КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2018 р. Справа№ 910/12226/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Національного банку України

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.02.2018

за скаргою Національного банку України на рішення та дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В.

у справі № 910/12226/16 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА» Кашути Д.Є.

до Національного банку України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про стягнення 74 906 358,36 грн, визнання права власності та зобов'язання вчинити дії

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.11.2016 у справі № 910/12226/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2017 позов задоволено частково, вирішено стягнути частково з Національного банку України на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» (надалі - ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива») в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» Кашути Д.Є. отриманий купонний дохід у розмірі 28 682 813,25 грн, отриманий дохід від погашення цінних паперів у розмірі 7 618 200,00 грн, проценти за користування купонним доходом та коштами від погашення цінних паперів в сумі 320 369,81 грн, інфляційні нарахування в сумі 1 529 973,38 грн та 206 700,00 грн витрат зі сплати судового збору; визнати за ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» право власності на цінні папери - державні облігації України UA в кількості 179 698 штук, загальною номінальною вартістю 179 698 000,00 грн; UA в кількості 38 091 штук, загальною номінальною вартістю 3 012 800,00 грн.

24.07.2017 на виконання зазначеного рішення видано відповідні накази.

Постановою Вищого господарського суду України від 24.10.2017 касаційну скаргу Національного банку України залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2017 у справі № 910/12226/16 - без змін.

26.01.2018 Національний банк звернувся до Господарського суду міста Києва зі скаргою на рішення та дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В., згідно з якою заявник просив суд:

- зупинити виконання наказу Господарського суду м. Києва від 24.07.2017 у справі №910/12226/16 до розгляду цієї скарги на рішення та дії державного виконавця;

- визнати неправомірним рішення та дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. від 15.01.2018 про відкриття виконавчого провадження № 55532041;

- визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. від 15.01.2018 про відкриття виконавчого провадження № 55532041;

- зобов'язати головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. повернути ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» Кашути Д.Є. наказ Господарського суду м. Києва від 24.07.2017 у справі № 910/12226/16.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2018 у справі №910/12226/16 у задоволенні скарги Національного банку України на рішення та дії Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги Національного банку України, суд виходив з того, що Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників передбачають виконання рішень про стягнення коштів, боржниками за якими є державний орган, шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу; Національний банк України є державним органом, проте не має відкритих рахунків в органах казначейства та не є розпорядником та одержувачем бюджетних коштів; Національний банк України є економічно самостійним органом, який здійснює видатки за рахунок власних доходів у межах затвердженого кошторису адміністративних витрат; станом на день розгляду скарги боржником не вчинялись дії щодо погашення боргу, рішення у справі №910/12226/16 не виконано, що порушує право стягувача користуватися належними йому коштами.

Не погоджуючись із ухвалою суду, Національний банк України звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове рішення, яким скаргу Національного банку України на рішення та дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала суду винесена при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування скарги апелянт зазначав про неправомірність прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження на виконання наказу, боржником за яким є Національний банк України, оскільки такий є державним органом, стягнення коштів з якого має здійснюватись Державною казначейською службою України.

Як стверджує апелянт, при прийнятті оскаржуваної ухвали суд не звернув уваги на те, що Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України неодноразово приймались рішення про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчих документів, за якими боржником був Національний банк України на підставі того, що рішення про стягнення коштів з державних органів виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. При цьому, наявність чи відсутність відкритих рахунків в органах казначейства, на переконання скаржника, не є підставою для відмови у виконанні судових рішень такими органами.

Крім того, скаржник посилався на порушення судом норм процесуального права, що полягало у неправомірності прийняття у якості доказу незасвідченої належним чином копії листа Державної казначейської служби України, не перевіривши наявності у Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України оригіналу такого листа та обставин щодо його отримання; прийнятті до уваги зазначеного листа за відсутності доказів, що підтверджують надсилання (надання) його копії іншим учасникам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.03.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національного банку України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.02.2018, встановлено ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та головному державному виконавцю відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 розгляд апеляційної скарги Національного банку України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.02.2018 призначено на 02.04.2018, повторно встановлено ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та головному державному виконавцю відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб скористалися правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України, надали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, вказані особи наголошували на тому, що Національний банк України є економічно самостійним органом, який здійснює видатки за рахунок власних доходів у межах затвердженого кошторису адміністративних витрат, не має відкритих рахунків в органах казначейства та не є розпорядником та одержувачем бюджетних коштів, а тому повноваженнями щодо виконання рішень суду, за якими боржником є Національний банк України, наділені органи Державної виконавчої служби.

У судовому засіданні 02.04.2018 представники скаржника підтримали вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити, ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким скаргу Національного банку України на рішення та дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. задовольнити повністю.

Представники позивача, третьої особи та органу державної виконавчої служби заперечили проти вимог апеляційної скарги, вважають її безпідставною та необґрунтованою, у зв'язку з чим просили суд апеляційної інстанції відмовити в її задоволенні, а оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

02.04.2018 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 25 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про розгляд скарг на рішення, дії (бездіяльність) органів Державної виконавчої служби, державного виконавця, приватного виконавця.

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представників учасників справи, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч. 1 ст. 326 ГПК України).

Частиною 1 статті 327 ГПК України зазначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 24.07.2017 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2016, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2017 у справі №910/12226/16 та набрало законної сили 10.07.2017, Господарським судом міста Києва видано накази про стягнення з Національного банку України на користь ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» Кашути Д.Є. отриманого купонного доходу у розмірі 28 682 813,25 грн, отриманого доходу від погашення цінних паперів у розмірі 7 618 200,00 грн та про стягнення процентів за користування купонним доходом та коштами від погашення цінних паперів в сумі 320 369,81 грн, інфляційних нарахувань в сумі 1 529 973,38 грн та 206 700,00 грн витрат зі сплати судового збору (а.с. 153-154, т. 2).

15.01.2018 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. на підставі ст. ст. 3, 4, 24-27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №55532041 з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 у справі №910/12226/16 та зобов'язано боржника протягом п'яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження подати декларацію про доходи та майно, а також вирішено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 3 630 101,33 грн (а.с 18, т. 3).

Крім того, 15.01.2018 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. винесено постанову про об'єднання виконавчих проваджень №55531552, №55531710, №55531838, № 55531924, № 55532041 у зведене виконавче провадження № 55539087 (а.с. 94, т. 3).

Стаття 55 Конституції України вказує, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження« від 02.06.2016 № 1404-VIII однією із засад виконавчого провадження є забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 339 ГПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

В обґрунтування поданої скарги на рішення та дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В., скаржник посилався на положення ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ч. 2 ст. 6, п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», вказуючи, що рішення про стягнення коштів з державних органів виконуються Державною казначейською службою України, а Національний банк України за своєю організаційно-правовою формою є органом держаної влади, у зв'язку з чим державним виконавцем неправомірно прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №55532041 від 15.01.2018.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення скарги Національного банку України на рішення та дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В., виходячи з наступного.

Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Зі змісту ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Порядок стягнення коштів з державних органів, державного або місцевих бюджетів або боржників регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» (надалі - Порядок).

Відповідно до п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Відповідно до пунктів 24 та 25 Порядку стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку. Безспірне списання коштів з рахунка боржника здійснюється в першочерговому порядку. Проведення платежів за його платіжними дорученнями здійснюється після безспірного списання у разі наявності коштів на рахунку.

Водночас, пунктом 2 Порядку визначено, що боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства.

При цьому, бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов'язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження (п. 6 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України).

Розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов'язань, довгострокових зобов'язань за енергосервісом та здійснення витрат бюджету (п. 47 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України).

За приписами частини 1 статті 47 Бюджетного кодексу України, відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Порядок складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 3 ст. 10 Бюджетного кодексу України передбачено, що на основі відомчої класифікації видатків та кредитування бюджету Казначейство України складає та веде єдиний реєстр розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів.

Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Національний банк України за організаційно-правовою формою є органом державної влади.

Разом з тим, за приписами ч. 1 ст. 4 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк є економічно самостійним органом, який здійснює видатки за рахунок власних доходів у межах затвердженого кошторису адміністративних витрат, а у визначених цим Законом випадках - також за рахунок Державного бюджету України.

З наданої Департаментом державної виконавчої служби копії листа Державної казначейської служби України №5-08/6739-17924 від 27.10.2017 про надання інформації, вбачається, що відповідно до мережі розпорядників та одержувачів бюджетних коштів Національний банк України в органах Казначейства не обслуговується (а.с. 82-83, т. 3).

При цьому, колегія суддів погоджується з доводами апелянта щодо неправомірності прийняття у якості доказу незасвідченої належним чином копії вказаного листа, не перевіривши наявності у Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України оригіналу такого листа та обставин щодо його отримання, а також за відсутності доказів, що підтверджують надсилання (надання) його копії іншим учасникам справи, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 91 ГПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Однак, як вбачається з наданої копії вищевказаного листа Державної казначейської служби України, така копія не засвідчена відповідно до вимог законодавства, а саме, згідно з ДСТУ 4163-2003 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів», затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 № 55.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що вказаний лист є відповіддю Державної казначейської служби України на адвокатський запит від 19.10.2017 та заяву про примусове виконання рішення від 20.09.2017 щодо виконання виконавчого листа від 26.07.2017, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва у справі №826/15685/16.

Разом з тим, Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не надано пояснень щодо обставин отримання такого листа та наявності у нього оригіналу зазначеного документа.

Частиною 5 ст. 91 ГПК України встановлено, що учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ГПК України докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Також, у відповідності до вимог ч. 9 ст. 80 ГПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Проте, як зазначає апелянт та не заперечують інші учасники справи, копію даного листа Державної казначейської служби України не було надіслано або надано відповідачеві.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції при прийнятті вказаного листа в якості доказу у справі було порушено вищезазначені приписи процесуального закону, однак, таке порушення не вплинуло на правильність висновків суду першої інстанції та не тягне за собою скасування оскаржуваного рішення.

Крім того, під час апеляційного перегляду справи, Фондом гарантування вкладів фізичних осіб також долучено до матеріалів справи копію листа Державної казначейської служби України №15-08/187-3168 від 22.02.2018, оригінал якого оглянуто колегією суддів у судовому засіданні, в якому зазначено, що станом на 21.02.2018 Національний банк України не обслуговується у Державній казначейській службі України, відповідно реєстраційні та спеціальні реєстраційні рахунки на його ім'я в органах Казначейства не відкривалися, у зв'язку з чим останнє не наділене повноваженнями щодо виконання рішення суду про стягнення коштів з Національного банку України (а.с. 218-219, т. 3).

При цьому, колегія суддів бере до уваги посилання представників апелянта на неприпустимість прийняття вказаного листа в якості доказу у справі з огляду на те, що третьою особою не обґрунтовано неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від неї.

Водночас, як вбачається з вказаного листа, останній датований пізніше дати прийняття оскаржуваної ухвали, що, як зазначав представник третьої особи, об'єктивно свідчить про неможливість його подання до місцевого господарського суду, а тому суд апеляційної скарги вважає за можливе прийняти даний документ як допустимий доказ у справі.

Таким чином, відповідно до чинного законодавства України Національний банк України є державним органом, проте не має відкритих рахунків в органах Казначейства та не є розпорядником та одержувачем бюджетних коштів.

Разом з тим, Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядок передбачає виконання рішень про стягнення коштів, боржниками за якими є державний орган, шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу.

Крім того, згідно з ч.ч. 3, 4 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішення, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, органами державної виконавчої служби є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної виконавчої служби).

Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими боржниками є, зокрема, Національний банк України.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день розгляду скарги боржником не вчинялись дії щодо погашення боргу, а рішення у справі №910/12226/16 залишається невиконаним, що порушує право стягувача користуватися належними йому коштами.

У рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2012 від 13.12.2012 вказано, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

У рішенні Конституційного Суду України від 26.06.2013 у справі №5-рп/2013 зазначено, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, виконання судового рішення не повинно залежати від дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження, що може призвести до порушення прав стягувача.

Статтею 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Підсумовуючи наведене, судова колегія вважає, що відповідачем не доведено порушення головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а також наявності підстав для визнання неправомірною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 55532041 від 15.01.2018 та підстав для повернення стягувачу наказу Господарського суду м. Києва від 24.07.2017 у справі № 910/12226/16.

При цьому, посилання апелянта на те, що Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України неодноразово приймались рішення про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчих документів, за якими боржником був Національний банк України, колегією суддів відхиляються, оскільки рішення органів та посадових осіб державної виконавчої служби не є обов'язковими для суду та не містять встановлених обставин, що у відповідності до положень ст. 75 ГПК України не підлягають доказуванню у загальному порядку.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 343 ГПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищенаведене та ту обставину, що державним виконавцем не було порушено порядок вчинення виконавчих дій, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог Національного банку України, викладених у скарзі на рішення та дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що ухвала Господарським судом міста Києва від 07.02.2018 у справі № 910/12226/16 про розгляд скарги на рішення та дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В., прийнята з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржувана ухвала має бути залишена без змін, а апеляційна скарга Національного банку України - без задоволення.

Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, у зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національного банку України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.02.2018 у справі № 910/12226/16 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 07.02.2018 у справі № 910/12226/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/12226/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 10.04.2018.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська