КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2018 р. Справа№ 910/6801/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Отрюха Б.В.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Пегза К.К. довіреність № 62 від 25.01.2018 року;

від відповідача: Брацкова О.С. довіреність № 4378 від 22.02.2011 року;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва"

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2017 року

у справі № 910/6801/17 (суддя: Трофименко Т.Ю.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва"

до Приватного підприємства "Окко-Бізнес Контракт"

про стягнення 5847 075 грн.

Встановив

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства "Окко-Бізнес Контракт" (далі -відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 5847075,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач неналежним чином виконав свої зобов'язання перед позивачем, оскільки не здійснив поставку товару позивачу за договором поставки №ЦЗВ-14-02416-01 від 22.06.2016 року. Вказана обставина призвела до виникнення у відповідача перед позивачем обов'язку зі сплати штрафних санкцій в розмірі 5 847 075,00 грн.

Господарський суд міста Києва у задоволені позову Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" відмовив своїм рішенням від 28.08.2017 року.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.

Крім того, скаржник вказав, що судом першої інстанції всупереч ст.ст. 638, 640 Цивільного кодексу України, ст. 188 Господарського кодексу України, зроблено хибний висновок про факт досягнутої між сторонами згоди щодо умов додаткової угоди №3 та її підписання.

Також, скаржник зазначив, що він не отримував додаткову угоду № 3 поштовим відправленням і саме тому дана додаткова угода є непідписаною (не укладеною).

Разом із тим, матеріали справи містять листування відповідача та позивача, що свідчать про відсутність досягнення згоди між сторонами стосовно підписання додаткової угоди 3.

Київський апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" до свого провадження у складі колегії головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Коротун О.М., Гончарова С.А. своєю ухвалою від 07.09.2017 року.

У зв'язку з перебуванням головуючого судді Суліма В.В., на лікарняному, розгляд справи 19.10.2017 року не відбувся.

Після виходу судді Суліма В.В., з лікарняного, Київський апеляційний господарський суд призначив розгляд апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" на 21.11.2017 року, своєю ухвалою від 01.11.2017 року.

Протоколом автоматичної зміни колегії суддів від 20.11.2017 року, у зв'язку з участю судді Коротун О.М., в апробації навчальних курсів 21.11.2017 року, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/6801/17 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Гончарова С.А., Гаврилюк О.М.

Київський апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" до свого провадження у складі нової колегії головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Гаврилюка О.М., Гончарова С.А., своєю ухвалою від 21.11.2017 року.

21.11.2017 року в судовому засіданні Київського апеляційного господарського суду на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 14.12.2017 року.

Протоколом автоматичної зміни колегії суддів від 12.12.2017 року, у зв'язку з перебуванням судді Гончарова С.А., у відпустці, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/6801/17 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Майданевича А.Г., Гаврилюк О.М.

Київський апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" до свого провадження у складі нової колегії головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Гаврилюка О.М., Майданевича А.Г., своєю ухвалою від 13.12.2017 року.

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України неодноразово оголошувалась перерва.

22.03.2018 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшло клопотання - пояснення за №ЦЗВ8/Н відповідно до якого позивач просив залучити до матеріалів справи додаткові документи , зокрема, копію нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_4, яка в сою чергу не приймається судом, як належний та допустимий доказ, оскільки позивач в порушення п. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України не надав суду докази неможливості їх подання до суду першої інстанції.

Крім того, в даному клопотанні - поясненні представник позивача зазначив, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення недоцільно врахував висновки Верховного суду у аналогічній справі.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду № 09.1-08/891/18 від 03.04.2018 року справу № 910/6801/17, у зв'язку із перебуванням судді Майданевича А.Г., який не є головуючими суддею(суддею-доповідачем), на лікарняному, відповідно до підпунктів 2.3.25, 2.3.49 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено до повторного автоматизованого розподілу.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2018 року справу № 910/6801/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Гаврилюк О.М., Отрюх Б.В.

Київський апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" до свого провадження у складі нової колегії головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Гаврилюка О.М., Отрюха Б.В., своєю ухвалою від 03.04.2018 року.

У судовому засіданні 03.04.2018 року апелянт підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати

В судовому засіданні відповідач заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2017 року по справі №910/6801/17 залишити без змін а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" - без задоволення.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що позивач жодного разу не звертався до відповідача з проханням повернути підписані додаткові угоди, і саме цей факт свідчить, що між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди, додаткові угоди були підписані та отримані позивачем; листування на яке посилається апелянт не спростовують факт укладання спірної додаткової угоди.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2017 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 22.06.2016 року між Філією "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", що діє від імені та в інтересах Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", (замовник) та Приватним підприємством "Окко-Бізнес Контракт" (постачальник) було укладено договір поставки №ЦЗВ-14-02416-01 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити, а замовник прийняти та оплатити паливо рідинне та газ; оливи мастильні (дизельне паливо), найменування, марка та кількість якого вказується в специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору, на умовах, що викладені в цьому договорі.

Згідно п. 2.1 договору ціна на товар, який продається за цим договором, встановлюється в національній валюті України - гривні на умовах FCA (Франко-Перевізник) станція відправлення в межах України із подальшим направленням за реквізитами вантажоодержувача, які вказуються в рознарядках замовника (відповідно до вимог "Інкотермс" в редакції 2010р.), і включає: вартість товару, всі податки та збори, що встановлені українським законодавством, в тому числі, податок на додану вартість, і вказуються у специфікаціях до цього договору.

Відповідно до п. 2.3 договору сторони планують за даним договором поставити товар на суму 169 170000 грн, крім того, податок на додану вартість 20% - 33 834 000 грн, на загальну суму 203 004 000 грн.

Обсяги закупівлі та сума договору можуть змінюватись замовником в зв'язку зі зміною фактичного обсягу видатків замовника (реального фінансування та планів замовника), що оформлюються додатковими угодами до даного договору або направленням листа на адресу постачальника (п.2.5 договору).

Пунктом 2.4 договору визначено, що ціна товару, зазначена в специфікації, не є твердою та може бути змінена сторонами шляхом підписання додаткової угоди виключно у випадках, передбачених ч.5 ст.40 Закону України "Про здійснення державних закупівель".

Згідно п. 3.1 договору постачальник здійснює поставку товару залізничним транспортом загального користування на умовах FCA (Франко-Перевізник) станція відправлення в межах України (відповідно до вимог "Інкотермс" в редакції 2010р.), пункт призначення за реквізитами вантажоодержувача, які вказуються в рознарядках замовника.

Відповідно до п. 3.2 договору, постачальник здійснює поставку товару партіями протягом терміну дії договору, тільки при наявності рознарядки замовника, яка є підтвердженням готовності замовника до прийому товару. Відповідність за достовірність інформації, яка вказується в рознарядці, несе замовник. Замовник не несе відповідальності за надання рознарядок (надання не в повному обсязі), якщо це є наслідком зміни планів постачання та фінансування замовника.

Згідно п. 3.4 договору постачальник здійснює відвантаження товару протягом п'яти календарних днів з дня надання рознарядки.

Поставка товару підтверджується актом прийому-передачі, який підписується сторонами після приймання товару по кількості та якості вантажоодержувачем, за умови надання постачальником: рахунку-фактури на поставлений товар; податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства України; копії накладної (залізничної); копії документів з якості: паспорт або сертифікат якості, або паспорт якості, або паспорт продукції та декларація про відповідність; копії документу, який підтверджує сертифікацію товару, а саме сертифікату відповідності. Датою поставки товару вважається дата відправлення цього товару, що підтверджується штампом станції відправлення в межах України на накладній (залізничній), на адресу вантажоодержувача - кінцевого одержувача, які вказуються в рознарядці замовника (п.п. 3.6, 3.7 договору).

Відповідно до п. 6.1 договору постачальник протягом 3-х робочих днів з дати поставки товару, але не пізніше 3-го числа наступного за звітним місяцем, надає замовнику рахунок-фактуру на цей товар, податкову накладну. Копії накладних (залізничних) на кожну цистерну окремо.

Згідно п. 6.3 договору датою оплати вважається дата відправлення коштів замовника за банківськими реквізитами постачальника.

Термін дії даного договору встановлюється з моменту його підписання обома сторонами до 31.12.2016 року, а в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомлення та рознарядкою, направленими на адресу постачальника та в частині оплати - до повного виконання (п.12.2 договору).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, специфікації №1 до договору контрагентами було визначено найменування товару, кількість та ціну з урахуванням податку на додану вартість. Зокрема, згідно змісту вказаної специфікації вартість товару складає 169 170 000 грн, крім того, податок на додану вартість 20% - 33834 000 грн, на загальну суму 203 004 00 грн. Умови поставки: FCA (Франко-Перевізник) - станція відправлення в межах України із подальшим направленням за реквізитами вантажоодержувача - кінцевого одержувача - структурного підрозділу залізниці, які вказуються в рознарядках замовника (відповідно до вимог "Інкотермс" в редакції 2010р.). Термін поставки протягом п'яти календарних днів з дати поставки товару. Умови оплати: протягом п'яти банківських днів з дати поставки товару.

30.12.2016 року між сторонами було укладено додаткову угоду №2 до договору, відповідно до умов якої сторонами внесено зміни та доповнення до договору.

Згідно вказаної додаткової угоди сторонами погоджено включення до договору специфікації №3 на суму 32 483 750,00 грн, крім того, податок на додану вартість 20% - 6 469 750,00 грн на загальну суму 38 980 500 грн.

Сторонами також досягнуто згоди щодо внесення змін до п. 2.3 договору, а саме визначення, що сторони планують за даним договором поставити товар на суму 194 983 750,00 грн, крім того, податок на додану вартість 20% - 38 996 750 грн, що загалом становить 233 980 500 грн.

Одночасно, контрагентами у додатковій угоді №2 від 30.12.2016 року було погоджено внесення змін до п.12.2 договору - визначено строк дії правочину з моменту його підписання обома сторонами до 31.03.2017 року, а в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомлення та рознарядкою, направленими на адресу постачальника та в частині оплати - до повного виконання.

Дана додаткова угода набуває чинності з 01.01.2017 року і є невід'ємною частиною договору (п.6 додаткової угоди №2 від 30.12.2016 року).

Згідно включеної до договору специфікації №3 вартість товару складає 32 483 750,00 грн, крім того, податок на додану вартість 20% - 6 496 750,00 грн, що загалом становить 38 980 500,00 грн. Умови поставки: FCA (Франко-Перевізник) - станція відправлення в межах України із подальшим направленням за реквізитами вантажоодержувача - кінцевого одержувача - структурного підрозділу залізниці, які вказуються в рознарядках замовника (відповідно до вимог "Інкотермс" в редакції 2010р.). Термін поставки протягом п'яти календарних днів з дати поставки товару. Умови оплати: протягом п'яти банківських днів з дати поставки товару.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 21.03.2017 року позивачем направлено відповідачу рознарядку №ЦЗВ-20/1134 від 21.03.2017 року щодо здійснення відправки 1999 тонн дизельного палива за ціною 19500Ю,00 грн/тн з урахуванням податку на додану вартість з розрахунком протягом 5 банківських днів за наступними вантажними реквізитами: ст. Матейкове Південно-Західної залізниці, код: 332707, одержувач: база нафтопродуктів філії "ЦЗВ ПАТ "Укрзалізниця", код 9773, 23100, Вінницька область, Жмеринський район, с.Северинська, вул.Залізнична, 1. Термін поставки згідно вказаної рознарядки: протягом п'яти календарних днів з моменту надання рознарядки.

Отримання вказаної рознарядки представником відповідача не заперечувались.

За твердженням позивача, Приватним підприємством "Окко-Бізнес Контракт" свої обов'язки за договором №ЦЗВ-14-02416-01 від 22.06.2016 року в частині поставки товару згідно рознарядки №ЦЗВ-20/1134 від 21.03.2017 року виконано не було, дизельне паливо у кількості 1999 тонн за ціною 19500 грн/тн з урахуванням податку на додану вартість не поставлено, що стало підставою для нарахування штрафних санкцій та звернення до суду з розглядуваним позовом.

Зважаючи на викладене, позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача 5847075,00 грн штрафу.

В свою чергу, відповідач стверджує, що обов'язок з поставки товару за рознарядкою №ЦЗВ-20/1134 від 21.03.2017 року згідно специфікації №3 у постачальника відсутній, оскільки додатковою угодою №3 від 28.02.2017 року сторонами погоджено виключення означеної специфікації з договору.

Таким чином, внаслідок укладення Договору між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Судова колегія проаналізувавши умови договору вважає, що останній за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм Глави 30 Господарського кодексу України, Глави 54 Цивільного кодексу України та Закону України "Про публічні закупівлі".

У відповідності до ст. 712 Цивільного кодексу України та ст.265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього кодексу.

В свою чергу, у відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України вбачається, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобов'язання. (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Одночасно, в ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 9.4 сторони погодили, що за порушення термінів постачання постачальник оплачує замовнику штраф у розмірі 15% від суми непоставленого в строк товару, а за прострочення понад 15 днів додатково стягується пеня в розмірі 0,1% від суми непоставленого в строк товару за кожен день прострочення.

Тобто, обов'язковою умовою застосування до відповідача штрафних санкцій є доведення позивачем факту порушення відповідачем своїх зобов'язань.

Як було зазначено вище, позивач стверджує, що відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства не виконав взяті на себе зобов'язання щодо поставки товару на підставі отриманої від позивача рознарядки №ЦЗВ-20/1134 від 21.03.2017 року про здійснення відправки 1999 тон дизельного палива за специфікацією №3 до Договору на суму 38 980 500,00 грн, в зв'язку з чим ним було нараховано відповідачу штраф за порушення термінів постачання товару.

В той же час, як свідчать матеріали справи, 28.02.2017 року між сторонами було укладено додаткову угоду №3 до договору, в якій досягли згоди анулювати специфікацію №3 та включити специфікацію №4 до договору на загальну суму 42726985,82 грн (а.с.113).

Згідно із п.3 додаткової угоди №3 від 28.02.2017 року до договору дана додаткова угода набуває чинності з моменту її підписання і є невід'ємною частиною договору.

Твердження позивача, що останній не отримував додаткову угоду № 3 поштовим відправленням і саме тому дана додаткова угода є непідписаною (не укладеною), спростовуються наявною в матеріалах справи копією додаткової угоди №3 від 28.02.2017 року, яка скріплена підписами обох сторін та печатками суб'єктів господарювання, що свідчить про волевиявлення його сторін щодо викладених в ній умов та змісту угоди в цілому (а.с. 113).

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що сторони погодили, що моментом укладання змін до договору є момент підписання, а не отримання даної додаткової угоди певним чином.

Крім того, колегія суддів відзначає, що оригінали даної додаткової угоди та специфікація були оглянуті в судовому засіданні 03.04.2018 року.

Більш того, в матеріалах справи наявна копія специфікації №4 до договору, яка також скріплена підписами обох сторін та печатками суб'єктів господарювання. В свою чергу, представник позивача в судовому засіданні заперечував факт підписання вказаної специфікації з боку позивача. В той же час, останній не зміг пояснити та спростувати наявності як підпису так і печатки товариства на ній (а.с.114-117 т.1).

Доказів визнання вказаної угоди недійсною у визначеному чинним законодавством України порядку матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що судом першої інстанції всупереч ст.ст. 638, 640 Цивільного кодексу України, ст. 188 Господарського кодексу України, зроблено хибний висновок про факт досягнутої між сторонами згоди щодо умов додаткової угоди №3 та її підписання.

Щодо наданих позивачем листів №322-1 від 03.03.2017 року (а.с.122), №342 від 13.03.2017 (а.с.124), №367 від 24.03.2017 (а.с.128) та №396 від 12.04.2017 (а.с.129) Приватного підприємства "ОККО-Бізнес Контракт", в яких останнім було запропоновано збільшити вартість товару за Договором ніяким чином не нівелюють обставин погодження у Додатковій угоді №3 від 28.02.2017 року контрагентами анулювання специфікації №3 до спірного правочину, оскільки фактично означені листи складені пізніше, ніж дана Додаткова угода №3 та не містять інформації щодо не укладання останньої.

Крім того, посилання позивача на листи філії «ЦЗВ» ПАТ «Укрзалізниця» від 23.03.2017 року №ЦЗВ-20/1191 (а.с 125) та ПАТ «Укрзалізниця» від 15.05.2017 року №Ц/4-23/2015-17 (а.с 130) не спростовує правомірних висновків суду першої інстанції щодо погодження у Додатковій угоді №3 від 28.02.2017 року контрагентами анулювання специфікації №2 до спірного правочину.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що умовами п.2.4 договору передбачено можливість зміни ціни товар у випадках, передбачених ч.5 ст. 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель", при цьому, вчинення контрагентами дій, направлених на зміну такої істотної умови договору поставки, як ціна, не обмежено у кількості разів ані договором, ані законом.

Більш того, як свідчать матеріали справи, сторони неодноразово користувались правом на внесення змін до договору.

З змісту умов додаткової угоди №3 від 28.02.2017 року вбачається, що специфікація №3, на підставі якої замовником і було виставлено рознарядку №ЦЗВ-20/1134 від 21.03.2017р., була анульована контрагентами більш як за три тижні до моменту направлення позивачем відповідачу означеної рознарядки, на невиконання обов'язку з поставки за якою, позивач посилається в якості підстави для нарахування штрафних санкції, стягнення яких є предметом спору у справі.

Таким чином, оскільки, сторонами на підставі вільного волевиявлення було погоджено анулювання специфікації №3 до договору №ЦЗВ-14-02416-01 від 22.06.2016р. до моменту направлення замовником постачальнику рознарядки №ЦЗВ-20/1134 від 21.03.2017р., приймаючи до уваги, що у відповідності до умов укладеного між сторонами правочину найменування, марка, кількість та ціна товару вказується у специфікаціях до договору, які є його невід'ємною частиною, судова колегія дійшла висновку, що на підставі спірної рознарядки у відповідача, як постачальника за договором, не виникло обов'язку з поставки на користь позивача дизельного палива у кількості та за ціною вказаній в ній.

Така ж правова позиція з аналогічного спору між тими ж сторонами викладена у постанові Верховного Суду від 28.02.2018 року по справі №910/6806/17.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції недоцільно врахував висновки Верховного суду, оскільки, Верховний Суд у даній справі встановив відсутність порушення судами матеріальних норм (ст.ст. 638, 640, 642, 646 Цивільного кодексу України, ч.ч. 1, 3 ст. 188 Господарського кодексу України, ст. 10 Закону України «Про публічні закупівлі») та процесуального права (за аналогічних обставин справи, керуючись ст. 236 Господарського процесуального кодексу України суд має враховувати висновки Верховного Суду при вирішенні даної справи).

Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що за приписами ч.1 ст.631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Судом вказувалось,що за умовами п. 12.2 договору №ЦЗВ-14-02416-01 від 22.06.2016 року термін дії даного договору встановлюється з моменту його підписання обома сторонами до 31.12.2016 року, а в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомлення та рознарядкою, направленими на адресу постачальника та в частині оплати - до повного виконання.

У додатковій угоді №2 від 30.12.2016 року погоджено, що строк дії правочину з моменту його підписання обома сторонами до 31.03.2017 року, а в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою, направленими на адресу постачальника та в частині оплати - до повного виконання.

Однак, наразі в матеріалах справи відсутні належні та допустимі у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу (в редакції чинній на час винесення оскаржуваного рішення) докази направлення заявником в межах строку дії спірного правочину рознарядки на поставку товару на підставі специфікації №4 на суму 42 726 985,82 грн, що вказує на відсутність у постачальника обов'язку з поставки товару, строк виконання якого настав, та порушення якого могло б бути підставою для застосування визначених укладеним між сторонами правочином штрафних санкцій.

Обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, належним чином не доведені.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмовив в задоволенні позовних вимог.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду ухвали судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.08.2017 року у справі №910/6801/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/6801/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

Б.В. Отрюх

Дата складення повного тексту - 05.04.2018 року