ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29.03.2018 Справа № 920/1144/17

м. Суми

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕНС"

(вул. Н.-Сироватська, 63, кв. 6 м. Суми, 40007),

до відповідачів: ОСОБА_1

(АДРЕСА_1),

про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

Суддя Заєць С.В.

за участю представників сторін:

від позивачів - Турченко С.П. (довіреність від 23.04.2015);

від відповідача - ОСОБА_1, ОСОБА_3 (довіреність від 06.09.2016),

при секретарі судового засідання Гордієнко Ж.М.

Суть спору: позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «СЕНС» від 06 лютого 2012 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "СЕНС" в особі директора Тітаренка Костянтина Юрійовича та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Матус Н.М. та стягнути з відповідача понесені витрати на сплату судового збору в сумі 1600,00 грн.

У судовому засіданні 29.03.2018 представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні 29.03.2018 надав усні пояснення щодо своєї позиції у справі та просив суд в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами у зв'язку з неподанням відповідачем відзиву на позов у встановлений строк та неповідомлення причин такого неподання.

Таким чином, враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принцип змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 13 та ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд встановив:

06 лютого 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕНС» (Продавець, Позивач) в особі директора Тітаренка Костянтина Юрійовича та ОСОБА_1 (Покупець, Відповідач) було укладено Договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Матус Н.М.

Згідно п. 1 Договору, Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю, а Покупець прийняти та оплатити частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕНС».

Відповідно до п. 3 Договору, Відчужувана частка статутного капіталу складає 15 (п'ятнадцять) відсотків від всього статутного капіталу Товариства, та на момент відчуження сплачена Продавцем повністю.

Відповідно до п. 4 Договору, «За домовленістю сторін ціна продажу Частки складає 1500 (тисяча п'ятсот) гривень 00 коп., які одержані Продавцем від Покупця повністю до підписання цього договору. Я, Продавець, своїм підписом під цим договором підтверджую проведення зі сторони Покупця повного розрахунку за продану Частку, та відсутність щодо нього будь-яких претензій фінансового характеру».

Позивачем в обґрунтування підстав звернення з позовом до суду в позовній заяві зазначено, що всупереч наведених в п. 4 Договору обставин, відповідач кошти за придбану ним частку ні до укладення договору, ні після його укладення на користь товариства не сплатив. Підписуючи даний договір, в тому числі в частині п.4 директор товариства керувався довірою до відповідача, якій пообіцяв внести ці кошти пізніше, коли вони у нього з'являться. З метою включення відповідача до складу учасників та надання йому прав учасника, сторони дійсно домовились включити відповідний пункт про сплату вартості частки до договору, проте, такий пункт дійсності не відповідав.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «СЕНС» посилається на положення ч.ч. 1,5 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного Кодексу України та просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «СЕНС» та фізичною особою ОСОБА_1.

Суд, розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, заслухавши пояснення представників сторін, дійшов наступних висновків:

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. При цьому, ст. 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно з ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частини 1 та 2 ст. 207 Господарського кодексу України передбачає такі норми:

1. Господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

2. Недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що:

- виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків;

допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов;

- вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця.

Стаття 203 Цивільного кодексу України містить такі частини:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З матеріалів справи вбачається, що господарський суд Сумської області розглядав справу № 920/888/17 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмженеою відповідальністю «СЕНС» про визнання незаконним і скасування рішення загальних зборів. Рішенням у даній справі від 23.10.2017 року судом було встановлено, що, «відповідно до п. 4 Договору (Договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариста з обмеженою відповідальністю від 06.02.2012), сторони зазначили «За домовленістю сторін ціна продажу Частки складає 1500 (тисяча п'ятсот) гривень 00 коп., які одержані Продавцем від Покупця повністю до підписання цього договору. Я, Продавець, своїм підписом під цим договором підтверджую проведення зі сторони Покупця повного розрахунку за продану Частку, та відсутність щодо нього будь-яких претензій фінансового характеру».

Враховуючи дане положення договору суд встановив факт сплати ОСОБА_1 своєї частки при укладенні договору, вказаний договір є дійсним.»

Відповідно до ст. 75 господарського процесуального кодексу України, передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, враховуючи наведене, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «СЕНС», а саме щодо визнання недійсним договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «СЕНС» від 06 лютого 2012 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "СЕНС" в особі директора Тітаренка Костянтина Юрійовича та ОСОБА_1.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 73 - 80, 129, 232, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повне судове рішення складено 04.04.2018.

Суддя С.В. Заєць