ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 916/1463/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи касаційну скаргу Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" в особі відокремленого підрозділу "Південна електроенергетична система" на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 18.10.2017

за позовом Приватного підприємства "Бюро проектування та експертизи"

до Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" в особі відокремленого підрозділу "Південна електроенергетична система"

про стягнення 65 194,33 грн.,

Учасники справи: не викликалися та не повідомлялися.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" в особі Відокремленого підрозділу "Південна електроенергетична система" Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго", м. Одеса, в якій просив суд стягнути з Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" в особі Відокремленого підрозділу "Південна електроенергетична система" Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго", м.Одеса на користь Приватного підприємства "Бюро проектування та експертизи", м.Одеса грошові кошти в загальному розмірі 65 194 грн. 33 коп., що складається з 3% річних у розмірі 5 460 грн. 00 коп., інфляційних втрат у розмірі 59 734 грн. 33 коп., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач всупереч укладеному договору взяті на себе зобов'язання щодо вчасної оплати за виконані позивачем роботи не здійснив, тому за порушення грошового зобов'язання на підставі ст.625 ЦК України останнім нараховано інфляційні витрати та річні.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.08.2017 у справі №916/1463/17 (суддя Никифорчук М.І.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що оскільки відповідач здійснив оплату виконаних робіт в повному обсязі, а акт №2 здачі-приймання виконаних робіт від 22 грудня 2014 року, складеним сторонами у справі без зауважень, сторони підтвердили виконання Виконавцем робіт належним чином, тому підстав для застосування ст.625 ЦК України немає.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 18.10.2017 рішення місцевого суду скасовано, прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено повністю.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки відповідачем було затримано оплату за виконані позивачем роботи у зв'язку з відсутністю вчасного фінансування, тому в даному випадку позивач правомірно просить суд стягнути на його користь нараховані інфляційні втрати та 3% річних за прострочення грошового зобов'язання.

07.11.2017 (згідно з реєстраційним штампом ОАГС) Державним підприємством "Національна енергетична компанія "Укренерго" в особі відокремленого підрозділу "Південна електроенергетична система" подано касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 18.10.2017 у справі №916/1463/17 до Вищого господарського суду України.

На підставі пункту 5 статті 31, підпункту 6 пункту 1 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VІІІ) та за розпорядженням керівника апарату Вищого господарського суду України № 38-р від 15.12.2017 вказану касаційну скаргу разом зі справою № 916/1463/17 передано до Касаційного господарського суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.02.2018 року у справі №916/1463/17 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Мачульський Г.М., Краснов Є.В.

Згідно з частиною 4 статті 301 Господарського процесуального кодексу України перегляд рішень суду першої інстанції та постанов апеляційної інстанції у справах, ціна позову в яких не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, здійснюється без повідомлення учасників справи, крім справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження.

За приписами частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

16.02.2018 суд постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі та здійснення розгляду касаційної скарги у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи.

Відповідач вважає, що постанова апеляційного господарського суду винесена з порушенням процесуального та невірним застосуванням матеріального права, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Скаржник (відповідач) зазначає, що апеляційний суд не взяв до уваги те, що в акті №2 здачі-приймання виконаних робіт сторонами вказано про закриття договору з залишком невикористаних коштів. Відповідачем повністю проведено розрахунок за вищезазначеним актом, тому відсутні підстави для нарахування інфляційних та річних.

При цьому скаржник вказує на те, що не з його вини відбулася затримка оплати за виконані позивачем роботи, оскільки відповідач не міг самостійно, без погодження відповідних змін до Інвестиційної програми державного підприємства НКРЕКП остаточно розрахуватися з позивачем.

Крім того, апеляційним судом не взято той факт, що у позивача за іншими договірними зобов'язаннями встановлена заборгованість перед відповідачем, що підтверджується рішеннями господарських судів по справам №916/3472/16 та №916/941/16 у зв'язку з чим відповідач відмовився сплачувати кошти після підписання акту №2.

З огляду на викладене, відповідач у касаційній скарзі просить скасувати постанову апеляційного господарського суду, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені обставини, Верховний Суд в межах перегляду справи у касаційній інстанції обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначеного судового рішення, доходить висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України:

"1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."

З урахуванням викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/недоведеними або встановленням по новому обставин справи.

Згідно з ч.2 ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як було встановлено судами, між сторонами був укладений договір на проектно-вишукувальні роботи від 25.07.2011 року №224-А/33-1-07, за умовами якого Виконавець (позивач) зобов'язався виконати з дотриманням вимог законодавства комплекс проектно-вишукувальних робіт з метою розроблення проектів вибору місця розташування ПЛ, проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок під розміщення лінії електропередачі, проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у постійне користування для будівництва та експлуатації об'єкту "ЛЕП 110кВ (Сонячна Залізнична) - Залізнична та пристанційний вузол СЕС (ПС 110/10 кВ "Сонячне Залізничне" на території Залізничненської сільської ради (за межами населеного пункту) у Болградському районі Одеської області (роботи), а Замовник - прийняти та оплатити виконані роботи.

За умовами пунктів 4.1 - 4.2 договору приймання виконаних робіт за цим договором оформлюється актом приймання передачі робіт. Замовник зобов'язаний підписати акт протягом п'яти банківських днів з дня одержання проекту, за умови належного виконання робіт Виконавцем.

Відповідно до пункту 5.3 договору датою виконання зобов'язань за цим договором вважається дата підписання Акту.

У пункті 6.1 сторони передбачили, що за порушення терміну виконання своїх зобов'язань за цим договором, сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Також 29.12.2012 сторонами було укладено додаткову угоду до договору від 25.07.2011 №224-А/33-1-07, якою пункт 1.1 договору від 25.07.2011 №224-А/33-1-07 викладено в такій редакції: "Виконавець зобов'язується виконати з дотриманням вимог законодавства комплекс проектно-вишукувальних робіт з метою розроблення місця розташування КЛ, внести в базу даних ДЗК інформацію щодо встановлення обмеження на земельній ділянці, проект землеустрою для будівництва та експлуатації пристанційного вузла ПС 110 кВ "Придунайська" на території Залізничненської сільської ради (за межами населеного пункту) у Болградському районі Одеської області, а Замовник - прийняти та оплатити виконані роботи". Пункт 2.1 викладено в такій редакції: "Загальна вартість робіт за цим договором становить 273 342 грн. 49 коп., у тому числі ПДВ".

Як встановлено судами, на виконання умов додаткової угоди до договору позивачем було складено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту (кошторис №3), що підтверджується Актом здачі-приймання виконаних робіт від 22.12.2014, в якому зазначено, що виконана робота задовольняє умовам договору і належним порядком оформлена. В Акті здачі-приймання виконаних робіт від 22.12.2014 зазначено, що до перерахування за надані послуги належить 92 784,73 грн.

Відповідно до п. 2.5. Договору Замовник протягом п'яти банківських днів з дня отримання ним проекту та підписання акту приймання-передачі робіт зобов'язується здійснити повну оплату виконавцю робіт згідно з пунктом 2.1. цього Договору, отже, граничний строк оплати робіт згідно Договору сплив 27 грудня 2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що 13.12.2016 відповідач здійснив оплату виконаних робіт у сумі 92 784,73 грн. При цьому вказував, що затримка оплати робіт відбулася у зв'язку з відсутністю своєчасного фінансування.

Звертаючись з даним позовом позивач зазначав, що оскільки відповідачем порушені строки оплати за виконані ним роботи, посилаючись на ст. 625 ЦК України останній просить суд стягнути на його користь нараховані інфляційні втрати в сумі 59734,33грн. та річні в розмірі 5 460 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду з огляду на таке.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (девальвації грошової одиниці України) та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналіз зазначених норм права та умов договору в справі, яка розглядається, дає підстави для висновку, що порушення відповідачем умов договору щодо своєчасної оплати товару є підставою для нарахування визначених статтею 625 Цивільного кодексу України платежів, оскільки відповідачем не наведено конкретних норм господарського чи цивільного законодавства (частина, стаття Закону чи Кодексу) або вищевказаного Договору, які б передбачали звільнення відповідача від виконання взятого на себе зобов'язання з підстав, наведених у касаційній скарзі, а саме, що відповідач не міг самостійно, без погодження відповідних змін до Інвестиційної програми державного підприємства НКРЕКП остаточно розрахуватися з позивачем, а, також, ставили право контрагента-позивача на своєчасну оплату виконаної ним роботи в залежність від таких обставин.

Аналогічно відповідачем не наведено конкретних норм господарського чи цивільного законодавства або вищевказаного Договору, які б передбачали право відповідача саме відмовитися сплачувати кошти після підписання акту №2 з тих підстав, що у позивача за іншими договірними зобов'язаннями встановлена заборгованість перед відповідачем на підставі рішень господарських судів по інших справах.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що відсутність грошових коштів не звільняє відповідача від встановленого законом обов'язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на компенсацію за користування утримуваними боржником грошовими коштами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 28.12.2014 по 13.12.2016 у сумі 59 734,33 грн. , а також 3% річних за період прострочки виконання договірного грошового зобов'язання з у сумі 5 460 грн.

Апеляційний суд перевіривши здійснений розрахунок позивача інфляційних втрат та 3% річних дійшов правомірного висновку про його обґрунтованість.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд апеляційної інстанції на підставі повної та всебічної власної оцінки доказів дійшов правомірного висновку про повне задоволення позову.

Згідно з ч.1 ст.300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє виключно правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Обґрунтованих доводів щодо неправильності застосування апеляційним судом норм матеріального і процесуального права касаційна скарга не містить.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.308 Господарського процесуального кодексу України

"Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:

1) залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення."

Згідно з ч.1 ст.309 зазначеного Кодексу:

" Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права."

На підставі викладеного, суд доходить висновку про необхідність залишити касаційну скаргу відповідача без задоволення, а постанову апеляційної інстанцій - без змін, як таку, що ухвалена з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає в силі раніше ухвалені судові рішення, суд покладає на відповідача витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" в особі відокремленого підрозділу "Південна електроенергетична система" на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 18.10.2017 у справі №916/1463/17 залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 18.10.2017 у справі №916/1463/17залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кушнір

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський