховним Судом України при перегляді постанови Вищого господарського суду України у справі про стягнення заборгованості за використану електроенергію та двократної вартості різниці між фактично спожитою та договірною величиною споживання (справа № 6/75).

Верховний Суд України залишив без змін судові рішення, якими з посиланням на приписи статті 509 ЦК України, частини п'ятої статті 26 Закону України "Про електроенергетику" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), підпункту 7 пункту 8.1 Правил позовні вимоги про стягнення заборгованості за використану в обумовлених договором межах електроенергію та двократної вартості різниці між фактично спожитою та договірною величиною споживання задоволено.

Верховний Суд України у цій справі взяв до уваги також пояснення НКРЕ, відповідно до яких у випадку споживання електричної енергії понад договірну величину споживач повинен сплатити вартість використаної електричної енергії за обсяг, обумовлений договором, та двократну вартість електричної енергії за обсяг, що дорівнює різниці фактично спожитої та договірної величини споживання електроенергії (постанова Верховного Суду України від 6 грудня 2010 № 6/75).

Отже, названі нарахування за своєю правовою природою не є санкціями, а є спеціальним способом визначення вартості спожитої електричної енергії із застосуванням подвійного тарифу (у разі перевищення договірних величин споживання).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 16 грудня 2015 року № 3 "Про узагальнення судової практики вирішення спорів, що виникають у сфері надання послуг з електропостачання".

Суд зазначає, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Водночас предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, підписання актів приймання-передачі, оскільки такі акти підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення.

Крім того, статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Зі змісту положень статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" вбачається, що завданням суду при здійсненні правосуддя є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб.

Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Аналогічні за змістом положення містяться і в статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

В силу частини 1 статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Звертаючись з позовом до суду, позивач на свій розсуд обирає спосіб захисту порушеного права, в той час як на суди покладено обов'язок перевірки відповідності обраного позивачем способу захисту приписам статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України.

Реалізуючи своє право на судовий захист та звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Проте обраний позивачем спосіб захисту у вигляді скасування санкції Товариства в особі Зарічненського РЕМ за перевищення договірної величини споживання електричної енергії в сумі 43 565 грн. 75 коп. не відповідає вищенаведеним законодавчим положенням.

Крім того, у своєму позові Підприємець просив суд стягнути з відповідача (повернути Підприємцю) грошові кошти в сумі 43 565 грн. 75 коп., які, на думку позивача, були самовільно списані Товариством з розрахункового рахунку позивача для погашення нарахованої Підприємцю в жовтні 2017 році двократної вартості різниці між фактично спожитою та договірною величиною споживання.

В обгрунтування даним вимог Підприємець посилався на те, що Товариством самовільно і без достатніх правових підстав було знято з його рахунку по електроенергії № 228 кошти на погашення спірної суми перевищення договірної величини споживання електричної енергії у жовтні 2017 року в розмірі 43 565 грн. 75 коп.

Проте при дослідженні матеріалів справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вказаної вимоги позивача з огляду на те, що вищенаведені твердження Підприємця не були підтверджені жодним належним та допустимим доказом.

Так, суд зазначає, що ні законодавчими актами, ні положеннями укладеного між сторонами договору про постачання електричної енергії від 6 січня 2012 року № 228 не передбачено правового обгрунтування та фактичної можливості енергопостачальної організації списувати грошові кошти споживачів з їх банківських рахунків в односторонньому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що згідно платіжного доручення від 20 жовтня 2017 року № 212 (а.с. 128) позивачем було сплачено вартість спожитої останнім у жовтні 2017 року електроенергії на суму 126 842 грн. 72 коп., чим повністю погашено наведену заборгованість по активній електроенергії, зазначену в виставленому Підприємцеві рахунку за жовтень 2017 року. Крім того, згідно платіжного доручення від 20 жовтня 2017 року № 213 (а.с. 129) позивачем було перераховано плату за перетікання реактивної електроенергії у жовтні 2017 року на суму 8 685 грн. 44 коп., чим повністю погашено наведену заборгованість по перетіканню реактивної електроенергії, зазначену в виставленому Підприємцеві рахунку за жовтень 2017 року.

У той же час згідно платіжного доручення від 27 жовтня 2017 року № 215 (а.с. 130) позивачем було сплачено на рахунок Товариства 104 000 грн. 00 коп. з призначенням платежу: "за збільшення споживання електричної енергії за листопад місяць 2017 року".

З матеріалів справи вбачається, що здійснена позивачем 27 жовтня 2017 року проплата в розмірі 104 000 грн. 00 коп. була направлена Товариством на погашення заборгованості позивача по активній електроенергії, спожитій у листопаді 2017 року, в сумі 54 362 грн. 90 коп. Проте решта переплаченої позивачем суми грошових коштів у розмірі 49 637 грн. 10 коп. не була списана відповідачем (зокрема, в рахунок погашення нарахованої позивачу в жовтні 2017 році двократної вартості різниці між фактично спожитою та договірною величиною споживання), залишилася на рахунку останнього та обліковується як переплата за листопад 2017 року.

Водночас, згідно платіжного доручення від 22 листопада 2017 року № 219 (а.с. 131) позивачем було оплачено плату за перетікання реактивної електроенергії у листопаді 2017 року на суму 6 014 грн. 85 коп., чим повністю погашено наведену заборгованість по перетіканню реактивної електроенергії, зазначену в виставленому Підприємцеві рахунку за листопад 2017 року.

Факт наявності здійсненої Підприємцем переплати на суму 49 637 грн. 10 коп., а також факт наявності не списаної суми боргу останнього у розмірі двократної вартості різниці між фактично спожитою та договірною величиною споживання в сумі 43 565 грн. 75 коп. підтверджується, зокрема, наявними у матеріалах справи копіями рахунку-фактури за спожиту електричну енергію № за листопад 2017 року та додатку до цього рахунку-фактури (а.с. 119-120), а також копією підписаного між сторонами (зокрема, з боку відповідача із підтвердженням вищенаведених сум) акту звіряння розрахунків від 4 грудня 2017 року (а.с. 127).

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

Враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача, у зв'язку з чим в позові Підприємця слід відмовити.

Згідно частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Частиною 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а позовної заяви майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмір. (частина 1 вищезазначеної статті).

Суд зазначає, що з огляду на наведені законодавчі приписи у 2017 році розмір судового збору за подання до господарського суду позовної заяви, зокрема, немайнового характеру становив 1 600 грн. 00 коп.

Водночас зі сформульованої позивачем прохальної частини поданої ним позовної заяви вбачається, що останній просив суд задовольнити дві його позовні вимоги як немайнового, так і майнового характеру, а саме: скасувати санкції Товариства в особі Зарічненського РЕМ за перевищення договірної величини споживання електричної енергії в сумі 43 565 грн. 75 коп. (немайновий характер) та стягнути з відповідача (повернути Підприємцю) вищенаведену суму грошових коштів, самовільно списаних Товариством з розрахункового рахунку позивача (майновий характер).

Відповідно до частини 3 статті 6 Закону України "Про судовий збір" за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Отже, Підприємець, з урахуванням розміру його грошової вимоги майнового характеру, мав сплатити за подання до Господарського суду Рівненської області даної позовної заяви, яка містить у собі як майнову, так і немайнову вимогу, 3 200 грн. 00 коп. судового збору.

Проте з доданої до позовної заяви квитанцій #0.0.901108268.1 (а.с. 8) вбачається, що позивач перерахував до Державного бюджету України грошові кошти у розмірі лише 1 600 грн. 00 коп., оплативши таким чином тільки частину суми судового збору, яка підлягає сплаті за подання даного позову до суду.

Оскільки факт недоплати судового збору з'ясовано господарським судом у процесі розгляду даної справи, суд дійшов висновку про необхідність стягнення належної суми судового збору за результатами вирішення цього спору з урахуванням приписів статті 129 ГПК України.

Аналогічна правова позиція щодо можливості стягнення недоплаченої суми судового збору за результатами вирішення спору викладена у пункті 2.23 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України".

Зважаючи на факт встановлення судом недоплати позивачем судового збору у процесі розгляду справи, а також враховуючи те, що його позовні вимоги не підлягають задоволенню, суд на підставі вищезазначених приписів дійшов висновку про необхідність достягнення з Підприємця в доход Державного бюджету України судового збору в розмірі 1 600 грн. 00 коп.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 202, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Полюховича Анатолія Івановича (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код: НОМЕР_2) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного господарського суду в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "04" квітня 2018 року.

Суддя Церковна Н.Ф.