ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2018 р. Справа № 909/983/17

м. Львів

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

ОСОБА_1,

секретар судового засідання: Процевич Р.Б.,

від позивача: ОСОБА_2 (виконавчий директор згідно наказу № 45а-к від 24.11.2017);

від відповідача: ОСОБА_3 (довіреність № 48 від 26.02.2018);

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Трейд» б/н, б/д,

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 16.01.2018, суддя: Шкіндер П.А., м. Івано-Франківськ, (повний текст рішення складено 24.01.2018),

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Ензифарм», м. Ладижин, Тростянецький район, Вінницька область,

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Трейд», м. Івано-Франківськ,

про стягнення заборгованості в сумі 201 504,57 грн.,

ВСТАНОВИВ:

товариство з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Ензифарм» звернулось до господарського суду Івано-Франківської області з позовом (враховуючи заяву б/н від 04.12.2017 про збільшення позовних вимог, яка прийнята судом) про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Трейд» 201 504,57 грн., з яких: 179 928,00 грн. основна сума боргу, посилаючись на невиконання відповідачем свого обовязку по оплаті вартості поставленого товару згідно з специфікацією №1 від 16.06.2017 та 19 239,97 грн. пені; 2 336,60 грн. трьох відсотків річних у звязку з простроченням виконання обовязку по оплаті вартості поставленого товару. Правовими підставами позову зазначає ст.ст. 525, 526, 530, 549, 550, 624, 625, 629, 638, 712 ЦК України, ст.ст. 173-175, 193 ГК України.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 16.01.2018 вищезазначений позов задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ «ОСОБА_4 Трейд» на користь ТОВ «Фармацевтична компанія «Ензифарм» 201 504,57 грн. з яких: 179 928,00 грн. основної суми боргу, 19 239,97 грн. пені та 2 336,60 грн. трьох відсотків річних, а також 3022,57 грн. судового збору.

Вказане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач порушив свої зобовязання за договором поставки №15/06/01-17Р від 15.06.2017, вартість поставленого товару згідно з специфікацією №1 від 16.06.2017 в розмірі 179 928,00 грн. не оплатив, у звязку з чим позивачем обґрунтовано нараховано 19 239,97 грн. пені та 2 336,60 грн. трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобовязання.

За коротким змістом вимог апеляційної скарги відповідач просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 16.01.2018 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову з підстав того, що у відповідача не виник обовязок щодо оплати поставленого товару, оскільки всупереч пунктів 2.3.1., 3.10, 3.11, 5.2. договору поставки, позивач не передав покупцю (відповідачу) товарно-транспортну накладну, видаткову накладну, сертифікат якості (відповідності) на товар та податкову накладну в електронній формі, а тому неналежно виконав свій обовязок з поставки товару. Товарно-транспортна накладна №Р362 від 19.06.2017 не містить відтиску печатки відповідача, підписана особою, повноваження якої не встановлено, а тому не є достовірним доказом по справі. Відсутність у позивача станом на 07.11.2017 належним чином оформлених видаткової накладної та товарно-транспортної накладної, що підтверджується листом №73 від 07.11.2017 (а.с.73), свідчить про безтоварність господарської операції з поставки товару та відповідно відсутність обовязку відповідача на здійснення оплати.

Відповідно до узагальнених доводів апеляційної скарги підставою для скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Позивач не скористався своїм правом на подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу в письмовій формі згідно зі ч. 1 ст. 263 ГПК України.

Згідно з узагальненими доводами та запереченнями на апеляційну скаргу, які усно заявлені позивачем у судовому засіданні, товарно-транспортна накладна не може свідчити про поставку товару, а є лише документом, який підтверджує факт перевезення. Факт прийняття товару підтверджує видаткова накладна. Здійснення конклюдентних дій відповідача у вигляді реєстрації податкової накладної та використання на підставі цих даних податкового кредиту свідчить про визнання ним поставки на суму 179 928,00 грн. Позивач не несе відповідальність за неналежну господарську діяльність відповідача. Факт повернення постачальником документів, які визначені в п. 3.11 договору, покупцю не ставиться в залежність до кореспондуючого обовязку відповідача оплатити поставлений позивачем товар. Лист №73 від 07.11.2017 в якому позивач надсилає відповідачу товаророзпорядчі документи свідчить про приведення первинних документів у відповідність до належно виконаного обовязку позивача щодо поставки товару.

Розглянувши наявні в справі докази, давши оцінку доводам апелянта та запереченням позивача, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Трейд» без задоволення, а рішення господарського суду Івано-Франківської області від 16.01.2018 без змін, з огляду на наступне.

За встановленими судом першої інстанції та неоспорених обставин між товариством з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Ензифарм» (надалі - постачальник, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Трейд» (надалі - покупець, відповідач) укладено договір поставки №15/06/01-17Р від 15.06.2017 (надалі - Договір) (а.с.10-12), згідно з п. 1.1 позивач зобов'язувався здійснити поставку біологічних препаратів (інші біопрепарати, добрива та продукцію) торгової марки «Жива Земля» у кількості, в асортименті та за ціною зазначеною у специфікаціях на поставку товару, які є невідємною частиною договору, а покупець зобов'язувався своєчасно прийняти товар та оплатити його вартість.

Відповідно до п. 10.1. договору, останній набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до 31.12.2017, але у будь-якому разі до повного та належного виконання сторонами своїх зобовязань за договором.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України унормовано, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Отже, набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обовязки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Таким чином, досягнувши згоди щодо всіх істотних умов сторони уклали договір, внаслідок чого між ними виникли взаємні права та обовязки, а відповідний договір набрав чинності. Зазначене свідчить про те, що сторони встановили межі здійснення своїх прав та обовязків за договором.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частини перша, друга статті 712 ЦК).

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що правовідносини сторін у справі, яка розглядається, виникли з договору поставки.

На виконання умов договору сторонами підписано та скріплено печатками специфікацію № 1 від 16.06.2017 (а.с.13), згідно якої позивач зобовязався на умовах EXW INCOTERMS 2010 поставити товар «Біонокулянт-БТУ-р, біопрепарат (горох), фасування 10 л» у кількості 900 одиниць на загальну суму 179 928,00 грн.

За умовами EXW INCOTERMS 2010 (Франко завод) продавець вважається таким, що виконав свої зобов'язання з постачання, коли він надасть товар у розпорядження покупця на своєму підприємстві чи в іншому названому місці.

Положеннями частин першої, другої статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Таким чином, з системного аналізу вищенаведених норм чинного законодавства та умов договору вбачається, що обовязку постачальника щодо передачі товару кореспондує обовязок покупця з його оплати.

Пунктом 3.11 договору передбачено, що постачальник буде вважатися таким, який виконав зобовязання з поставки товару, якщо він поставив товар в місце, зазначене в специфікації з усією супроводжувальною документацією, яка вимагається за чинним законодавством України та таким договором, якщо внаслідок прийняття встановлено, що товар повністю відповідає вимогам, передбаченим законодавством України, умовам, визначеним у замовленні покупця, та іншим умовам даного договору.

Відповідно до п. 3.10 договору, право власності на товар, а також ризик загибелі товару, переходять до покупця в момент підписання відповідальною особою видаткової (та/або товарно-транспортної) накладної, що є підтвердженням належного виконання постачальником умов даного договору. Підписання представником покупця видаткової накладної та скріплення печаткою або штампом (у разі наявності) підпису представника покупця на видатковій накладній засвідчує належне виконання постачальником умов даного договору по поставці товару.

Згідно з п. 2.3. договору, при передачі товару постачальник зобовязаний передати всю необхідну документацію на товар, а покупець зобовязаний прийняти товар та підписати всі необхідні документи, що підтверджують передачу товару. Датою поставки вважається дата підписання видаткової накладної уповноваженим представником покупця та/або дата, зазначена в товарно-супроводжувальних документах перевізника у відповідності з умовами поставки.

Також, за умовами п. 2.3.1. договору передбачено обовязок постачальника при передачі товару (одночасно з ним), передавати покупцю: товарно-транспортну накладну; видаткову накладну, підписану уповноваженим представником постачальника та скріплена печаткою постачальника; сертифікат якості (відповідності) на товар. У разі неможливості одночасно надати зазначені документи, постачальник направляє їх покупцю поштою та обовязково направляє скановані копії документів на електронну адресу покупця, вказану в реквізитах, в день поставки товару. Податкові накладні та, у разі потреби, розрахунки коригування до них , оформляються в електронному вигляді за допомогою програмного забезпечення «M.E.Doc» та реєструються в ЄРПН у порядку діючого законодавства України.

Судами встановлено, що ТОВ «Фармацевтична компанія «Ензифарм» на виконання договору було поставлено ТОВ «ОСОБА_4 Трейд» товар на загальну суму 179 928,00 грн. (специфікація № 1 від 16.06.2017), що підтверджується видатковою накладною №362 від 19.06.2017 (а.с.78), яка підписана уповноваженими представниками та скріплена печатками сторін. Суд апеляційної інстанції додатково оглянув у судовому засіданні оригінал зазначеної видаткової накладної, у звязку з чим спростовуються твердження апелянта про її відсутність.

Також, судами встановлено, що на підтвердження виконання обовязку постачальника при передачі товару (одночасно з ним), передати покупцю товаророзпорядчі документи, які передбачені п. 2.3.1. договору, відповідачем надано товарно-транспортну накладну №Р362 від 19.06.2017 (а.с.79), подорожній лист вантажного автомобіля за №72/06 від 19.06.2017, податкову накладну №25 від 19.06.2017 (а.с.76), витяг з Єдиного реєстру податкових накладних №358861 від 10.07.2017 (а.с.75). Згідно пояснень позивача в судовому засіданні, зазначені товаророзпорядчі документи, повторно надсилались на адресу відповідача, що підтверджується описом вкладення у цінний лист №206 та відповідними експрес накладними (а.с.72-74). Зазначені обставини спростовують доводи апелянта про відсутність у нього таких документів.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції Закону N 1724-VIII (1724-19) від 03.11.2016) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Як унормовано ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції Закону N 1724-VIII (1724-19) від 03.11.2016) первинні документи повинні мати такі обовязкові реквізити як: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказана вище видаткова накладна, за якою здійснена поставка, містить всі необхідні ознаки визначені ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а відтак є первинним документом. Отже, господарська операція щодо поставки товару відбулась.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта про те, що видаткова накладна підписана невстановленою особою повноваження якої не підтверджено.

Що стосується наявної у матеріалах справи товарно-транспортної накладної, апеляційний господарський суд зазначає наступне. У відповідності до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, які затверджені Наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року №363, товарно-транспортна накладна єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. Згідно даного визначення товарно-транспортна накладна є документом для перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно з положеннями ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" товарно-транспортна накладна включена до переліку документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення автомобільним транспортом.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами позивача (постачальник) про те, що наявність двох товарно-транспортних накладних №Р362 від 19.06.2017 (а.с.14 та 79) свідчить про приведення товаророзпорядчих документів у відповідність до належно виконаної поставки, що підтверджується й листом №73 від 07.11.2017. З цих підстав суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта про безтоварність господарської операції з поставки обумовленого договором товару.

Апеляційний господарський суд здійснив оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу наявного у справі окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності та дійшов до висновку про необґрунтованість тверджень апелянта стосовно недостовірності товаророзпорядчих документів.

Покликання апелянта на неналежне виконання попереднім директором товариства своїх службових обовязків не свідчить про неправдивість товаророзпорядчих документів та про безтоварність господарської операції з поставки товару, оскільки такі ґрунтуються на припущеннях.

Таким чином, враховуючи вищенаведене суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про виникнення у відповідача обовязку сплатити 179 928,00 грн. за поставлений товар.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Метою встановлення договірних строків є визначення сторонами за договором певного періоду в часі, у який мають бути виконані конкретні зобов'язання, визначені договором. Встановлюючи строки виконання зобовязань в умовах договорів сторони забезпечують стабільність, послідовність та правову певність поведінки учасників договірних відносин, що гарантує справедливість, розумність й добропорядність сторін під час виконання договору.

Водночас, недотримання вищезазначених строків виходить за обумовлені сторонами межі здійснення прав та обовязків за договором, й надає одній зі сторін, яка його порушує, безпідставну перевагу в цих господарських відносинах, внаслідок чого порушується баланс приватноправових інтересів сторін договору.

Порядок розрахунків між покупцем та постачальником передбачений пунктом 5.2. договору, відповідно до якого, покупець проводить оплату вартості товару на умовах та в строки, які зазначаються в специфікаціях, які є невід'ємною частиною до даного договору.

В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, однією з необхідних умов для встановлення прострочення по виконанню обовязку відповідача щодо оплати поставленого товару є визначення моменту виникнення конкретного договірного обовязку, а також розміру грошової суми такого обовязку.

Пунктом 4 специфікації №1 від 16.06.2017 (а.с.13), передбачено, що покупець зобов'язується провести розрахунки на протязі 10 календарних днів, з моменту відвантаження товару, яке відбулося 19.06.2017. Таким чином, місцевим господарським судом правильно встановлено, що останній строк належної оплати товару сплинув 29.06.2017.

Відповідач не здійснив оплату за поставлений товар, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 179 928,00 грн.

Таким чином, правильним є висновок місцевого господарського суду про обґрунтованість стягнення з відповідача на користь позивача вартості поставленого товару на загальну суму 179 928,00 грн.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 20 ГК України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: застосування штрафних санкцій.

Отже, загальна норма ГК України передбачає захист у вигляді застосування штрафних санкцій до суб'єктів які неналежно виконуються зобовязання.

Згідно з ч.1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 4 статті 231 ГК України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 199 ГК України, виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

Отже, передбачене частиною шостою статті 231 ГК України формування відповідальності за порушення грошових зобов'язань застосовується, якщо інше не узгоджено сторонами в договорі або не передбачено законом.

Згідно п. 6.2. договору поставки №15/06/01-17Р від 15.06.2017, передбачено, що у випадку несвоєчасної оплати товару згідно умов договору (додаткової угоди та/або специфікації) більше ніж на п'ять календарних днів, покупець також сплачує на користь постачальника пеню, яка обчислюється з шостого дня прострочення оплати відповідної партії товару у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення оплати.

Щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даною нормою передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

За правилами ч. 1 ст. 223 ГК України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено ГК України.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За положеннями ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Ураховуючи викладене, початком нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано за умовами договору.

На відміну від тривалості позовної давності (ст. 259 ЦК України), порядок її обчислення не може бути змінено за домовленістю сторін, що прямо передбачено ч. 2 ст. 260 ЦК України.

Отже, сторони за договором не вправі змінити порядок обчислення позовної давності, а лише її тривалість. (Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 11 грудня 2012 року № 3-61гс12, № 3-62гс12, від 28 січня 2014 року № 3-39гс13, № 3-40гс13).

Таким чином, враховуючи вищезазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд, перевіривши правильність нарахування пені, погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість стягнення пені за несплату вартості товару в період з 05.07.2017 по 26.10.2017 та з 27.10.2017 по 04.12.2017 в сумі 19 239,97 грн.

Щодо стягнення трьох процентів річних, то відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З врахуванням положень законодавства, апеляційний господарський суд, перевіривши правильність нарахування трьох процентів річних, погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість стягнення трьох процентів річних у розмірі 2 336,60 грн. за період з 30.06.2017 по 04.12.2017.

За таких умов, суд першої інстанції, правильно зясував характер спірних правовідносин, які склались між сторонами та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Відповідно до частини 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України дотримуючись принципу змагальності, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом ч. 1, 2 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вищенаведені доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків місцевого господарського суду, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням вище, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

рішення господарського суду Івано-Франківської області від 16.01.2018 у справі №909/983/17 залишити без змін.

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_4 Трейд» залишити без задоволення.

Судовий збір в розмірі 4534,50 грн. залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя: С.М. Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

ОСОБА_1

Дата підписання повного тексту постанови 10.04.2018.