ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.03.2018

Справа № 910/21934/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В., за участі секретаря судового засідання Рижонкова С.В., розглянувши матеріали справи

За позовом           Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий Дім “Ензим-Агро”

до                     Товариства з обмеженою відповідальністю “Науково-виробниче підприємство “Агробіопродукт”

про                     стягнення 123530,09 грн.

Представники сторін:

від позивача – не з’явився;

від відповідача – не з’явився.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Торговий Дім “Ензим-Агро” звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Науково-виробниче підприємство “Агробіопродукт” про стягнення 123530,09 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов’язань з оплати вартості товару поставленого позивачем товару, внаслідок чого, за ним утворилась заборгованість в розмірі 113905,80 грн., яку просить стягнути позивач.

Крім того, позивач просить стягнути нараховані на вказану заборгованість на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України 7607,41 грн. інфляційних втрат та 2016,88 грн. 3% річних за порушення грошового зобов’язання.

Представник позивача в судове засідання не з’явився, разом з тим, до початку розгляду справи через загальний відділ діловодства господарського суду міста Києва подав клопотання про розгляд справи без участі уповноваженого представника.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, разом з тим, через загальний відділ господарського суду міста Києва подав відзив на позовну заяву в якому заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, зокрема щодо зобов’язань по договору №ЕА-17-216-Р/ТК від 29.06.2017 зазначив, що позивачем в позовній заяві не доведено факт укладання договору, за твердженням відповідача вказаний договір між сторонами не укладався та відповідно відсутні підстави щодо стягнення оплати за поставлений товар та нарахування штрафних санкцій.

Водночас, щодо зобов’язань за договорами поставки №ЕА-16-100-Р/А від 20.04.2016 та №ЕА-17-124-Р/А від 07.04.2017 відповідачем вказано про те, що оплата за поставлений товар за вказаними договорами здійснена, на підтвердження чого додав до відзиву платіжні доручення на загальну суму 133976,40 грн. та копії банківських виписок по рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю “Науково-виробниче підприємство “Агробіопродукт”.

Позивач у поданих до суду запереченнях на відзив в повному обсязі заперечив проти обставин, викладених у відзиві на позов, зокрема в частині щодо не доведеності факту укладання договору №ЕА-17-216-Р/ТК від 29.06.2017 зазначив, що по вказаному договору між сторонами були досягнуті істотні умови останнього, що підтверджується виставленням рахунку-фактури з боку позивача №ЕА-00747 від 29.06.2017, відвантаження товару відповідачеві 29.06.2017 згідно видаткової накладної №ЕА-00786 перевізником Товариства з обмеженою відповідальністю “Нова Пошта” згідно експрес накладної №26 і його прийняття, про що свідчить проставлення особисто директором свого підпису і печатки відповідача на видатковій накладній.

Крім того позивачем вказано, що банківські виписки які додані відповідачем до відзиву, охоплюють період, в якому претензій щодо сплати вартості отриманого відповідачем товару останній не має, відповідно вони не мають відношення до спірних питань.

Разом з тим відповідачем було подано клопотання про врегулювання спору за участі судді проти задоволення якого позивач заперечив.

Відповідно до ч.1 ст. 186 Господарського процесуального кодексу України врегулювання спору за участю судді проводиться за згодою сторін до початку розгляду справи по суті.

Враховуючи заперечення позивача проти клопотання про врегулювання спору за участі судді, суд відмовив у задоволенні вказаного клопотання.

Розглянувши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.04.2016 та 07.04.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Торговий Дім “Ензим-Агро” (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Науково-виробниче підприємство “Агробіопродукт” (покупець) укладено Договори поставки №ЕА-16-100-Р/А та №ЕА-17-124-Р/А, відповідно до умов яких, постачальник зобов’язується передати у власність покупця, а останній зобов’язується прийняти та оплатити на умовах цих договорів вартість товару в асортименті, кількості та по цінах, зазначених у видаткових накладних, які складаються на кожну відповідну партію товару (п.1.1 Договору).

Відповідно до п.2.2, п.2.3. Договорів, датою поставки є дата передачі товару покупцеві, зазначена у видаткових накладних на відповідну партію товару. Супровідні документи на товар, які постачальник повинен передати покупцеві при поставці кожної партії товару: примірник рахунку-фактури, примірник видаткової накладної, примірник сертифікату якості, примірник ТТН.

Згідно з п.3.3 Договорів, загальна сума Договору визначатиметься з вартості товару, що буде поставлено згідно видаткових накладних, які є невід’ємною частиною і складаються на кожну окрему партію товару.

Пунктами 4.1, 4.2 Договорів встановлено, що покупець зобов’язаний здійснити 100% попередню оплату вартості відповідної партії товару згідно рахунку-фактури постачальника. Оплата поставленого товару здійснюється покупцем шляхом безготівкового банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

За умовами пункту 8.1 вищевказаних Договорів, останні вступають в силу з моменту їх підписання уповноваженими представниками сторін та діють до 31.12.2016 та 31.12.2017 відповідно.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на виконання умов зазначених Договорів передав відповідачеві товар на загальну суму 81259,80 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних №ЕА-01057 від 30.09.2017 та № ЕА-00492 від 05.05.2017. Вказані видаткові накладні підписані уповноваженими представниками обох сторін та скріплені відповідними печатками підприємств. Доказів щодо наявності спорів стосовно якості або кількості поставленого позивачем товару матеріали справи не містять. Однак відповідач поставлений товар не оплатив, в зв'язку з чим у останнього утворилася заборгованість за Договорами поставки №ЕА-16-100-Р/А від 20.04.2016 та №ЕА-17-124-Р/А від 07.04.2017 в сумі 81259,80 грн.

Жодних заперечень щодо кількості або вартості поставленого позивачем товару за вказаними Договорами матеріали справи не містять.

Окрім викладеного судом встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю “Торговий Дім “Ензим-Агро”, відповідно до рахунку-фактури №ЕА-00747 від 29.06.2017, було поставлено Товариству з обмеженою відповідальністю “Науково-виробниче підприємство “Агробіопродукт” товар на загальну суму 37200 грн.

Факт поставки вказаного товару підтверджується наявною в матеріалах справи копією рахунку-фактури №ЕА-00747 від 29.06.2017 та копією видаткової накладної №ЕА-00786 від 29.06.2017, яка підписана уповноваженими представниками обох сторін і скріплена відповідними печатками підприємств.

В матеріалах справи відсутні будь-які заперечення щодо кількості або вартості поставленого позивачем товару відповідно до вказаних документів матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Враховуючи зазначене, судом встановлено, що між сторонами укладено договір поставки на загальну суму 37200 грн. в спрощений спосіб шляхом підписання видаткової накладної уповноваженими представниками обох сторін і скріпленої відповідними печатками підприємств, що не суперечить вимогам ст. 181 ГК України.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частинами 1, 6 ст.265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона – постачальник, зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні – покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексу України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

В силу положень ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір, відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Факт неналежного виконання відповідачем зобов’язань з оплати вартості поставленого товару, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість в розмірі 113905,80 грн. належним чином підтверджений матеріалами справи.

Позивач звертався до відповідача із Претензією №37 від 14.11.2017 в якій просив відповідача ліквідувати заборгованість в розмірі 113905,80 грн. у термін до 21.11.2017 та підписати акт звіряння взаєморозрахунків, проте відповідач залишив вказану претензію без відповіді та задоволення.

За таких обставин, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар в розмірі 113905,80 грн.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України).

Нормами ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі зазначених норм позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача 7607,41 грн. інфляційних втрат та 2016,88 грн. 3% річних.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок на предмет арифметичної правильності та відповідності вимогам закону, судом встановлено, що позивачем при розрахунку вказаних сум заборгованості невірно визначено період нарахування та допущено арифметичні помилки, внаслідок чого заявлені суми підлягають частковому задоволенню, а саме 1949,48 грн. трьох процентів річних та 7341,28 грн. інфляційних втрат.

Разом з тим, заперечення відповідача стосовно не доведення позивачем факту укладання договору №ЕА-17-216-Р/ТК від 29.06.2017 судом відхиляються, оскільки наявною в справі копією видатковою накладної №ЕА-00786 від 29.06.2017 підтверджується факт приймання відповідачем товару. Вказані правовідносини регулюються ст. 181 Господарського процесуального кодексу України та є Договором поставки, укладеним між сторонами в спрощений спосіб.

Крім того суд відхиляє заперечення відповідача в частині твердження останнього щодо оплати поставленого товару за договорами поставки №ЕА-16-100-Р/А від 20.04.2016 та №ЕА-17-124-Р/А від 07.04.2017, оскільки додані до відзиву платіжні доручення та банківські виписки підтверджують сплату відповідачем виставлених рахунків-фактур №ЕА-00276 від 07.04.2017; №ЕА-00380 від 24.04.2017, №ЕА-00474 від 10.05.2017; №ЕА-00577 від 26.05.2017 та №ЕА00379 від 24.04.2017, які жодним чином не стосуються предмету даного спору.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування викладених у позові обставин.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати на сплату судового збору в сумі 3191,25 грн. покладаються сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вкладене та керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Науково-виробниче підприємство “Агробіопродукт” (03062, м. Київ, вул. Стрийська, 3; ідентифікаційний код 36113608) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий Дім “Ензим-Агро” (21018, м. Вінниця, вул. Гоголя, 30; ідентифікаційний код 38134923) 113905 (сто тринадцять тисяч дев’ятсот п’ять) грн. 80 коп. заборгованості, 1949 (одну тисячу дев’ятсот сорок дев'ять) грн. 48 коп. трьох процентів річних, 7341 (сім тисяч триста сорок одну) грн. 28 коп. інфляційних втрат, а також витрати зі сплати судового збору в сумі 1847 (одна тисяча вісімсот сорок сім) грн. 95 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 02.04.2018

Суддя                      Я.В. Маринченко