ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.04.2018 Справа № 920/1212/17

Господарський суд Сумської області, у складі головуючого судді Спиридонової Н.О., при секретарі судового засідання Малюка Р.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи № 920/1212/17 в порядку загального позовного провадження

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Охтирка мясопродукт» (вул. Центральна, буд. 11, с. Мала Павлівка, Охтирський район, Сумська область, 42730),

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВОБРАС» (вул. Радянська, буд. 4, кім. 23, м. Мінськ, Республіка Білорусь, 220050),

про стягнення 2281781,41 грн.,

представники сторін:

позивача: ОСОБА_1 (генеральна довіреність № 6/05 від 11.12.2017),

відповідача: не зявився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач в позовній заяві просить суд стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 4504879,00 рос. рублів, що в гривневому еквіваленті станом на 14.12.2017 становить 2080848,66 грн. згідно контракту № 04 від 09.12.2016 та додаткової угоди № 1 від 18.05.2017 до зазначеного контракту; пеню в розмірі 435004,11 рос. рублів, що в гривневому еквіваленті станом на 14.12.2017 становить 200932,75 грн., а також витрати по оплаті судового збору в розмірі 34226,73 грн.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 28.12.2017 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 13.02.2018 продовжено строк проведення підготовчого провадження до 28.03.2018.

22.03.2018 позивач подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог № 258 від 20.03.2018, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу в розмірі 3954879,00 рос. рублів, що в гривневому еквіваленті станом на 14.12.2017 становить 2030436,41 грн. згідно контракту № 04 від 09.12.2016 та додаткової угоди № 1 від 18.05.2017 до зазначеного контракту; пеню в розмірі 435004,11 рос. рублів, що в гривневому еквіваленті станом на 14.12.2017 становить 200932,75 грн., а також витрати по оплаті судового збору в розмірі 34226,72 грн.

Ухвалою суду від 22.03.2018 прийнято заяву про зменшення розміру позовних вимог в порядку ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги викладені в позовній заяві, з урахуванням заяви про зменшення розміру вимог, в повному обсязі.

Відповідач свого представника в засідання суду не направив, вимог ухвал суду не виконав, відзив на позов не подав, ухвали суду від 28.12.2017, від 15.01.2018, від 13.02.2018 отримував, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення форми 107, повернуті на адресу суду відділенням поштового звязку.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно ст. 114 Господарського процесуального кодексу України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Враховуючи час, наданий сторонам для підготовки до судових засідань в даній справі та для подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності судового процесу, суд дійшов висновку, що є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази, суд встановив.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, Господарського процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

19.12.1992 Україна приєдналася до Угоди про порядок вирішення спорів, повязаних із здійсненням господарської діяльності від 20.3.1992 (постанова Верховної Ради України від 19.12.1992 № 2889-ХІІ «Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, повязаних із здійсненням господарської діяльності»). До цієї ж Угоди приєдналася і Республіка Білорусь.

Відповідно до підпункту «в» частини першої статті 4 Угоди про порядок вирішення спорів, повязаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 (ратифікована Україною і набула чинності 19.12.1992), компетентний суд держави-учасниці Співдружності Незалежних Держав має право розглядати зазначені в статті 1 цієї Угоди спори, якщо на території цієї держави-учасниці Співдружності Незалежних Держав виконано або має бути повністю або частково виконано зобовязання з договору, що є предметом спору.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про міжнародне приватне право» учасники правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин.

Згідно ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати справи з іноземним елементом у випадках, якщо сторони передбачали своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України.

Пунктом 13.2 контракту № 04 від 09.12.2016 визначено, що при наявності спору, який не може бути вирішено дружним шляхом, сторона може подавати спір для його вирішення в компетентний арбітражний суд країни позивача.

Таким чином, даний спір підсудний господарському суду Сумської області.

Відповідно до Указу № 7978-ХІ від 23.08.1989 Президії Верховної Ради УРСР 01.02.1991 для України набула чинність Конвенція Організації Обєднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11.04.1980 (далі Конвенція ООН).

Конвенція набула чинності для договірної держави Республіки Білорусь з 01.11.1990.

Таким чином, Україна та Республіка Білорусь є договірними державами в розумінні ст. 1 Конвенції ООН.

Положеннями ст. 1 Конвенції ООН визначено, що ця конвенція застосовується до договорів купівлі-продажу товарів між сторонами, комерційні підприємства яких перебувають у різних державах коли ці держави є Договірними державами; або коли згідно з нормами міжнародного приватного права застосовано право Договірної держави.

Частиною 2 статті 7 Конвенції ООН встановлено, що питання, які стосуються предмета регулювання цієї Конвенції, які безпосередньо в ній не вирішені, підлягають вирішенню згідно із загальними принципами, на яких вона ґрунтується, за умови відсутності таких принципів-згідно з правом, застосованим відповідно до норм міжнародного приватного права.

Відповідно до ст. 53 Конвенції ООН покупець зобовязаний сплатити вартість товару і прийняти поставку товару згідно з вимогами договору та цієї Конвенції.

Згідно ст. 59 Конвенції ООН покупець зобовязаний сплатити вартість у день, який встановлено чи може бути визначено згідно з договором та цією Конвенцією, без необхідності якогось запиту або виконання яких-небудь формальностей з боку продавця.

Стаття 6 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» встановлює, що субєкти, які є сторонами зовнішньоекономічного договору (контракту), мають бути здатними до укладання договору (контракту) відповідно до цього та інших законів України та/або закону місця укладання договору (контракту). Зовнішньоекономічний договір (контракт) складається відповідно до цього та інших законів України з урахуванням міжнародних договорів України. Субєкти зовнішньоекономічної діяльності при складанні тексту зовнішньоекономічного договору (контракту) мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо та у виключній формі цим та іншими законами України.

Зовнішньоекономічний договір (контракт) укладається субєктом зовнішньоекономічної діяльності або його представником у простій письмовій формі, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом.

Субєкти зовнішньоекономічної діяльності мають право укладати будь-які види зовнішньоекономічних договорів (контрактів), крім тих, які прямо та у виключній формі заборонені законами України.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» встановлено, що всі субєкти зовнішньоекономічної діяльності мають право, зокрема, самостійно визначати форму розрахунків по зовнішньоекономічних операціях з-поміж тих, що не суперечать законам України та відповідають міжнародним правилам.

З матеріалів справи вбачається, що 09.12.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Охтирка мясопродукт» (продавець позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Новобрас» (покупець відповідач) укладено контракт № 04 від 09.12.2016 та 18.05.2017 додаткову угоду № 1 до контракту № 04 від 09.12.2016, згідно з умовами якого, позивач зобовязується передати у власність покупця продукцію найменуванням, в кількості і за ціною, зазначеною в специфікаціях та інвойсах, а відповідач зобовязується прийняти продукцію і оплачувати в порядку і на умовах, передбачених цим контрактом.

Таким чином, кожна із сторін, уклавши вказаний контракт поставки товарів, взяла на себе зобовязання, а саме: позивач - поставити товар, а відповідач оплатити його в порядку та на умовах визначених вказаним контрактом.

Згідно п.п. 7.1, 7.1.1 контракту загальна сума цього контракту не перевищить 50 000000 російських рублів і визначається як загальна сума за всіма виставленими інвойсами (рахунками) протягом всього терміну дії цього контракту. Оплата здійснюється в безготівковій формі в Російських рублях або Доларах США шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця відповідно до банківських реквізитів продавця, зазначеними у цьому контракті.

Відповідно до п. 7.2 контракту оплата здійснюється покупцем протягом пяти банківських днів за графіком робочого часу Республіки Білорусь з моменту отримання відповідної партії продукції в рамках конкретного інвойсу (рахунка).

Валютою платежу за цим контрактом є Російський рубль (п. 7.4 контракту).

Згідно п. 7.5 контракту датою оплати вважається фактична дата зарахування коштів на рахунок продавця.

Наявними в матеріалах справи доказами, а саме рахунками-фактурами (інвойсами) виставленими відповідно до п. 7.1 контракту, підтверджується факт поставки позивачем 21.06.2017 та 21.08.2017 відповідачу відповідно до умов контракту та отримання останнім товару 22.06.2017 та 22.08.2017 на загальну суму 4504879,00 рос. рублів 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання та всупереч умовам укладеного між сторонами договору не оплатив поставлений позивачем товар, у звязку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 4504879,00 рос. рублів 00 коп.

В процесі розгляду спору відповідачем було частково погашено заборгованість, а саме частину основного боргу: 01.11.2017 100000 рос. руб., що в гривневому еквіваленті станом на 01.11.2017 становить 46220,00 грн.; 13.12.2017 300000,00 рос. руб., що в гривневому еквіваленті станом на 13.12.2017 становить 134190,00 грн.; 16.02.2018 150000 рос. руб., що в гривневому еквіваленті станом на 16.02.2018 становить 70935,00 грн. і в загальній сумі становить 550000 рос. руб., що в гривневому еквіваленті становить 251345,00 грн. А тому предметом спору, на момент вирішення справи по суті, є стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 3954879,00 рос. руб., що в гривневому еквіваленті становить 2030436,41 грн., пеня у розмірі 435004,11 рос. руб., що в гривневому еквіваленті станом на 14.12.2017 становить 200932,75 грн.

Згідно п. 5.2 контракту у разі виникнення у покупця мотивованих претензій щодо обсягу продукції, зазначеного у відповідній Специфікації складається рекламаційний акт за підписом покупця і представника перевізника, відповідність продукції вимогам за якістю визначається покупцем протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту оприбуткування продукції на склад покупця. При виявленні невідповідностей за якою покупець зобовязаний надати документальне підтвердження (акт невідповідності, фотографії неякісної продукції, тощо» та згідно з п. 5.3 контракту товар вважається прийнятим покупцем за якістю, якщо протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту прийняття продукції покупець не заявить претензій.

Як зазначає позивач, станом на день подання позову жодних повідомлень чи претензій по якості та відповідності товару від відповідача на адресу позивача не надходило.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, згідно приписів ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Положення ст. ст. 655, 692 Цивільного кодексу України встановлюють презумпцію оплатності переданого покупцеві товару.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що факт передачі позивачем відповідачу товару на загальну суму 4504879,00 рос. рублів підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. При цьому відповідач не розрахувався у повному обсязі за отриманий товар, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

Відповідачем не подано доказів сплати боргу у повному обсязі чи аргументованих заперечень проти вимог позивача, у звязку з чим, враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем зобов'язань стосовно оплати отриманого товару, правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню є позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості (з урахуванням заяви про зменшення) за поставлений товар в сумі 3954879,00 рос. руб., що в гривневому еквіваленті становить 2030436 грн. 41 коп.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пунктом 10.3 контракту визначено, що у випадку порушення строків оплати, які визначені п. 7.2 цього контракту, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі 0,1% від суми боргу за кожен день прострочення. Сплата пені не звільняє покупця від обовязку виконання контракту. За спливом 10 днів з моменту настання порушення строків оплати, продавець має право вимагати оплати всіх несплачених рахунків.

Згідно з поданим розрахунком, позивачем відповідачу нарахована пеня в сумі 261421,90 рос. руб. за період з 30.06.2017 по 14.12.2017 та 173582,21 рос. руб. за період з 30.08.2017 по 14.12.2017 на загальну суму 435004,11 рос. руб., що в гривневому еквіваленті станом на 14.12.2017 становить 200932,75 грн.

Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини 3 ст. 533 ЦК України).

З огляду на викладене, враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань щодо своєчасної оплати товару, оскільки право позивача щодо стягнення з відповідача пені передбачене діючим законодавством України та умовами договору, правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені в сумі 435004,11 рос. руб., що в гривневому еквіваленті станом на 14.12.2017 становить 200932,75 грн.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина перша статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стаття 86 Господарського процесуального кодексу України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, враховуючи, що спір між сторонами виник в результаті неправомірних дій відповідача, відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 34226 грн. 72 коп.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 178, 202, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВОБРАС» (вул. Радянська, буд. 4, кім. 23, м. Мінськ, Республіка Білорусь, 220050, реєстраційний номер: 191447751) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Охтирка мясопродукт» (вул. Центральна, буд. 11, с. Мала Павлівка, Охтирський район, Сумська область, 42730, ) заборгованість у розмірі 3954879,00 рос. руб., що в гривневому еквіваленті становить 2030436 грн. 41 коп.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВОБРАС» (вул. Радянська, буд. 4, кім. 23, м. Мінськ, Республіка Білорусь, 220050, реєстраційний номер: 191447751) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Охтирка мясопродукт» (вул. Центральна, буд. 11, с. Мала Павлівка, Охтирський район, Сумська область, 42730, ) пеню у розмірі 435004,11 рос.руб., що в гривневому еквіваленті станом на 14.12.2017 становить 200932 грн. 75 коп.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВОБРАС» (вул. Радянська, буд. 4, кім. 23, м. Мінськ, Республіка Білорусь, 220050, реєстраційний номер: 191447751) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Охтирка мясопродукт» (вул. Центральна, буд. 11, с. Мала Павлівка, Охтирський район, Сумська область, 42730, ) сплачений судовий збір в розмірі 34226 грн. 72 коп.

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 16.04.2018.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.О. Спиридонова