ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2018р. Справа №914/2/17

місто Львів

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь», м. Краматорськ, Донецька область

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Логістик», м. Городок, Львівська область

про зобовязання вчинити дії

Суддя Мазовіта А.Б.

Секретар Зубко С.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2, представник (довіреність №17/38 від 07.06.2016);

від відповідача: не зявився

Публічне акціонерне товариство «Енергомашспецсталь», м. Краматорськ, Донецька область звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Логістик», м. Городок, Львівська область про зобовязання вчинити дії.

Ухвалою суду від 06.01.2017 (суддя Петрашко М.М.) порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 31.01.2017.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.03.2017 у справі №914/2/17 в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь» відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 07.06.2017 рішення Господарського суду Львівської області від 21.03.2017 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 24.10.2017 у справі №914/2/17 постанову Львівського апеляційного господарського суду від 07.06.2017 та рішення Господарського суду Львівської області від 21.03.2017 у справі №914/2/17 скасовано, справу №914/2/17 передано на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

Ухвалою суду від 04.12.2017 судове засідання призначено на 04.01.2018.

15.12.2017 набрала чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, викладена у розділі І Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, пунктом 9 розділу XI Перехідних положень якого встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою суду від 04.01.2018 у звязку із неявкою представника відповідача підготовче засідання було відкладено на 30.01.2018.

Ухвалою суду від 30.01.2018 у звязку із неявкою представника відповідача підготовче засідання було відкладено на 20.02.2018.

Ухвалою від 20.02.2018 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 14.03.2018.

Стороні розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст. 42, 46 ГПК України, заяв про відвід суду не поступало.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між сторонами було укладено договір №200614/7 про надання транспортно-експедиторських послуг від 20.06.2014. На виконання умов договору за актом прийому-передачі від 23.07.2014 позивач передав відповідачу ковані плити. За твердженням позивача, відповідачу була подана заявка на перевезення двох плит, однак перевезення плит не здійснено. У звязку з наведеним, на підставі положень статті 1212 ЦК України, позивач просив суд зобовязати відповідача повернути плиту №ф 3-14340, масою 7,48 тонн, вартістю 7 981,16 євро та плиту № ф 6-14416, масою 10 тонн, вартістю 9 215,00 євро.

Відповідач в судові засідання явку представника не забезпечив, вимог ухвал суду не виконав, виклики у судове засідання надсилалися за адресою відповідача, вказаною у позовній заяві та зазначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Вказані ухвали також були розміщені на веб-сторінці офіційного веб-порталу судової влади України. Таким чином, в розумінні ст. 120, 122, 242 ГПК України відповідач повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Проаналізувавши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про достатність матеріалів справи для її розгляду по суті за відсутності представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника сторони, суд встановив наступне.

20 червня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Логістик» (виконавець) та Публічним акціонерним товариством «Енергомашспецсталь» (замовник) був укладений договір №200614/7 про надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні.

За цим договором замовник (позивач) доручає, а експедитор (відповідач) приймає на себе зобовязання за рахунок замовника від свого імені виконати послуги по організації транспортно-експедиторського обслуговування (надалі - ТЕО) вантажів по Україні, країнам СНД і країнам Європи.

Обєм і вартість робіт (послуг) по ТЕО, строки і умови їх виконання обумовлюються в заявці (пункт 1.2. договору).

Відповідно до п. 2.1.1. договору замовник зобовязаний подавати заявку на перевезення вантажу, яка містить вимоги до рухомого складу, маршрут руху, дату завантаження, строк доставки, інформацію про вантаж (найменування, вага), адресу завантаження і розвантаження, інформацію про контактних осіб на завантаженні і розвантаженні, вартість перевезення, дані про склад тимчасового зберігання або митний склад (найменування, адреса, номер ліцензії) не пізніше: 24 годин до запланованої подачі автотранспорту під завантаження для експортного вантажу і перевезення по Україні; 72 годин до запланованої подачі автотранспорту під завантаження для імпортного вантажу.

Згідно п. 2.1.4. договору, замовник зобовязаний якісно оформляти товарно-транспортну документацію, необхідну для безперешкодного руху автопоїзду по маршрутам слідування. Передати всі інструкції водію тільки в письмовому вигляді, вказувати в товарно-транспортній накладній (надалі - ТТН) інформацію про характер вантажу, вантажоодержувача, місця вивантаження.

Відповідно до п. 2.1.5. договору, замовник зобовязаний забезпечити завантаження (розвантаження) транспортного засобу на протязі 24 годин при перевезенні по території України і завантаження - митне оформлення - розвантаження протягом 96 годин (завантаження, митне оформлення - 48 годин і розвантаження митне оформлення - 48 годин) при міжнародному перевезенні без урахування вихідних та святкових днів.

Згідно з п. 2.2.10 договору експедитор зобовязаний у відповідності до заявки замовника надати послуги щодо перевантаження, зберігання, митного оформлення або інші послуги, необхідні для виконання перевезення вантажу.

Пунктом 3.3 договору визначено, що замовник здійснює 100% передоплату до відвантаження вантажу.

Відповідно до п. 4.1. договору сторона, яка порушила свої зобовязання за цим договором, зобовязана без затримки усунути порушення та/або вжити заходи для усунення порушення з повідомленням про це іншу сторону.

На виконання умов договору замовник подав експедитору заявку про перевезення плит кованих, які були передані позивачем відповідачу на підставі акту приймання-передачі від 23.07.2014.

Водночас, вищевказана заявка на перевезення двох плит станом на час звернення так і не підписана, а перевезення плит - не здійснено.

З метою досудового урегулювання спору, позивач звертався до відповідача із претензією за вих. №17/1161 від 18.11.2016 про повернення плити №ф 3-14340, масою 7,48 тонн, вартістю 7 981,16 євро та плити № ф 6-14416, масою 10 тонн, вартістю 9 215,00 євро. Однак, вказана претензія залишена відповідачем без розгляду та задоволення.

У звязку з невиконанням відповідачем вимог претензії, позивач звернувся до суду із позовом про зобовязання відповідача повернути плиту №ф 3-14340, масою 7,48 тонн, вартістю 7 981,16 євро та плиту № ф 6-14416, масою 10 тонн, вартістю 9 215,00 євро.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

У статті 306 ГК України закріплено, що під перевезенням вантажів слід розуміти господарську діяльність, повязану з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Субєктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до статті 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобовязується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, повязаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обовязок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобовязання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобовязання, повязані з перевезенням.

Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

За приписами статті 930 ЦК України договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі.

За приписами статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку.

Як зазначалося вище, за умовами договору замовник доручає, а експедитор приймає на себе зобовязання за рахунок замовника від свого імені виконати послуги по організації транспортно-експедиторського обслуговування (надалі - ТЕО) вантажів по Україні, країнам СНГ і країнах Європи (п.1.1. договору). З огляду на викладене, спірні правовідносини сторін, повязані із виконанням наведеного договору унормовані також і міжнародними договорами.

01.08.2006 Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажу» від 19.05.1956, якою врегульовані правовідносини, що випливають з договору міжнародного перевезення вантажу.

З урахуванням статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», статті 4 Господарського процесуального кодексу України положення зазначеної Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів мають пріоритет над правилами, передбаченими законодавством України.

Відповідно до пункту 5 статті 1 вказаної Конвенції договірні сторони погодилися не змінювати будь-які з положень цієї Конвенції шляхом спеціальних угод між двома чи декількома договірними сторонами, за винятком скасування її застосування до їхніх прикордонних перевезень або дозволу використовувати вантажні накладні, що встановлюють право власності на вантаж при перевезеннях, які виконуються цілком в межах їхніх територій.

Виходячи зі статті 4 Конвенції договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 9 Конвенції вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

У матеріалах справи вантажна накладна (товарно-транспортна накладна) щодо перевезення плит №ф3-14340 та №ф 6-14416 відсутня.

Як зазначалося вище, згідно п. 1.2. договору обєм і вартість робіт (послуг) по ТЕО, строки і умови їх виконання обумовлюються в заявці.

Відповідно до статті 933 ЦК України, клієнт зобовязаний надати експедиторові документи та іншу інформацію про властивості вантажу, умови його перевезення, а також інформацію, необхідну для виконання експертом обовязків, встановлених договором.

Експедитор повинен повідомити клієнта про виявлені недоліки одержаної інформації, а в разі її неповноти - вимагати у клієнта необхідну додаткову інформацію.

У разі ненадання клієнтом документів та необхідної інформації експедитор має право відкласти виконання своїх обовязків за договором транспортного експедирування до надання документів та інформації в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно ч. 1 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази того, в якій саме формі відбувалося направлення пропозиції про укладення у відповідності до п. 1.2. договору заявки на перевезення плит №ф 3-14340, №ф 6-14416, відповідь відповідача про згоду (акцепт) щодо укладення такої заявки.

Як зазначив відповідач у відзиві, відповідачем заявка на перевезення плит №ф 3-14340, № ф 6-14416 не погоджувалася.

Також в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач звертався до позивача із відповідним листом про неможливість виконання обовязків щодо перевезення плит №ф 3-14340, № ф 6-14416 з огляду на недостатність наданої замовником інформації.

Наведене свідчить, що акцептування відповідачем пропозиції позивача щодо перевезення плит № ф 3-14340, № ф 6-14416 не відбулося.

Якщо правочин не відповідає вимогам статті 207 ЦК України, то його не можна вважати вчиненим у письмовій формі. Разом з тим за загальним правилом частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом, але рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

В разі недодержання сторонами письмової форми правочину, для зясування факту його вчинення та змісту слід застосовувати за аналогією частину другу статті 205 ЦК України. Поведінка сторін, що засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків, може доводитись письмовими та іншими доказами, крім свідчень свідків.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Проте, сторонами не долучено інших доказів в розумінні ст. 91 ГПК України, з яких можна було б встановити факт укладення заявки на перевезення плит № ф 3-14340, № ф 6-14416.

Відповідно до акту прийому-передачі продукції від 23.07.2014 позивач передав відповідачу 6 плит кованих, в т.ч. 2 плити ковані, які є предметом спору у даній справі. При цьому, вказаний акт не містить посилання на укладений між сторонами договір №200614/7 від 20.06.2014. Зважаючи на відсутність відповідної заявки, погодженої сторонами у встановленому договором порядку та ТТН складеної на відповідний товар (плита № ф 3-14340 та плита № ф 6-14416), даний акт лише засвідчує факт переміщення майна від однієї особи до іншої.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про автомобільний транспорт» істотними умовами договору перевезення вантажу є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.

З огляду на відсутність належним чином погодженої заявки на перевезення плит №ф 3-14340, № ф 6-14416 (узгодження сторонами усіх істотних умов їх перевезення), суд дійшов висновку про неукладеність між сторонами заявки на перевезення плит №ф 3-14340, № ф 6-14416.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Це положення застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Статтею 1213 ЦК України встановлено, що набувач зобовязаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Характерною рисою зобовязань із набуття та збереження майна без достатньої правової підстави є те, що в їх основі лежать економічні звязки щодо переміщення матеріальних благ, відтак, у результаті безпідставного набуття або збереження виникають відносні правовідносини між боржником (набувачем) та кредитором (потерпілим), спрямовані на забезпечення переходу матеріальних благ із майнової сфери однієї особи до майнової сфери іншої особи.

З огляду на те, що між сторонами не виникли зобовязання із перевезення плит №ф 3-14340, № ф 6-14416, переданих за актом приймання-передачі від 23.07.2014, вказані плити на вимогу позивача не повернуті, а тому утримуються відповідачем безпідставно.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Відповідно до 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно п. 6 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог у звязку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу).

З огляду на те, що суд дійшов висновку про неукладеність заявки на перевезення плит №ф 3-14340, № ф 6-14416, спеціальна позовна давність в один рік до вищевказаних правовідносин сторін не застосовується.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Таким чином, до правовідносин сторін щодо безпідставного збереження плит №ф 3-14340, № ф 6-14416 застосовується загальна позовна давність.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як було встановлено судом, плити №ф 3-14340, №ф 6-14416 передано позивачем відповідачу згідно акту приймання-передачі від 23.07.2014.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява подана позивачем 03.01.2017 року, що в свою чергу спростовує доводи відповідача про пропуск позовної давності.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими наявними в матеріалах доказами та такими, що підлягають до задоволення.

В п. 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» зазначено, що у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, Публічному акціонерному товариству «Енергомашспецсталь» за подання позовної заяви було сплачено 7 222 грн. 39 коп., за подання апеляційної скарги 7 944 грн. 63 коп. судового збору, за подання касаційної скарги 9 027 грн. 00 коп.

Оскільки спір виник з вини відповідача, судові витрати по розгляду справи відповідно до ст. 129 ГПК України необхідно покласти на відповідача.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 207, 256, 257, 258, 267, 509, 626, 638, 640, 642, 929, 930, 933, 1212, 1213 ЦК України, ст. 306 ГК України та ст.ст. 4, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 241, 326, 327 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити.

2. Зобовязати Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Логістик», м. Городок, вул. Львівська, буд. 659А, корпус Г, Львівська область (ідентифікаційний код 39203971) повернути Публічному акціонерному товариству «Енергомашспецсталь», м. Краматорськ, Донецька область (ідентифікаційний код 00210602) плиту №ф 3-14340, масою 7,48 тонн, вартістю 7 981,16 євро та плиту №ф 6-14416, масою 10 тонн, вартістю 9 215,00 євро.

3. Стягнути з Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Логістик», м. Городок, вул. Львівська, буд. 659А, корпус Г, Львівська область (ідентифікаційний код 39203971) на користь Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь», м. Краматорськ, Донецька область (ідентифікаційний код 00210602) 7 222 грн. 39 коп. судового збору за подання позовної заяви, 7 944 грн. 63 коп. судового збору за подання апеляційної скарги та 9 027 грн. 00 коп. судового збору за подання касаційної скарги.

4. Накази видати згідно ст. 327 ГПК України.

5. Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

В судовому засіданні 14.03.2018 оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 23.03.2018.

Суддя Мазовіта А.Б.