КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2018 р. Справа№ 907/733/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Корсакової Г.В.

Тищенко А.І.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 03.04.2018.

розглянувши апеляційну скаргу Закарпатської обласної ради

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2017 (повний текст складено 08.12.2017)

у справі №907/733/17 (суддя М.О. Лиськов)

за позовом Велятинської сільської ради

до 1) Закарпатської обласної ради;

2) Фізичної особи-підприємця Ботоша Йосипа Олександровича

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Кішкін Денис Володимирович

про визнання недійсним договору оренди б/н від 05.07.2017, зобов'язання звільнити та повернути нежитлове приміщення

В С Т А Н О В И В :

Велятинська сільська рада (далі, позивач) звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Закарпатської обласної ради (далі, відповідач-1) та Фізичної особи-підприємця Ботоша Йосипа Олександровича (далі, відповідач-2 або ФОП Ботош Й.О.) (матеріали позову були надіслані ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 09.10.2017 за підсудністю до Господарського суду міста Києва), в якому просило суд:

- визнати недійсним договір оренди б/н приміщень частини будівель, споруд та іншого окремого індивідуально визначеного майна об'єктів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області від 05.07.2017, укладений між Закарпатською обласною радою та Фізичною особою - підприємцем Ботошем Йосипом Олександровичем, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Денисом Володимировичем, зареєстрований у реєстрі за №1141, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35990423 від 05.07.2017;

- зобов'язати ФОП Ботоша Й.О. звільнити нежитлове приміщення за адресою: Закарпатська область, Хустський район, с. Велятино, вул. Миру, 81 та повернути нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: Закарпатська область, Хустський район, с. Велятино, вул. Миру, 81, та передати його балансоутримувачу Велятинській сільській раді Хустського району Закарпатської області у попередньому стані.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2017 залучено до участі у справі №907/733/17 Приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіна Дениса Володимировича як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів (далі, третя особа).

Позовні вимоги Велятинської сільської ради обґрунтовані тим, що внаслідок укладення між відповідачами спірного договору оренди порушуються права та законні інтереси територіальної громади с. Велятино та Велятинської сільської ради, оскільки предметом договору являється майно, яке знаходиться на балансі Велятинської сільської ради, передане в оперативне управління Велятинської сільської ради для облаштування приміщення дошкільного навчального закладу для громади с. Велятино та не було вилучене відповідачем-1 у останнього станом на дату укладення спірного договору з відповідачем-2. Позивач зазначив, що всупереч законодавчо встановленій процедурі та перебуванню нерухомого майна на балансі Велятинської сільської ради відповідач-2 отримав приміщення площею 65,1 кв.м. за адресою: Закарпатська область, Хустський район, с. Велятино, вул. Миру, 81, в оренду без обов'язкового оголошення відповідачем-1 в засобах масової інформації оголошення про намір здати приміщення в оренду та без проведення конкурсу на оренду комунального майна.

Також, позивач наголосив на інших порушеннях при укладанні спірного договору оренди, які полягали у відсутності конкретизації предмету договору оренди, що свідчить про відсутність однієї із його істотних умов; неналежному визначенні розміру орендної плати на підставі незалежної оцінки та у спосіб, передбачений законодавством; у порушенні при передачі в оренду відповідачу-2 цільового призначення спірного нерухомого майна.

У зв'язку із зазначеним, на думку позивача, існують передбачені статтями 203, 215 Цивільного кодексу України та статтею 207 Господарського кодексу України підстави для визнання спірного договору недійсним та, відповідно, підстави для повернення позивачу майна, переданого в оренду відповідачу-2 за спірним договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2017 у справі №907/733/17 позов задоволено повністю.

Визнано недійсним Договір оренди №б/н приміщень, частини будівель, споруд та іншого окремого індивідуального визначеного майна об'єктів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області від 05.07.2017, укладений між Закарпатською обласною радою та Фізичною особою-підприємцем Ботошем Йосипом Олександровичем, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Денисом Володимировичем, зареєстрований у реєстрі за №1141.

Зобов'язано Фізичну особу-підприємця Ботоша Йосипа Олександровича звільнити нежитлове приміщення за адресою: Закарпатська область, Хустський район, с.Велятино, вул. Миру, 81 та повернути нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: Закарпатська область, Хустський район, с.Велятино, вул. Миру, 81 - та передати його балансоутримувачу Велятинській сільській раді, Хустського району, Закарпатської області у попередньому стані.

Присуджено до стягнення з Закарпатської обласної ради на користь Велятинської сільської ради суму сплаченого судового збору в розмірі 3 200,00 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що спірний договір оренди повинен бути визнаний недійсним з огляду на положення частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 207 Господарського кодексу України, оскільки не відповідає вимогам закону, укладений учасниками господарських відносин з порушенням вимог законодавства, а саме положень статей 4, 7, 9-11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», статей 11, 38 Закону України «Про дошкільну освіту», статей 18, 29, 63 Закону України «Про освіту».

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач-1 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2017 у справі №907/733/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача-1 зводяться до того, що жодна із встановлених місцевим господарським судом в оскарженому рішенні обставин не відповідає дійсності. На спростування висновків суду першої інстанції відповідачем-1 до апеляційної скарги додані, зокрема, наступні документи: копія розпорядження голови Закарпатської обласної ради 23.08.2016 №15/01-48 «Про проведення інвентаризації майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області»; копія наказу начальника управління з питань забезпечення повноважень щодо управління об'єктами спільної власності виконавчого апарату Закарпатської обласної ради від 12.06.2017 №94/06-06 «Про оголошення наміру передачі в оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області»; копія оголошення про намір передати в оренду майно, опублікованого в газеті обласної ради і обласної державної адміністрації «Новини Закарпаття»: 13.06.2017 №41(4656); копія свідоцтва про право власності Закарпатської обласної ради на спірне приміщення від 30.11.2011 №46; копія листа Велятинської сільської ради від 14.10.2011 №485; копія листа Велятинської сільської ради від 14.10.2011 №486; копія наказу начальника управління з питань забезпечення повноважень щодо управління об'єктами спільної власності виконавчого апарату Закарпатської обласної ради від 29.06.2017 №99/06-06 «Про оголошення результату вивчення попиту на об'єкт оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Закарпатської області»; копія висновку про вартість майна від 12.06.2017; копія рішення Закарпатської обласної ради від 16.02.2017 №667 «Про вилучення майна (будівлі колишньої аптеки с. Велятино Хустського району)». Додані відповідачем-1 до апеляційної скарги документи свідчать, як стверджує останній, що спірне нерухоме майно до передачі його в оренду відповідачу-2 було вилучене відповідачем-1 у позивача згідно рішення обласної ради від 16.02.2017 №667; оголошення про намір передати майно в оренду було опубліковане згідно вимог законодавства у газеті «Новини Закарпаття»; вартість майна, переданого в оренду відповідачу-2, була визначена згідно акту оцінки і становила станом на 31.05.2017 82 352,00 грн. без ПДВ; спірна будівля згідно свідоцтва про право власності відповідача-1 на неї фігурує як приміщення аптеки №107 та для розміщення закладів освіти не передбачалася; предметом спірного договору була не вся будівля аптеки, а лише її частина (вбудовані приміщення площею 65,1 кв.м.), що не свідчить про відсутність в укладеному договорі такої істотної умови як його предмет, на чому наголошував позивач.

На виконання вимог ухвали Київського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 у справі №907/733/17 про залишення апеляційної скарги Закарпатської обласної ради без руху, відповідач-1 30.01.2018 через відділ документального забезпечення суду подав, зокрема, свої письмові пояснення щодо поважності причин неподання доказів, доданих до апеляційної скарги, до суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2018 відкрито апеляційне провадження у справі №907/733/17, розгляд справи призначено на 06.03.2018.

Представники позивача у судовому засіданні 06.03.2018 заперечили проти прийняття судом апеляційної інстанції нових доказів, доданих до апеляційної скарги.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні 06.03.2018 просив суд прийняти додані ним до апеляційної скарги документи з огляду на поважність причин їх неподання до суду першої інстанції, про що він зазначав у поясненнях від 30.01.2018.

У судовому засіданні, призначеному на 06.03.2018, судом було оголошено перерву до 03.04.2018.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2018, враховуючи перебування судді А.Г. Майданевича на лікарняному, прийнято апеляційну скаргу Закарпатської обласної ради до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Корсакова Г.В., Тищенко А.І.

Представники відповідачів та третьої особи у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується розпискою відповідача-1 у повідомленні про дату наступного судового засідання, а також повідомленнями про вручення поштових відправлень відповідачу-2 та третій особі.

Враховуючи зазначене та з огляду на відсутність передбачених статтею 202 Господарського процесуального кодексу України підстав для відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників відповідачів та третьої особи.

Представник позивача у судовому засіданні, призначеному на 03.04.2018, повідомив суду про те, що між відповідачем-1 та відповідачем-2 було укладено договір від 14.03.2018 про дострокове розірвання Договору оренди приміщень, частини, будівель, споруд та іншого окремого індивідуально визначеного майна об'єктів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області від 05.07.2017 за реєстром №1141, тобто договору, визнання недійсним якого є предметом спору в даній справі. Натомість, 15.03.2018 між позивачем та відповідачем-1 було укладено новий Договір оренди приміщень, частини, будівель, споруд та іншого окремого індивідуально визначеного майна об'єктів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області. На підтвердження вказаних обставин позивачем супровідним листом були надані суду в судовому засіданні 03.04.2018 копії вищевказаних договорів, а також копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, а саме, права користування позивачем вбудованими приміщеннями аптеки №107 загальною площею 111,1 на підставі договору оренди від 15.03.2018, зареєстрованого в реєстрі за №247 (державна реєстрація вказаного права здійснена 15.03.2018). Вказані документи, як зазначив сам позивач, надані ним на підтвердження того, що між сторонами досягнуто відповідних домовленостей у спірних правовідносинах.

Водночас, представник позивача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги відповідача-1 заперечував, просив залишити оскаржене рішення суду без змін.

Вирішуючи питання щодо прийняття доданих скаржником до апеляційної скарги документів, яке не було вирішене судом у попередньому судовому засіданні, суд апеляційної інстанції, оцінивши наведені відповідачем-1 у поясненнях від 30.01.2018 доводи щодо поважності причин неподання їх до суду першої інстанції, дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній станом на дату прийняття оскарженого рішення, кожна сторона повинна була довести ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з частиною 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній станом на дату прийняття оскарженого рішення, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Аналогічні за змістом положення закріплені у статтях 74, 43, 42 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній станом на дату прийняття даної постанови.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній станом на дату подання апеляційної скарги та прийняття даної постанови, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Водночас, згідно частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Як зазначив скаржник у поясненнях від 30.01.2018, поданих на виконання вимог ухвали Київського апеляційного господарського суду від 15.01.2018, під час розгляду місцевим господарським судом справи по суті представником Закарпатської обласної ради неодноразово заявлялося клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату в зв'язку з неможливістю подати до Господарського суду міста Києва на час проведення судового засідання докази, які мають істотне значення для вирішення даного спору, та які наразі додані ним до апеляційної скарги, оскільки доступ до вказаних документів був певний час відсутній у зв'язку із перебуванням оригіналів документів щодо вилучення з оперативного управління спірного об'єкту на розгляді постійної комісії обласної ради, та після отримання доступу до них, часу на їх опрацювання та надіслання до суду у скаржника не було. Також, як зазначає скаржник, була відсутня технічна можливість подати їх суду в режимі відеоконференції. Вказані причини неподання до суду першої інстанції відповідних доказів відповідач-1 просив суд вважати поважними.

Колегія суддів зазначає, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Скаржник зазначає, що під час проведення у справі судового засідання 01.12.2017, яке здійснювалося в режимі відеоконференції, ним неодноразово заявлялося клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку з неможливістю подати до Господарського суду міста Києва необхідні докази, втім, суд першої інстанції у його задоволенні відмовив.

Однак, у наявному в матеріалах справи протоколі судового засідання від 01.12.2017 у справі №907/733/17, складеному згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, відсутні будь-які відомості щодо заявлення відповідачем-1 клопотань про відкладення розгляду справи. Поруч із цим, будь-яких зауважень на протокол у відповідності до положень частини 5 статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України відповідачем-1 із цього приводу до суду першої інстанції не подавалось, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави ставити під сумнів достовірність відображеної у протоколі інформації.

Крім того, при дослідженні матеріалів справи колегією суддів встановлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2017 було зобов'язано, зокрема, відповідача-1 надати суду до 06.11.2017 відзив на позовну заяву з доданням доказів, що підтверджують викладені у ньому обставини.

Втім, представник відповідача-1 вказаної вимоги ухвали суду не виконав, відзиву на позовну заяву суду під час вирішення справи в суді першої інстанції не надав, про існування у нього доказів, які б спростовували вимоги позовної заяви, суд не повідомив.

Посилання скаржника на те, що доступ до доданих наразі до апеляційної скарги документів у нього був обмежений, оскільки їх оригінали перебували на розгляді постійної комісії Закарпатської обласної ради, оцінюються судом критично, оскільки по-перше, не підтверджені належними доказами, по-друге, проведення 30.11.2017 пленарного засідання дев'ятої сесії Закарпатської обласної ради 7 скликання, на чому наголошує відповідач-1, не свідчить про відсутність у Закарпатської обласної ради можливості подати суду принаймі копії останніх, крім того, не свідчить про неможливість їх подання саме з причин, що не залежали від нього.

Крім того, проведення судового засідання в режимі відеоконференції передбачає можливість здійснення пересилання відсканованих копій документів до іншого суду в онлайн режимі, а тому посилання скаржника на неможливість надати їх суду в режимі відеоконференції також не приймаються судом до уваги.

З огляду на вищевстановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що скаржником у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України не доведено суду апеляційної інстанції неможливості подання доданих до апеляційної скарги доказів до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

У свою чергу, прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України підстав для їх прийняття фактично буде порушувати принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, оскільки відповідно до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Поруч із цим, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

За таких обставин, додані скаржником до апеляційної скарги докази не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 07.12.2012 між Управлінням з питань майна комунальної власності облдержадміністрації в особі начальника Лущака Віктора Юрійовича та Велятинською сільською радою в особі сільського голови Петечел Михайла Михайловича укладено Договір про закріплення майна, що належить до комунальної власності територіальних громад сіл, селищ та міст Закарпатської області на праві оперативного управління (далі, Договір) за позивачем. Цього ж дня, як вбачається з акту приймання - передачі від 07.12.2012, нерухоме майно - будівля колишньої аптеки за адресою: Хустський район, с. Велятино, вул. Миру, 81 передане Велятинській сільській раді для розміщення в ньому дошкільного навчального закладу (трьох груп дитячого садка).

Предметом вказаного Договору являється передача Уповноваженим органом Користувачеві на підставі рішення Закарпатської обласної ради від 08.06.2012 №486 «Про передачу майна будівлі колишньої аптеки с. Велятино Хустського району в оперативне управління з правом балансоутримувача майна, що належить до спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст Закарпатської області» для здійснення некомерційної господарської діяльності. Згідно пункту 1.2. даного Договору - орган передав Користувачеві (Велятинській сільській раді) в оперативне управління майно (будівлю колишньої аптеки), що знаходиться за адресою: вул. Миру, 81 с.Велятино, Хустського району, загальною площею 101,7 кв.м. та балансовою вартістю 63049 грн., визначеною експертною оцінкою станом на 31.07.2012.

Пунктом 2.4. даного Договору визначено, що майно вважається повернутим Користувачем Уповноваженому органу після підписання акту приймання-передачі майна.

Відповідно до пункту 3.2. даного Договору Уповноважений орган зобов'язався не вчиняти дій, які б перешкоджали Користувачеві користуватися майном.

Умовами цього ж Договору (пункту 6.1.) до прав Користувача, тобто Велятинської сільської ради, належить право користуватися майном на праві оперативного управління для забезпечення некомерційної господарської діяльності.

Відповідно до пункту 8.1. Договору останній діє з моменту підписання Акта приймання-передачі до прийняття рішення про ліквідацію, реорганізацію користувача або зміну правового режиму майна, яке було закріплене за користувачем на праві оперативного управління.

Водночас, відповідно до пункту 8.2. Договору дія договору припиняється у разі: реорганізації або ліквідації сторін за договором, у разі прийняття рішення обласною радою про вилучення у користувача переданого йому об'єкта або рішення про зміну правового режиму майна.

Відповідно до статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб'єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб'єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб'єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням. Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Як встановлено судом із наявних матеріалів справи, Велятинська сільська рада являється балансоутримувачем нежитлового приміщення за адресою: с. Велятино, вул. Миру, 81 та здійснює оперативне управління майном.

За твердженням позивача, яке не спростоване відповідачем, ні Уповноважений орган, ні Закарпатська обласна рада до Велятинської сільської ради не зверталися та не порушувалося питання щодо повернення даного майна, як це визначено пунктом 2.4. Договору.

Як зазначив позивач, Велятинській сільській раді стало відомо про те, що частина нежитлового приміщення площею 65,1 кв.м. за адресою: с. Велятино, вул. Миру, 81, яке знаходиться на балансі Велятинської сільської ради та відносно якого нею здійснюється оперативне управління було передано в оренду громадянину Ботошу Йосипу Олександровичу ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно Договору б/н оренди приміщень, частини будівель, споруд та іншого окремого індивідуально визначеного майна об'єктів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області від 05.07.2017 (далі, оскаржений або спірний договір).

Велятинська сільська рада у позові наголосила, що не являється стороною спірного Договору, однак внаслідок його укладення порушуються права та законні інтереси територіальної громади с.Велятино та Велятинської сільської ради, оскільки предметом договору являється майно, яке знаходиться на балансі Велятинської сільської ради, яке передане в оперативне управління Велятинської сільської ради для облаштування приміщення дошкільного навчального закладу для громади с.Велятино.

Обов'язок доказування та подання доказів як відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній станом на дату прийняття оскарженого рішення, так і відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України у редакції, що набрала чинності 15.12.2017, розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Як вбачається з інвентарної картки №131 обліку основних засобів у бюджетних установах будівля ДНЗ (аптека) та інвентаризаційного опису необоротних активів від 22.12.2016 - вказане приміщення, яке являється предметом оскарженого договору оренди рахується на балансі Велятинської сільської ради.

Відповідачами до суду першої інстанції не було надано жодних доказів на підтвердження того, що майно, яке було передане в оренду відповідачу-2 згідно оскарженого договору було спочатку вилучене у позивача на підставі статті 137 Господарського кодексу України, або ж існували інші підстави для припинення Договору, передбачені його умовами.

Таким чином, попри те, що фактично майно залишалося на балансі Велятинської сільської ради і відповідач-1 до Велятинської сільської ради не звертався з рішенням про вилучення даного майна, акт прийому-передачі майна не підписувався, суд першої інстанції, з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів протилежного, дійшов правильного висновку, що спірне приміщення було передане відповідачу-2 всупереч вищевказаним нормам права, що регулюють порядок вилучення майна з оперативного управління та порядок припинення дії Договору, погоджений сторонами.

У відповідності до приписів частини 4 статті 7 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» Фонд державного майна України щодо державного майна, а органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування, щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим, або комунального майна формують щороку на підставі інформації органів, уповноважених управляти відповідним майном, переліки цілісних майнових комплексів підприємств та їх структурних підрозділів і нерухомого майна, що може бути передано в оренду. Зазначені переліки оприлюднюються в засобах масової інформації та на офіційних веб-сайтах орендодавців.

Порядок проведення конкурсу для об'єктів, що перебувають у комунальній власності, визначається органами місцевого самоврядування та полягає у наступному. Так, фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України, відповідному орендодавцеві, зазначеному у статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Згідно з частиною 4 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендодавець протягом п'яти днів після погодження умов договору оренди з органом, уповноваженим управляти відповідним майном (у випадках, передбачених цим Законом - органом Антимонопольного комітету України), а в разі якщо заява про оренду майна не потребує узгодження (щодо оренди окремого індивідуально визначеного майна, крім нерухомого), протягом 15 днів після дати її реєстрації розміщує в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавців оголошення про намір передати майно в оренду або відмовляє в укладенні договору оренди і повідомляє про це заявника. Протягом 10 робочих днів після розміщення оголошення орендодавець приймає заяви про оренду відповідного майна. Протягом трьох робочих днів після закінчення строку приймання заяв орендодавець своїм наказом ухвалює рішення за результатами вивчення попиту на об'єкт оренди. У разі якщо подано лише одну заяву, конкурс на право оренди не проводиться і договір оренди укладається із заявником. У разі надходження двох і більше заяв орендодавець оголошує конкурс на право оренди.

Із матеріалів справи вбачається, що Закарпатська обласна рада як орендодавець за Договором оренди №б/н від 05.07.2017 не включала приміщення площею 65,1 кв.м. до переліку майна, що може бути передане в оренду та не оприлюднювала інформацію про намір передати майно в оренду в засобах масової інформації та на офіційних веб-сайтах Закарпатської обласної ради. Доказів протилежного відповідачами до суду першої інстанції надано не було.

Таким чином, як зазначив суд першої інстанції та не було спростовано відповідачем станом на дату прийняття оскарженого рішення суду, орендар ФОП Ботош Й.О. отримав спірне приміщення всупереч вимогам закону щодо обов'язкового оголошення в засобах масової інформації про намір здати приміщення в оренду та проведення конкурсу на оренду комунального майна.

Стаття 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачає, що до істотних умов договору оренди відноситься орендна плата з урахуванням її індексації.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» оцінка об'єкта оренди здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Оцінка об'єкта оренди передує укладенню договору оренди.

За змістом пунктів 1, 2 Методики оцінки об'єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №629 від 10.08.1995, передбачено, що окремо індивідуально визначене майно, що перебуває у комунальній власності та передається в оренду, проходить відповідну оцінку.

Оцінка об'єктів оренди проводиться з метою визначення вартості таких об'єктів згідно з положеннями оцінки майна та цією Методикою з урахуванням положень бухгалтерського обліку для відображення її в договорі оренди та використання під час розрахунку орендної плати.

Оцінка обов'язково проводиться перед укладенням договору оренди та перед продовженням (поновленням) договору оренди у разі, коли на момент продовження дії такого договору остання оцінка об'єкта оренди була проведена більш як три роки тому.

Результати незалежної оцінки є чинними протягом шести місяців від дати оцінки, якщо інший строк не передбачений у звіті щодо незалежної оцінки.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, згідно пункту 3.1 спірного договору орендна плата складає 1 029,40 грн. станом на 05.07.2017 та була визначена за Методикою, затвердженою рішенням Закарпатської обласної ради від 16.03.2006 №724 (із відповідними змінами).

Як зазначав позивач у позовній заяві, орендна плата розрахована на підставі експертної оцінки від 31.07.2012.

Відповідачем-1 доказів на спростування зазначеного суду першої інстанції надано не було.

Відтак, суд дійшов правомірного висновку, що вказана оцінка не являлася чинною на дату укладення оскарженого Договору оренди №б/н від 05.07.2017.

Таким чином, орендна плата за користування нерухомим майном, яке перебуває в комунальній власності, повинна бути визначена на основі незалежної оцінки, але орендарем та орендодавцем невірно визначено розмір орендної плати, що є порушенням істотних умов, визначених законодавством, недотримання яких є підставою для визнання договору недійсним.

Крім того, судом встановлено, що нежитлове приміщення було передане Велятинській сільській раді для розміщення в ньому дошкільного навчального закладу, що підтверджується Договором від 07.12.2012 та актом приймання-передачі від 07.12.2012. Тобто, власником майна та Уповноваженим органам фактично було визначене цільове призначення даного майна як майна «для розміщення дошкільного навчального закладу», яким відповідно до статті 11 Закону України «Про дошкільну освіту» є навчальний заклад, що забезпечує реалізацію права дитини на здобуття дошкільної освіти, її фізичний, розумовий і духовний розвиток, соціальну адаптацію та готовність продовжувати освіту.

Водночас, із Договору оренди №б/н від 05.07.2017 судом встановлено, що спірне нежитлове приміщення було передано в оренду ФОП Ботошу Й.О. під цільове призначення - для іншого використання, тобто для використання об'єкта оренди за цільовим призначенням, не пов'язаним з навчально-виховним процесом.

Зазначене, як вірно встановив суд першої інстанції, суперечить положенням статті 18, 29, 63 Закону України «Про освіту» (у редакції на момент укладення спірного договору оренди), частині 1 статті 38 Закону України «Про дошкільну освіту», статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», оскільки об'єкти освіти, навчальні заклади, засновані на комунальній власності, джерелами фінансування яких є кошти місцевих бюджетів, не підлягають використанню їх не за призначенням, тобто не для навчального та наукового процесу, що випливає із системного змісту вказаних норм права.

Також, суд зазначає, що у відповідності до статті 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» до істотних умов договору оренди, зокрема, належить об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації).

Із наявної в матеріалах справи копії технічного паспорта, складеного Хустським ДПТІ на будівлю за адресою: Хустський район, с. Велятино, вул. Миру, 81 - площа нерухомого майна складає 101,7 кв.м. Майно зазначеної площі (101,7 кв.м.) і було передане в оперативне управління згідно Договору про закріплення майна, що належить до комунальної власності територіальних громад сіл, селищ та міст Закарпатської області від 07.12.2012 за Велятинською сільською радою.

Як вбачається із даного документу, в приміщенні знаходяться декілька кімнат площею 19.5 кв.м., 12,6 кв.м., 11.9 кв.м., 6.9 кв.м., 10.4 кв.м., 14.1 кв.м., 11.7 кв.м...та позначені відповідними цифрами.

Однак, із пункту 1.1. Договору оренди №б/н від 05.07.2017 вбачається, що предметом договору є вбудовані приміщення аптеки №107, загальною площею 65,1 кв.м., розташовані за адресою: Хустський район, с. Велятино, вул. Миру, 81.

Вбудовані приміщення - приміщення, що є частиною внутрішнього об'єму будівлі, яке по периметру обмежене стінами і перегородками будівлі; - по висоті обмежене чистими підлогами і чистим перекриттям відповідного поверху будівлі.

Як вбачається з технічного паспорту, жодних окремо визначених вбудованих приміщень площею 65,1 кв.м. даний об'єкт нерухомого майна за адресою: Хустський район, с. Велятино, вул. Миру, 81 не має і у тексті договору відсутнє посилання на цифри та площу окремо визначених кімнат, що є предметом Договору оренди №б/н від 05.12.2017.

Зазначене свідчить про індивідуальну невизначеність об'єкту спірного договору оренди.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Отже, за встановлених обставин справи, позивачем під час вирішення справи в суді першої інстанції було доведено, а відповідачами не спростовано факт існування обставин, з якими закон у відповідності до приписів статей 203, 215 Цивільного кодексу України та статті 207 Господарського кодексу України пов'язує можливість визнання недійсним спірного договору, та доведено факт порушення його прав як суб'єкта господарювання, якому в оперативне управління передане спірне майно, зі сторони відповідачів.

Водночас, як уже зазначалося в описовій частині даної постанови, надані відповідачем-1 до суду апеляційної інстанції докази на спростування зазначених висновків суду першої інстанції не були прийняті судом апеляційної інстанції з огляду на положення частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, Договір оренди №б/н приміщень, частини будівель, споруд та іншого окремого індивідуального визначеного майна об'єктів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області від 05.07.2017, укладений між Закарпатською обласною радою та Фізичною особою підприємцем Ботошем Йосипом Олександровичем, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Денисом Володимировичем, зареєстрований у реєстрі за №1141, обґрунтовано, за сукупності наявних у матеріалах справи доказів, був визнаний судом першої інстанції недійсним, а позовні вимоги про зобов'язання відповідача-2 звільнити спірне нежитлове приміщення та повернути його балансоутримувачу, як похідні, також задоволені.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Закарпатської обласної ради є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача-1.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Закарпатської обласної ради на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2017 у справі №907/733/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2017 у справі №907/733/17 залишити без змін.

Матеріали справи №907/733/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 05.04.2018.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Г.В. Корсакова

А.І. Тищенко