РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.03.2018Справа № 910/21375/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»
третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державна організація (установа, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб»
третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Національний банк України
третя особа 3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2
третя особа 4, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3
третя особа 5, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_4
третя особа 6, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_5
третя особа 7, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр»
провизнання договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та вчинення дій

Суддя Отрош І.М. секретар судового засідання Савінкова Ю.Б.

Представники учасників справи:
від позивача:Шутов О.О. - представник за довіреністю б/н від 09.01.2018;
від відповідача:Крисевич В.П. - представник за довіреністю № 9837 від 02.12.2007;
від третьої особи 1:Цуканова С.Г. - представник за довіреністю № 27-26/18 від 02.01.2018;
від третьої особи 2:Звада Р.В. - представник за довіреністю 318-0014/847 від 05.01.2018;
від третьої особи 3:не з'явились;
від третьої особи 4:ОСОБА_10 - представник за довіреністю б/н від 17.03.2017;
від третьої особи5:ОСОБА_10 - представник за довіреністю б/н від 24.01.2013;
від третьої особи 6:ОСОБА_23 - представник за довіреністю б/н від 12.10.2016;
від третьої особи 7:ОСОБА_23 - представник за довіреністю № 1 від 05.01.2018

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

22.11.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та вчинення дій.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю ознак нікчемності укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 (відповідно до ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), недотриманням сторонами нотаріальної форми договору (ст.ст. 220, 654 Цивільного кодексу України), порушенням законодавства про заставу (ст. 17 Закону України «Про заставу») та постанов НБУ, якими встановлювались обмеження господарської діяльності банку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2016 порушено провадження у справі №910/21375/16, залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державну організацію (установу, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», Національний банк України; залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та Публічне акціонерне товариство «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр»; розгляд справи призначено на 09.12.2016.

09.12.2016 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в яком відповідач вказав на те, що позивачем не доведено, що права вимоги були відчужені за ціною, нижчою ніж звичайна. Крім того, відповідач зазначив, що відповідно до протоколів засідання комітету з проблемних активів банківської групи «Дельта» зазначено, що підставою для продажу прав вимоги відповідачу є умова внесення на транзитний рахунок 2909% позичальника по Кредитному договору №481/ПВ-06 від 01.11.2006 не менше 250000 дол США 00 центів, по Кредитному договору №480/ПВ-06 від 01.11.2006 не менше 250000 дол США 00 центів та по Кредитному договору №479/ПВ-06 від 01.11.2006 не менше 36000 Євро 00 центів.

З огляду на те, що між сторонами було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014, доведеним, як зазначає відповідач, є отримання банком вказаної суми грошових коштів.

09.12.2016 до Господарського суду міста Києва від Державної організації (установи, закладу) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» надійшли письмові пояснення по справі, в яких третя особа 1 підтримала позовні вимоги з підстав, аналогічних викладеним позивачем у позовній заяві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2016 відкладено розгляд справи до 23.12.2016.

У судовому засіданні 23.12.2016 від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, в якому треті особи зазначили, що відповідність Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 нормам закону повинно оцінюватись станом на дату укладення договору, тобто станом на 26.03.2014.

При цьому, вказані треті особа вказали на те, що відповідно до Звіту з оцінки майна майнових прав за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006, складеним суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Ако Експерт», загальна ринкова вартість майнових прав за вказаним кредитним договором становить 9915 грн. 63 коп. (станом на 06.02.2014), а відповідно до Звіту з оцінки майна майнових прав за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006, складеним суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Ако Експерт», загальна ринкова вартість майнових прав за вказаним кредитним договором становить 9878 грн. 49 коп. (станом на 06.02.2014), тоді як відступлення прав вимоги було здійснено за 10000 грн. 00 коп. за кожним договором окремо.

Крім того, вказані треті особи зазначили, що ними було оскаржено в судовому порядку повідомлення-рішення уповноваженої особи фонду.

23.12.2016 до Господарського суду міста Києва від Публічного акціонерного товариства «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр» надійшли письмові пояснення по справі, в яких третя особа 7, зокрема, вказала на те, що 26.03.2014 між відповідачем та третьою особою 7 було укладено Договір про розірвання Іпотечного договору №479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007 та, відповідно, іпотека припинилась; до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені записи про припинення іпотеки та про припинення обтяжень.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2016 відкладено розгляд справи на 13.01.2017.

12.01.2017 до Господарського суду міста Києва від Державної організації (установи, закладу) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» надійшли письмові пояснення по справі, в яких третя особа 1 вказала на те, що Договір купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 укладено з порушенням норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» оскільки уклавши оспорюваний договір банк здійснив відчуження майнових прав за ціною, значно нижчою від звичайних (оплата більше ніж на 65% менша за вартість майнових прав).

13.01.2017 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові заперечення на відзив третіх осіб, в яких позивач зазначив, що судовими рішеннями у справі №822/435/16 жодних обставин щодо дійсності Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 встановлено не було, а повідомлення про нікчемність вказаного договору є лише формою листів.

Крім того, позивач вказав на те, що звіти про оцінку майнових прав боржників за кредитними договорами не відображають реальну ринкову вартість майнових прав, так як ринкова вартість майнових прав була визначена без врахування вартості іпотеки/застави.

13.01.2017 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що позивачем не доведено наявності обставин, які є підставами для визнання Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 недійсним (з урахуванням норм ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Крім того, відповідач зазначив, що за Договором купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 відповідачу не відступались права вимоги за забезпечувальними зобов'язаннями.

У судовому засіданні 13.01.2017 представник третьої особи 6 подав письмові пояснення, в яких зазначив, що відповідність Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 нормам закону повинно оцінюватись станом на дату укладення договору, тобто станом на 26.03.2014.

При цьому, третя особа вказала на те, що відповідно до Звіту з оцінки майна майнових прав за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006, складеним суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Ако Експерт», загальна ринкова вартість майнових прав за вказаним кредитним договором становить 9840 грн. 09 коп. (станом на 06.02.2014), тоді як відступлення прав вимоги було здійснено за 10000 грн. 00 коп. за кожним договором окремо.

Крім того, вказана третя особа зазначила, що нею було оскаржено в судовому порядку повідомлення-рішення уповноваженої особи фонду.

У судовому засіданні 13.01.2017 представником позивача подано клопотання про призначення колегіального розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Тобто, питання про необхідність та доцільність призначення колегіального розгляду конкретної справи вирішується судом з урахуванням категорії спору та обґрунтованості клопотання про призначення колегіального розгляду справи, а також з огляду на конкретні обставини, що свідчать про складність кожної конкретної справи.

Позивачем не доведено наявності обставин, що є підставами для здійснення колегіального розгляду справи, з огляду на що суд відмовив у задоволенні вказаного клопотання позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.01.2017 призначено у справі №910/21375/16 судову експертизу, проведення якої доручено Науково-дослідному центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності; на вирішення експерта поставлено питання: - Яка ринкова вартість майнових прав вимоги (уступлених за договором купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») до боржників за кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_3, кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_4, кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_5, станом на 26.03.2014 (з урахуванням договорів, укладених в забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами (іпотечний договір №479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та Відкритим акціонерним товариством «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр»; договір застави транспортного засобу №479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та Відкритим акціонерним товариством «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр»; договір застави цінних паперів №480/Zквцп-06 від 01.11.2006, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_4; договір застави цінних паперів №480/Zквцп-06-1 від 01.11.2006, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_2) та без урахування укладених договорів забезпечення)?

Крім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.01.2017 продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та зупинити провадження у справі № 910/21375/16 до проведення Науково-дослідним центром судової експертизи з питань інтелектуальної власності судової експертизи (або до дачі висновку чи повідомлення про неможливість проведення експертизи).

05.09.2017 до Господарського суду міста Києва повернулись матеріали справи № 910/21375/16 разом із листом від Наукового-дослідницького центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності № 627 від 30.08.2017 про повернення матеріалів справи № 910/21375/16 без виконання експертизи, оскільки оцінка майнових прав не входить до завдань та виходить за межі компетенції судового експерта-економіста.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2017 поновлено провадження у справі, розгляд справи призначено на 29.09.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2017 розгляд справи призначено на 17.10.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.10.2017 призначено у справі №910/21375/16 судову експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України; на вирішення експерта поставлено питання: - Яка ринкова вартість майнових прав вимоги (уступлених за договором купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») до боржників за кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_3, кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_4, кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_5, станом на 26.03.2014 (з урахуванням договорів, укладених в забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами (іпотечний договір №479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та Відкритим акціонерним товариством «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр»; договір застави транспортного засобу №479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та Відкритим акціонерним товариством «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр»; договір застави цінних паперів №480/Zквцп-06 від 01.11.2006, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_4; договір застави цінних паперів №480/Zквцп-06-1 від 01.11.2006, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_2) та без урахування укладених договорів забезпечення)?; зупинено провадження у справі № 910/21375/16 до проведення судової експертизи (або до дачі висновку чи повідомлення про неможливість проведення експертизи).

14.12.2017 до Господарського суду міста Києва повернулись матеріали справи № 910/21375/16 разом із повідомленням директора Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про неможливість проведення судової експертизи у справі № 910/21375/16, так як на даний час в реєстрі відсутні методики щодо встановлення ринкової вартості майнових прав вимоги за договорами купівлі-продажу, які є об'єктом дослідження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 поновлено провадження у справі №910/21375/16, розгляд справи призначено на 19.01.2018.

15.12.2017 набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, у відповідності до пункту 9 частини 1 Перехідних положень якого справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2018 постановлено здійснювати розгляд справи №910/21375/16 за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 13.02.2018; встановлено учасникам справи строки на подання заяв по суті справи.

09.02.2018 до Господарського суду міста Києва від третьої особи 4 надійшли письмові пояснення по справі (по суті, письмові пояснення на позов, докази направлення іншим учасникам справи долучено до пояснень), в яких третя особа вказала на те, що загальна сума боргу у розмірі 35153205 грн. 25 коп., відступлена відповідачу за Договором купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014, не є коректною, так як не враховує здійснені третіми особами (позичальниками за кредитними договорами) погашення заборгованості, зокрема позичальником за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.112016 у розмірі 36000 Євро 00 центів, позичальником за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.112016 у розмірі 250000 дол США 00 центів та позичальником за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.112016 у розмірі 250000 дол США 00 центів.

12.02.2018 до Господарського суду міста Києва від третьої особи 7 надійшло клопотання про витребування доказів, а саме письмової інформації від позивача про те, яку вартість він сплатив Укрпромбанку за отримані права вимоги за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.112016, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.112016 та Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.112016.

12.02.2018 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (докази направлення відзиву іншим учасникам справи долучені до відзиву), в якому відповідач зазначив, що позивачем не доведено, що права вимоги до божників були відчужені за Договором купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 за ціною, яка є нижчою від звичайних цін на аналогічне право вимоги.

Крім того, відповідачем подано клопотання про витребування доказів, а саме доказів щодо вартості, яку позивач сплатив Укрпромбанку за отримані права вимоги за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.112016, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.112016 та Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.112016.

13.02.2018 до Господарського суду міста Києва позивачем подано письмові пропозиції щодо проведення експертизи у справі №910/21375/16 Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз МЮУ.

У підготовчому засіданні 19.01.2018 суд розглянув клопотання відповідача про витребування доказів та відмовив в його задоволенні, постановивши протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) у зв'язку із необґрунтованістю, враховуючи надані позивачем у судовому засіданні пояснення щодо відсутності у позивача доказів, які відповідач просить витребувати.

Також, суд не прийняв до розгляду клопотання третьої особи 7 про витребування доказів, у зв'язку із відсутністю належного обґрунтування вказаного клопотання відповідно до вимог ст. 81 ГПК України.

Розглянувши у підготовчому засіданні 19.01.2018 клопотання позивача про доручення проведення експертизи, призначеної ухвалою суду від 17.10.2017, Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, суд постановив протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відмову у його задоволенні, у зв'язку із ненаданням належних доказів можливості проведення вказаною експертною установою такої експертизи.

У підготовчому засіданні 19.01.2018 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 06.03.2018.

22.02.2018 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив (докази направлення іншим учасникам справи долучені до відзиву), в якій зазначені обставини, вказані позивачем у позовній заяві та у письмових поясненнях, поданих до суду.

03.03.2018 до Господарського суду міста Києва від третьої особи 2 надійшли додаткові письмові пояснення на відзив, а 05.03.2018 подано до канцелярії Господарського суду міста Києва додаткові докази.

Відповідно до ч. 4 ст. 168 Господарського процесуального кодексу України пояснення третьої особи подаються в строк, встановлений судом.

Згідно з ч. 3 ст. 168 Господарського процесуального кодексу України до пояснень третьої особи застосовуються правила, встановлені частинами третьою - сьомою статті 165 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України до відзиву додаються документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Згідно з ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними (ч. 9 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. 2 ст. 118 Господарського процесуального кодексу України заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

У судовому засіданні 06.03.2018 подані третьою особою 2 додаткові письмові пояснення були залишені судом без розгляду, а подані докази не прийняті до розгляду так як третьою особою 2 пропущено процесуальний строк для їх подачі та відсутні клопотання про його поновлення, а також відсутні докази направлення вказаних додаткових пояснень та доказів на адресу інших учасників справи, про що зазначено у протоколі судового засідання від 06.03.2018.

06.03.2018 до Господарського суду міста Києва від третьої особи 5 надійшли письмові пояснення на відповідь на відзив позивача, які не були прийняті судом до розгляду, про що зазначено у протоколі судового засідання від 06.03.2018, так як Господарським процесуальним кодексом України не передбачено подання третіми особами пояснень щодо відповіді на відзив.

У підготовчому засіданні 06.03.2018 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 20.03.2018.

У судовому засіданні 20.03.2018 представники позивача, третьої особи 1 та третьої особи 2 надали усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Представники відповідача, третьої особи 4, третьої особи 5, третьої особи 6 та третьої особи 7 у судовому засіданні 20.03.2018 надали усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечили.

Представник третьої особи 3 у судове засідання 20.03.2018 не з'явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана позивачем у позовній заяві та у Договорі застави цінних паперів №480/Zквцп-06-1 від 01.11.2006, що підтверджується реєстром поштових відправлень суду та роздруківкою з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з якого вбачається, що 14.03.2018 поштове відправлення надійшло до відділення зв'язку та 15.03.2018 не було вручене (невдала спроба вручення) - з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

У судовому засіданні 20.03.2018 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Дослідивши подані учасниками справи докази, заслухавши усні пояснення присутніх у судовому засіданні учасників справи, суд

ВСТАНОВИВ:

01.11.2006 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (банк) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено Кредитний договір №481/ПВ-06, відповідно до умов якого банк надає позичальнику невідновлювальну мультивалютну відкличну кредитну лінію та в її межах надає кредитні кошти (кредит) на умова: ліміт кредитування - еквівалент 1000000 дол США, валюта кредиту - гривня, долар, євро, строк дії кредитної лінії - 60 місяців, дата повернення кредиту - 31.10.2011, мета кредитування - поточні потреби, процентна ставка - 13,5% (дол. США), 19,5% річних (гривня), 11,5% річних (євро).

Згідно з п. 2.6 Кредитного договору №481/ПВ-06 від 01.11.2006 проценти за користування кредитом нараховуються у валюті кредиту за період з дня його надання до дня повернення; щомісячно на фактичну заборгованість по кредиту за період з першого по останній день місяця.

Згідно з п. 2.7 Кредитного договору №481/ПВ-06 від 01.11.2006 нараховані проценти сплачуються позичальником по 10 число (включно) кожного наступного місяця, що слідує за місяцем нарахування процентів та одночасно з остаточним поверненням кредиту.

Надалі Кредитний договір №481/ПВ-06 від 01.11.2006 - Кредитний договір 1.

01.11.2006 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (банк) та ОСОБА_4 (позичальник) укладено Кредитний договір №480/ПВ-06, відповідно до умов якого банк надає позичальнику невідновлювальну мультивалютну відкличну кредитну лінію та в її межах надає кредитні кошти (кредит) на умова: ліміт кредитування - еквівалент 1000000 дол США, валюта кредиту - гривня, долар, євро, строк дії кредитної лінії - 60 місяців, дата повернення кредиту - 31.10.2011, мета кредитування - поточні потреби, процентна ставка - 13,5% (дол. США), 19,5% річних (гривня), 11,5% річних (євро).

Згідно з п. 2.6 Кредитного договору №480/ПВ-06 від 01.11.2006 проценти за користування кредитом нараховуються у валюті кредиту за період з дня його надання до дня повернення; щомісячно на фактичну заборгованість по кредиту за період з першого по останній день місяця.

Згідно з п. 2.7 Кредитного договору №480/ПВ-06 від 01.11.2006 нараховані проценти сплачуються позичальником по 10 число (включно) кожного наступного місяця, що слідує за місяцем нарахування процентів та одночасно з остаточним поверненням кредиту.

Надалі Кредитний договір №480/ПВ-06 від 01.11.2006 - Кредитний договір 2.

01.11.2006 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (банк) та ОСОБА_5 (позичальник) укладено Кредитний договір №479/ПВ-06, відповідно до умов якого банк надає позичальнику невідновлювальну мультивалютну відкличну кредитну лінію та в її межах надає кредитні кошти (кредит) на умова: ліміт кредитування - еквівалент 1270000 дол США (в редакції Додаткової угоди № 3 від 06.08.2008), валюта кредиту - гривня, долар, євро, строк дії кредитної лінії - 60 місяців, дата повернення кредиту - 31.10.2011, мета кредитування - поточні потреби, процентна ставка - 13,5% (дол. США), 19,5% річних (гривня), 11,5% річних (євро).

Згідно з п. 2.6 Кредитного договору №479/ПВ-06 від 01.11.2006 проценти за користування кредитом нараховуються у валюті кредиту за період з дня його надання до дня повернення; щомісячно на фактичну заборгованість по кредиту за період з першого по останній день місяця.

Згідно з п. 2.7 Кредитного договору №479/ПВ-06 від 01.11.2006 нараховані проценти сплачуються позичальником по 10 число (включно) кожного наступного місяця, що слідує за місяцем нарахування процентів та одночасно з остаточним поверненням кредиту.

Надалі Кредитний договір №479/ПВ-06 від 01.11.2006 - Кредитний договір 3.

Судом встановлено, що 30.03.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (іпотекодержатель) та Відкритим акціонерним товариством «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр», яке змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр» (іпотекодавець), укладено Іпотечний договір № 479/480/481/Zфквіп-07, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мисан В.І., зареєстрований в реєстрі за № 869.

Відповідно до п. 1.1 Іпотечного договору № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007 іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006, укладеним з ОСОБА_4; Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006, укладеним з ОСОБА_3; Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006, укладеним з ОСОБА_5.

Відповідно до п. 1.2 Іпотечного договору № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007 предметом іпотеки є комплекс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (предмет іпотеки 1); комплекс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (предмет іпотеки 2).

Згідно з п. 1.3 Іпотечного договору № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007 сторони цього договору оцінюють предмет іпотеки у 12281600 грн. 00 коп.

Судом встановлено, що 30.03.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (заставодержатель) та Відкритим акціонерним товариством «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр», яке змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр» (заставодавець), укладено Договір застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мисан В.І., зареєстрований в реєстрі за № 898.

Відповідно до п. 1.1 Договору застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007 застава за цим договором забезпечує вимоги заставодержателя за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006, укладеним з ОСОБА_4; Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006, укладеним з ОСОБА_3; Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006, укладеним з ОСОБА_5.

Згідно з п. 1.4 Договору застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007 сторони договору оцінюють предмет застави у розмірі 646400 грн. 00 коп.

Судом встановлено, що 01.11.2006 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (заставодержатель) та ОСОБА_4 (заставодавець) укладено Договір застави цінних паперів №480/Zквцп-06, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кожухар Р.В., зареєстрований в реєстрі за №6498.

Відповідно до п. 1.1 Договору застави цінних паперів №480/Zквцп-06 від 01.11.2006 застава за цим договором забезпечує вимоги заставодержателя за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006, укладеним з ОСОБА_4.

Відповідно до п. 1.2 Договору застави цінних паперів №480/Zквцп-06 від 01.11.2006 предметом застави є цінні папери: вид - прості іменні акції, емітент - ВАТ «Старокостянтинівський спецкар'єр», номінальна вартість - 0,25 грн; кількість - 1522814 штук.

Згідно з п. 1.4 Договору застави цінних паперів №480/Zквцп-06 від 01.11.2006 сторони цього договору оцінюють предмет застави у 341220 грн. 21 коп.

Судом встановлено, що 01.11.2006 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (заставодержатель) та ОСОБА_2 (заставодавець) укладено Договір застави цінних паперів №480/Zквцп-06-1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кожухар Р.В., зареєстрований в реєстрі за №6497.

Відповідно до п. 1.1 Договору застави цінних паперів №480/Zквцп-06-1 від 01.11.2006 застава за цим договором забезпечує вимоги заставодержателя за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006, укладеним з ОСОБА_4.

Відповідно до п. 1.2 Договору застави цінних паперів №480/Zквцп-06 від 01.11.2006 предметом застави є цінні папери: вид - прості іменні акції, емітент - ВАТ «Старокостянтинівський спецкар'єр», номінальна вартість - 0,25 грн; кількість - 212306 штук.

Згідно з п. 1.4 Договору застави цінних паперів №480/Zквцп-06-1 від 01.11.2006 сторони цього договору оцінюють предмет застави у 47611 грн. 48 коп.

Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно з ч. 1 ст. 576 Цивільного кодексу України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Судом встановлено, що 06.10.2009 між Національним банком України (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (заставодавець) укладено Договір застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2, предметом якого є застава майнових прав за кредитними договорами та генеральними договорами, що укладені між заставодавцем та суб'єктами господарювання, перелік яких викладено у додатку 1 до цього договору застави.

Відповідно до п. 3.1.3 Договору застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2 від 06.10.2009 заставодавець має право у разі прострочення виконання зобов'язання за кредитними договорами та відсутністю грошових коштів на кореспондентському рахунку заставодавця задовольнити грошові вимоги, за якими настав строк погашення, шляхом реалізації заставлених майнових прав згідно зі ст. 73 Закону України «Про Національний банк України» та умовами цього договору та/або в інший установлений законодавством України спосіб.

Згідно з п. 3.4.2 Договору застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2 від 06.10.2009 заставодавець зобов'язаний не відчужувати майнові права в будь-який спосіб та не обтяжувати їх зобов'язаннями на користь третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя.

Відповідно до п. 3.4.5 Договору застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2 від 06.10.2009 заставодавець зобов'язаний не вносити надалі зміни до кредитного договору, до іпотечних договорів та договорів застави, що забезпечують його виконання, без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя.

Згідно з п. 6.1 Договору застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2 від 06.10.2009 цей договір набирає чинності з часу перерахування відповідно до умов кредитного договору грошових коштів на рахунок заставодавця і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Судом встановлено, що 30.06.2010 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (сторона 1), Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (сторона 2) та Національний банком України (сторона 3) укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку, посвідчений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., зареєстрований в реєстрі за № 2258.

Відповідно до п. 2 Договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30.06.2010 цим договором регулюються відносини, що пов'язані з переведенням на користь Дельта Банку боргу за кредитними зобов'язаннями Укрпромбанку перед Національним банком України; з передачею активів Укрпромбанку, а також відступленням прав вимоги, які входять до складу активів Укрпромбанку, на користь Дельта Банку; переведення боргу за кредитними зобов'язаннями Укрпромбанку і передача активів Укрпромбанку, що перебувають в заставі у Національного банку України, на користь Дельта Банку здійснюється з метою належного виконання кредитних зобов'язань Укрпромбанку перед Національним банком України.

Відповідно до п. 4.1 Договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30.06.2010 в порядку, в обсязі та на умовах, визначених цим договором, Укрпромбанк передає (відступає) Дельта Банку права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком України, внаслідок чого Дельта Банк замінює Укрпромбанк як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях.

Згідно з п. 4.2 Договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30.06.2010 внаслідок передачі Укрпромбанком Дельта Банку прав вимоги до боржників Дельта Банку переходить (відступається) права вимагати (замість Укрпромбанку) від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Відповідно до п. 4.3 Договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30.06.2010 Дельта Банку у власність переходять (відступаються) права вимоги за зобов'язаннями, визначеними у п.п. 1.7, 4.1 цього договору, в обсязі і на умовах, що існували на момент передачі.

У п. 1.7 Договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30.06.2010 зазначено, що активами Укрпромбанку, зокрема, є кредити, надані Укрпромбанком, та забезпечення за ними; кредитні та забезпечувальні договори - кредитні та забезпечувальні договори (договори застави (іпотеки), поруки), укладені Укрпромбанком з боржниками, права вимоги за якими передані в заставу Національному банку України і забезпечують виконання Укрпромбанком кредитних зобов'язань перед Національним банком України та підлягають передачі на підставі цього договору.

Відповідно до п. 9.1 Договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30.06.2010 у відповідності до порядку оцінка активів Укрпромбанку для визначення їх вартості була здійснена до початку конкурсу незалежним оцінювачем відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Згідно з п. 9.2 Договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30.06.2010 результати проведеної оцінки активів були визначені у звіті незалежного оцінювача та відповідно до п. 2.9 Порядку були погоджені з Національним банком України.

Згідно з п. 9.3 Договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30.06.2010 (в редакції Договору № 1 про внесення змін та доповнень від 24.01.2011) сукупна балансова вартість активів Укрпромбанку, що передається Дельта Банку на підставі цього договору, становить грн. 66 коп., а саме: кредитні зобов'язання грн. 92 коп., облігації на загальну суму 52459450 грн. 00 коп. (складається з номінальної вартості 50000000 грн. 00 коп., прострочених нарахованих процентів у сумі 2343560 грн. 00 коп. та нарахованих процентів у сумі 115890 грн. 00 коп., земельні ділянки балансовою вартістю 833893123 грн. 74 коп.

Крім того, Договором № 1 про внесення змін та доповнень від 24.01.2011 до Договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30.06.2010 сторони дійшли згоди доповнити текст договору пунктом 11.5 у наступній редакції: «Дельта Банк має право здійснювати відступлення всіх та/або частини прав вимоги третім особам, проте лише за умови отримання відповідної попередньої письмової згоди Національного банку України, якщо всі або відповідна частина прав вимоги, що відступається, знаходиться у заставі Національного банку України».

Відповідно до Додатку № 2 до Договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30.06.2010 (Перелік кредитних та забезпечувальних договорів) вбачається, що Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» отримало від Укрпромбанку права вимоги до ОСОБА_5 за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.112016 (разом з договорами забезпечення), права вимоги до ОСОБА_4 за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.112016 (разом з договорами забезпечення) та права вимоги до ОСОБА_3 за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.112016 (разом з договорами забезпечення).

Таким чином, у зв'язку з укладенням Договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30.06.2010 до позивача перейшли права вимоги, в тому числі, за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016, Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2016, а також за договорами забезпечення - за Іпотечним договором № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007, за Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007, Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06 від 01.11.2006 та Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06-1 від 01.11.2006.

Судом встановлено, що 20.07.2010 у зв'язку з укладенням Договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 13.06.2010, між Національним банком України (заставодержатель) та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (заставодавець) укладено Договір № 1 про внесення змін та доповнень, яким сторони домовились викласти розділи 1-7 договору в новій редакції.

Відповідно до п. 1.1 Договору застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2 від 06.10.2009 (в редакції Договору № 1 від 20.07.2010) предметом застави є майнові права за кредитними договорами та генеральними договорами, що укладені між заставодавцем та юридичними та фізичними особами, перелік яких викладено у додатку 1 до цього договору застави.

Відповідно до п. 3.1.3 Договору застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2 від 06.10.2009 (в редакції Договору № 1 від 20.07.2010) заставодавець має право у разі прострочення виконання зобов'язання за кредитними договорами та відсутністю грошових коштів на кореспондентському рахунку заставодавця задовольнити грошові вимоги, за якими настав строк погашення, шляхом реалізації заставлених майнових прав згідно зі ст. 73 Закону України «Про Національний банк України» та умовами цього договору та/або в інший установлений законодавством України спосіб.

Згідно з п. 3.4.2 Договору застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2 від 06.10.2009 (в редакції Договору № 1 від 20.07.2010) заставодавець зобов'язаний не відчужувати майнові права в будь-який спосіб та не обтяжувати їх зобов'язаннями на користь третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя.

Відповідно до п. 3.4.5 Договору застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2 від 06.10.2009 (в редакції Договору № 1 від 20.07.2010) заставодавець зобов'язаний не вносити надалі зміни до кредитного договору, до іпотечних договорів та договорів застави, що забезпечують його виконання, без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя.

Згідно з п. 6.1 Договору застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2 від 06.10.2009 (в редакції Договору № 1 від 20.07.2010) цей договір набирає чинності з часу перерахування відповідно до умов кредитного договору грошових коштів на рахунок заставодавця і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

27.12.2013 між сторонами було укладено Договір про внесення змін та доповнень до Договору застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2 від 06.10.2009, яким сторони внесли зміни до Додатку № 1 до договору (Перелік юридичних та фізичних осіб, з якими банком укладено кредитні договори, майнові права вимоги за якими є предметом договору застави), та з якого вбачається, що у заставу до Національного банку України позивачем передано майнові права вимоги до ОСОБА_3 за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006 на суму 361062 грн. 53 коп. та 7310726 дол США 15 центів (залишок по кредиту станом на 01.12.2013), майнові права вимоги до ОСОБА_5 за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006 на суму 1699999 грн. 75 коп. та на суму 2466147 Євро 52 центи (залишок по кредиту станом на 01.12.2013), майнові права вимоги до ОСОБА_4 за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006 на суму 456885 грн. 49 коп. та 7159060 дол США 26 центів (залишок по кредиту станом на 01.12.2013).

Таким чином, майнові права за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016 та Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2016 були передані в заставу Національного банку України на підставі Договору застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2 від 06.10.2009.

Судом встановлено, що 26.03.2014 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (покупець) укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого продавець цим погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну.

Згідно з п. 2.3 Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 права вимоги переходять до покупця (відступлення) та обов'язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги.

У п. 1.1 Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 зазначено, що датою відступлення є дата підписання акту приймання-передачі прав вимоги; загальна купівельна ціна - сума всіх купівельних цін за права вимоги, що становить 30000 грн. 00 коп.; права вимоги - всі права вимоги продавця у якості кредитора до позичальника за кредитним договором, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення.

Відповідно до п. 3.1 Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 за продаж (відступлення) продавцем прав вимоги за цим договором покупець зобов'язаний сплатити продавцю загальну купівельну ціну протягом 5 робочих днів з дати підписання договору.

Згідно з п. 7.1 Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і залишатиметься чинним до моменту виконання сторонами своїх обов'язків за ним у повному обсязі.

У Додатку № 1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 сторони визначили, що відповідач набуває права вимоги до позичальника - ОСОБА_3 на підставі Кредитного договору №481/ПВ-06 від 01.11.2006; загальна сума вимог, які виникли і нараховані станом на дату укладення договору - 1216733 дол США 54 центи, що з урахуванням курсу НБУ становить 12867930 грн. 57 коп., та 670082 грн. 57 коп.

За права вимоги за кредитним договором купівельна ціна становить 10000 грн. 00 коп.

Судом встановлено, що за актом приймання-передачі прав вимоги від 26.03.2014 за Договором купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 позивач продав, а відповідач купив (прийняв права вимоги) за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006; разом з правом вимоги виконання зобов'язання за кредитним договором до покупця перейшли права вимоги та були передані оригінали кредитного договору з усіма змінами та доповненнями до нього, договорів, що забезпечують виконання зобов'язання, а також всі інші документи, що підтверджують видачу кредиту позичальнику за кредитним договором.

Вказаним актом сторони підтверджують, що покупець сплатив продавцю погоджену сторонами купівельну ціну, яка становить 10000 грн. 00 коп. (п. 3 акту).

У Додатку № 2 до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 сторони визначили, що відповідач набуває права вимоги до позичальника - ОСОБА_4 на підставі Кредитного договору №480/ПВ-06 від 01.11.2006; загальна сума вимог, які виникли і нараховані станом на дату укладення договору - 1223545 дол США 60 центів, що з урахуванням курсу НБУ становить 12939973 грн. 56 коп. та 878672 грн. 14 коп.

За права вимоги за кредитним договором купівельна ціна становить 10000 грн. 00 коп.

Судом встановлено, що за актом приймання-передачі прав вимоги від 26.03.2014 за Договором купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 позивач продав, а відповідач купив (прийняв права вимоги) за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006; разом з правом вимоги виконання зобов'язання за кредитним договором до покупця перейшли права вимоги та були передані оригінали кредитного договору з усіма змінами та доповненнями до нього, договорів, що забезпечують виконання зобов'язання, а також всі інші документи, що підтверджують видачу кредиту позичальнику за кредитним договором.

Вказаним актом сторони підтверджують, що покупець сплатив продавцю погоджену сторонами купівельну ціну, яка становить 10000 грн. 00 коп. (п. 3 акту).

У Додатку № 3 до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 сторони визначили, що відповідач набуває права вимоги до позичальника - ОСОБА_5 на підставі Кредитного договору №479/ПВ-06 від 01.11.2006; загальна сума вимог, які виникли і нараховані станом на дату укладення договору - 312370 Євро 50 центів, що з урахуванням курсу НБУ становить 4555299 грн. 00 коп., та 3241247 грн. 41 коп.

За права вимоги за кредитним договором купівельна ціна становить 10000 грн. 00 коп.

Судом встановлено, що за актом приймання-передачі прав вимоги від 26.03.2014 за Договором купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 позивач продав, а відповідач купив (прийняв права вимоги) за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006; разом з правом вимоги виконання зобов'язання за кредитним договором до покупця перейшли права вимоги та були передані оригінали кредитного договору з усіма змінами та доповненнями до нього, договорів, що забезпечують виконання зобов'язання, а також всі інші документи, що підтверджують видачу кредиту позичальнику за кредитним договором.

Вказаним актом сторони підтверджують, що покупець сплатив продавцю погоджену сторонами купівельну ціну, яка становить 10000 грн. 00 коп. (п. 3 акту).

Судом встановлено, що 03 березня 2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних Фондом гарантування вкладів фізичних осіб запроваджено тимчасову адміністрацію і розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» з ринку. Тимчасову адміністрацію запроваджено на строк 3 місяці з 03 березня 2015 року до 02 червня 2015 року включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування на здійснення тимчасової адміністрації призначено Кадирова Владислава Володимировича. З дня свого призначення уповноважена особа Фонду гарантування набула всі повноваження органів управління та органів контролю банку і розпочала здійснювати заходи для забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна, захисту інтересів вкладників і кредиторів банку.

Судом встановлено, що виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 71 від 08.04.2015 року про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 02.03.2015 №51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" (далі - ПАТ "Дельта Банк"). Згідно з даним рішення тимчасову адміністрацію в ПАТ "Дельта Банк" запроваджено строком на шість місяців з 03 березня 2015 року до 02 вересня 2015 року включно.

З метою забезпечення збереження активів неплатоспроможного банку Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», запобігання втрати майна та збитків банку і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, керуючись частиною четвертою статті 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 147 від 03 серпня 2015 р. про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у АТ "ДЕЛЬТА БАНК" до 02 жовтня 2015 р. включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у АТ "ДЕЛЬТА БАНК" Кадирова Владислава Володимировича до 02 жовтня 2015 р. включно.

Судом встановлено, що 28.09.2015 відбулось засідання комісії Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями (відповідно до витягу з протоколу № 79 від 28.09.2015, копія якого долучена позивачем до позовної заяви), порядок денний - затвердження результатів перевірки щодо визначення Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 нікчемним у розумінні ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; вирішено - затвердити результати перевірки та віднести Договір купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 до нікчемних договорів на підставі п.п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Судом встановлено, що відповідно до постанови Правління НБУ від 02 жовтня 2015 р. № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 жовтня 2015р. № 181, «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - АТ «Дельта Банк»), призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк», визначені статтями 37, 38, 51, частинами першою та другою статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирову Владиславу Володимировичу на два роки з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно.

Судом встановлено, що банк направив на адреси Публічного акціонерного товариства «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр», ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» повідомлення про нікчемність Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказав на те, що Договір купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 є недійсним так як не відповідає законодавству та укладений з порушенням його вимог, та вчинений з боку позивача за відсутності необхідного обсягу господарської компетенції (дієздатності).

Зокрема, позивач зазначив, що Договір купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 було віднесено до нікчемних правочинів у розумінні п.п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки банк відмовився від власних майнових вимог до позичальника (п. 1 ч. 3 ст. 38 закону); до дня визнання банку неплатоспроможним банк взяв на себе зобов'язання передачі прав вимоги за кредитними договорами новому кредитору без зустрічного отримання коштів у відповідній сумі (п. 2 ч. 3 ст. 38 закону); банк здійснив відчуження майна (майнових прав) за ціно, нижчою від звичайних, оскільки сума оплати більше ніж на 65% відрізняється від реальної ціни майнових прав (п. 3 ч. 3 ст. 38 закону).

Крім того, позивач зазначив, що у зв'язку з укладенням Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 банк прийняв на себе зобов'язання щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність», так як новий кредитор мав грошові вимоги до банку щодо повернення коштів, які обліковувались на його рахунку (п. 5 ч. 3 ст. 38 закону), та банк надав одному з кредиторів банку перевагу у вигляді передачі йому прав вимоги до позичальника (п. 7 ч. 3 ст. 38 закону).

Позивач також вказав на те, що постановою Національного банку України від 26.02.2014 № 102/БТ «Про надання кредиту для збереження ліквідності» позивачу було надано кредит рефінансування та застосовано до банку обмеження у його діяльності, а саме встановлено заборону здійснювати надання кредитів юридичним особам без забезпечення; встановлено заборону проводити операції з кредитування на суму більше 500 тис грн без погодження з представником НБУ; встановлено заборону змінювати та реалізовувати заставне майно за кредитами за сумами, що перевищують 10000 грн. без погодження з представниками НБУ.

У зв'язку з укладенням між сторонами Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 були порушені обмеження, встановлені постановою Національного банку України від 26.02.2014 № 102/БТ «Про надання кредиту для збереження ліквідності», яка є актом цивільного законодавства, з огляду на що Договір купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 є недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Крім того, позивач вказав на те, що майнові права за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006 та Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006 були передані в заставу Національному банку України за Договором застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2 від 16.10.2009, з огляду на що відчуження заставленого майна могло бути здійснено виключно за погодженням з Національним банком України як заставодержателем.

Також, позивач зазначив, що оскільки іпотечний договір та договори застави були нотаріально посвідченими, договір про відступлення прав вимоги за ними повинен також бути нотаріально посвідченим так як внесення змін до таких договорів повинно бути здійснено за нотаріально посвідченим договором.

За таких обставин, позивач просить суд визнати недійсним Договір про передачу активів та кредитних зобов'язань від 13.06.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»; застосувати наслідки недійсності договору, а саме - шляхом повернення відносин сторін за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006 та Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006 та договорами, які забезпечують їх виконання у попередній стан, який існував до укладення Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014; - шляхом визнання права вимоги та права кредитора Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006 та Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006 та договорами, які забезпечують їх виконання; - зобов'язати відповідача повернути позивачу оригінали договорів та документів, переданих на виконання Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 згідно з трьома актами приймання-передачі прав вимоги від 26.03.2014, а саме оригінал Кредитного договору №481/ПВ-06 від 01.11.2006, оригінал Кредитного договору №480/ПВ-06 від 01.11.2006, оригінал Кредитного договору №479/ПВ-06 від 01.11.2006, оригінали договорів, що забезпечують виконання кредитних договорів, а також всі інші документи, що підтверджують надання кредиту.

Крім того, позивач зазначив, що станом на дату звернення позивача до суду у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутній запис про обтяження нерухомого майна, переданого в іпотеку банку за Іпотечним договором № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007, та в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відсутні записи щодо обтяження транспортного засобу, переданого в заставу банку за Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007, та цінних паперів, переданих в заставу банку за Договором застави цінних паперів №480/Zквцп-06 від 01.11.2006 та Договором застави цінних паперів №480/Zквцп-06-1 від 01.11.2006.

Позивач вказав на те, що всі вказані договори забезпечення є чинними, а відносини між банком та клієнтами не припинялись, позивач просить суд скасувати державну реєстрацію припинення записів про обтяження нерухомого майна, накладених згідно з Договором іпотеки від 30.02.2007, реєстровий номер 896, а саме - запису про іпотеку № 51224959 (спеціальний розділ), який припинено 26.03.2014 за рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мисан В.І., індексний номер рішення 11948299; - записів про заборони нерухомого майна № 5125050 (спеціальний розділ), № 5125124 (спеціальний розділ), які припинено 26.03.2014 за рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мисан В.І., індексний номер рішення №11948466 та № 11948615 відповідно.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Пунктом 2.5.2 пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" за №11 від 29.05.2013р. визначено, що за змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Як встановлено судом, 03 березня 2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних Фондом гарантування вкладів фізичних осіб запроваджено тимчасову адміністрацію і розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» з ринку. Тимчасову адміністрацію запроваджено на строк 3 місяці з 03 березня 2015 року до 02 червня 2015 року включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування на здійснення тимчасової адміністрації призначено Кадирова Владислава Володимировича. З дня свого призначення уповноважена особа Фонду гарантування набула всі повноваження органів управління та органів контролю банку і розпочала здійснювати заходи для забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна, захисту інтересів вкладників і кредиторів банку.

Як встановлено судом, виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 71 від 08.04.2015 року про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 02.03.2015 №51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" (далі - ПАТ "Дельта Банк"). Згідно з даним рішення тимчасову адміністрацію в ПАТ "Дельта Банк" запроваджено строком на шість місяців з 03 березня 2015 року до 02 вересня 2015 року включно.

Як встановлено судом, з метою забезпечення збереження активів неплатоспроможного банку Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», запобігання втрати майна та збитків банку і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, керуючись частиною четвертою статті 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 147 від 03 серпня 2015 р. про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у АТ "ДЕЛЬТА БАНК" до 02 жовтня 2015 р. включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у АТ "ДЕЛЬТА БАНК" Кадирова Владислава Володимировича до 02 жовтня 2015 р. включно.

Як встановлено судом, 28.09.2015 відбулось засідання комісії Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями (відповідно до витягу з протоколу № 79 від 28.09.2015, копія якого долучена позивачем до позовної заяви), порядок денний - затвердження результатів перевірки щодо визначення Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 нікчемним у розумінні ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; вирішено - затвердити результати перевірки та віднести Договір купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 до нікчемних договорів на підставі п.п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Суд зазначає, що в Рішенні № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) 09.02.1999 р. Конституційний Суд України роз'яснив, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, оскільки положення ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначають критерії за якими відповідні правочини можливо віднести до категорії нікчемних, тому під час перевірки та віднесення відповідних правочинів до категорії нікчемних має застосовуватись саме та редакція закону, що діяла станом на момент вчинення уповноваженою особою зазначених дій.

Вказана правова позиція викладена у постанові Київського апеляційного господарського суду від 12.04.2017 у справі №910/22947/16, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 27.07.2017.

Відповідно до п.п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції станом на 28.09.2015, в редакції станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду в редакції станом на дату розгляду справи у суді) правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Як встановлено судом, 01.11.2006 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (банк) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено Кредитний договір №481/ПВ-06, відповідно до умов якого банк надає позичальнику невідновлювальну мультивалютну відкличну кредитну лінію та в її межах надає кредитні кошти (кредит) на умова: ліміт кредитування - еквівалент 1000000 дол США, валюта кредиту - гривня, долар, євро, строк дії кредитної лінії - 60 місяців, дата повернення кредиту - 31.10.2011, мета кредитування - поточні потреби, процентна ставка - 13,5% (дол. США), 19,5% річних (гривня), 11,5% річних (євро).

Як встановлено судом, 01.11.2006 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (банк) та ОСОБА_4 (позичальник) укладено Кредитний договір №480/ПВ-06, відповідно до умов якого банк надає позичальнику невідновлювальну мультивалютну відкличну кредитну лінію та в її межах надає кредитні кошти (кредит) на умова: ліміт кредитування - еквівалент 1000000 дол США, валюта кредиту - гривня, долар, євро, строк дії кредитної лінії - 60 місяців, дата повернення кредиту - 31.10.2011, мета кредитування - поточні потреби, процентна ставка - 13,5% (дол. США), 19,5% річних (гривня), 11,5% річних (євро).

Як встановлено судом, 01.11.2006 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (банк) та ОСОБА_5 (позичальник) укладено Кредитний договір №479/ПВ-06, відповідно до умов якого банк надає позичальнику невідновлювальну мультивалютну відкличну кредитну лінію та в її межах надає кредитні кошти (кредит) на умова: ліміт кредитування - еквівалент 1270000 дол США (в редакції Додаткової угоди № 3 від 06.08.2008), валюта кредиту - гривня, долар, євро, строк дії кредитної лінії - 60 місяців, дата повернення кредиту - 31.10.2011, мета кредитування - поточні потреби, процентна ставка - 13,5% (дол. США), 19,5% річних (гривня), 11,5% річних (євро).

Позичальниками за вказаними кредитними договорами не заперечувався факт отримання кредиту від банку за кредитними договорами.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

У поданій до суду позовній заяві позивач вказав на те, що станом на 26.03.2014 заборгованість позичальника (ОСОБА_3) за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006 становила 1216733 дол США 54 цента та 670082 грн. 57 коп.; заборгованість позичальника (ОСОБА_4) за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006 становила 1223545 дол США 60 центів та 878672 грн. 14 коп.; заборгованість позичальника (ОСОБА_5) за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006 становила 312370 Євро 50 центів та 3241247 грн. 41 коп., що разом (враховуючи курс грн по відношенню до дол. США та до Євро станом на 26.03.2014) становила 35153205 грн. 25 коп.

При цьому, у судовому засіданні 09.12.2016 позивачем долучено до позовної заяви довідки щодо заборгованості позичальників за кредитними договорами станом на 26.03.2014, в яких зазначено, що станом на 26.03.2014 заборгованість ОСОБА_3 за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006 становила 670082 грн. 57 коп. (заборгованість за кредитом - 361062 грн. 53 коп., заборгованість за процентами - 309020 грн. 04 коп.) та 1466733 дол США 54 центи (914641 дол США 08 центів заборгованості за кредитом та 552092 дол США 46 центів заборгованості за процентами); станом на 26.03.2014 заборгованість ОСОБА_5 за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006 становила 348299 Євро 18 центів (227000 Євро 00 центів заборгованості за кредитом та 121299 Євро 18 центів заборгованості за процентами) та 3241247 грн. 41 коп. (1699999 грн. 75 коп. заборгованості за кредитом та 1541247 грн. 66 коп. заборгованості по процентам); станом на 26.03.2014 заборгованість ОСОБА_4 за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006 становила 1473545 дол США 60 центів (895666 дол США 24 центи заборгованості за кредитом та 577879 дол США 36 центів заборгованості за процентами) та 878672 грн. 14 коп.в (456885 грн. 49 коп. заборгованості за кредитом та 421786 грн. 65 коп. заборгованості по процентам).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 неналежним чином виконував свої зобов'язання з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.112016, у зв'язку з чим станом на 26.03.2014 у нього виникла заборгованість у розмірі 1216733 дол США 54 центи (914641 дол США 08 центів заборгованості за кредитом та 302092 дол США 46 центів заборгованості за процентами) та 670082 грн. 57 коп. (361062 грн. 53 коп. заборгованості за кредитом та 309020 грн. 04 коп. заборгованості по процентам), що разом з урахуванням офіційного курсу НБУ становило 13538013 грн. 14 коп., що відображено у розрахунках заборгованості позичальника та довідках про стан заборгованості за вказаним кредитним договором, які долучено позивачем до матеріалів справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 неналежним чином виконував свої зобов'язання з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.112016, у зв'язку з чим станом на 26.03.2014 у нього виникла заборгованість у розмірі 1223545 дол США 60 центів (895666 дол США 24 центи заборгованості за кредитом та 327879 дол США 36 центів заборгованості по процентам) та 878672 грн. 14 коп. (456885 грн. 49 коп. заборгованості за кредитом та 421786 грн. 65 коп. заборгованості за процентами), що разом з урахуванням офіційного курсу НБУ становило 13818645 грн. 70 коп., що відображено у розрахунках заборгованості позичальника та довідках про стан заборгованості за вказаним кредитним договором, які долучено позивачем до матеріалів справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 неналежним чином виконував свої зобов'язання з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.112016, у зв'язку з чим станом на 26.03.2014 у нього виникла заборгованість 312370 Євро 50 центів (227000 Євро 00 центів заборгованості за кредитом та 85370 Євро 50 центів заборгованості за процентами) та 3241247 грн. 41 коп. (1699999 грн. 75 коп. заборгованості за кредитом та 1541247 грн. 65 коп. заборгованості за процентами), що разом з урахуванням офіційного курсу НБУ становило 7796546 грн. 41 коп., що відображено у розрахунках заборгованості позичальника та довідках про стан заборгованості за вказаним кредитним договором, які долучено позивачем до матеріалів справи.

Таким чином, загальний розмір заборгованості позичальників за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.112016, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.112016 та Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.112016 станом на 26.03.2014 становив 35153205 грн. 25 коп.

Вказаний розмір заборгованості позичальників за кредитними договорами станом на 26.03.2014 відповідачем та третіми особами 4, 5, 6 не був спростований належними та допустимими доказами.

При цьому, з огляду на твердження відповідача, що у Договорі купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 було некоректно відображено суму заборгованості позичальників за вказаними кредитними договорами (станом на 26.03.2014 - 35153205 грн. 25 коп.), оскільки позивачем не були враховані здійснені позичальниками оплати (36000 Євро 00 центів за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2016; 250000 дол США 00 центів за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016 та 250000 дол США 00 центів за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016 - відповідно до протоколу засідання комітету з проблемних активів банківської групи «Дельта» від 28.02.2014), суд вважає такі твердження відповідача необгрунтованими, так як з долучених позивачем до матеріалів справи розрахунків заборгованості за кредитними договорами вбачається, що про визначення позивачем розміру заборгованості позичальників за вказаними кредитними договорами станом на 26.03.2014 оплати (36000 Євро 00 центів за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2016; 250000 дол США 00 центів за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016 та 250000 дол США 00 центів за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016) були враховані.

Крім того, зважаючи, що вказані твердження висловлені стороною договору, а саме новим кредитором, який підписував договір відступлення прав вимоги на конкретну суму грошових вимог, тобто зацікавленою особою, судом критично оцінюються такі твердження відповідача.

Як встановлено судом, у зв'язку з укладенням між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та Національним банком України Договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30.06.2010 до позивача перейшли права вимоги, в тому числі, за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016, Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2016, а також за договорами забезпечення - за Іпотечним договором № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007, за Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007, Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06 від 01.11.2006 та Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06-1 від 01.11.2006.

Як встановлено судом, 26.03.2014 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (покупець) укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого продавець цим погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну.

У п. 1.1 Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 зазначено, що датою відступлення є дата підписання акту приймання-передачі прав вимоги; загальна купівельна ціна - сума всіх купівельних цін за права вимоги, що становить 30000 грн. 00 коп.

У Додатку № 1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 сторони визначили, що відповідач набуває права вимоги до позичальника - ОСОБА_3 на підставі Кредитного договору №481/ПВ-06 від 01.11.2006; загальна сума вимог, які виникли і нараховані станом на дату укладення договору - 1216733 дол США 54 центи, що з урахуванням курсу НБУ становить 12867930 грн. 57 коп., та 670082 грн. 57 коп.

За права вимоги за кредитним договором купівельна ціна становить 10000 грн. 00 коп.

Як встановлено судом, за актом приймання-передачі прав вимоги від 26.03.2014 за Договором купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 позивач продав, а відповідач купив (прийняв права вимоги) за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006; разом з правом вимоги виконання зобов'язання за кредитним договором до покупця перейшли права вимоги та були передані оригінали кредитного договору з усіма змінами та доповненнями до нього, договорів, що забезпечують виконання зобов'язання, а також всі інші документи, що підтверджують видачу кредиту позичальнику за кредитним договором.

Вказаним актом сторони підтверджують, що покупець сплатив продавцю погоджену сторонами купівельну ціну, яка становить 10000 грн. 00 коп. (п. 3 акту).

У Додатку № 2 до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 сторони визначили, що відповідач набуває права вимоги до позичальника - ОСОБА_4 на підставі Кредитного договору №480/ПВ-06 від 01.11.2006; загальна сума вимог, які виникли і нараховані станом на дату укладення договору - 1223545 дол США 60 центів, що з урахуванням курсу НБУ становить 12939973 грн. 56 коп. та 878672 грн. 14 коп.

За права вимоги за кредитним договором купівельна ціна становить 10000 грн. 00 коп.

Як встановлено судом, за актом приймання-передачі прав вимоги від 26.03.2014 за Договором купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 позивач продав, а відповідач купив (прийняв права вимоги) за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006; разом з правом вимоги виконання зобов'язання за кредитним договором до покупця перейшли права вимоги та були передані оригінали кредитного договору з усіма змінами та доповненнями до нього, договорів, що забезпечують виконання зобов'язання, а також всі інші документи, що підтверджують видачу кредиту позичальнику за кредитним договором.

Вказаним актом сторони підтверджують, що покупець сплатив продавцю погоджену сторонами купівельну ціну, яка становить 10000 грн. 00 коп. (п. 3 акту).

У Додатку № 3 до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 сторони визначили, що відповідач набуває права вимоги до позичальника - ОСОБА_5 на підставі Кредитного договору №479/ПВ-06 від 01.11.2006; загальна сума вимог, які виникли і нараховані станом на дату укладення договору - 312370 Євро 50 центів, що з урахуванням курсу НБУ становить 4555299 грн. 00 коп., та 3241247 грн. 41 коп.

За права вимоги за кредитним договором купівельна ціна становить 10000 грн. 00 коп.

Як встановлено судом, за актом приймання-передачі прав вимоги від 26.03.2014 за Договором купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 позивач продав, а відповідач купив (прийняв права вимоги) за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006; разом з правом вимоги виконання зобов'язання за кредитним договором до покупця перейшли права вимоги та були передані оригінали кредитного договору з усіма змінами та доповненнями до нього, договорів, що забезпечують виконання зобов'язання, а також всі інші документи, що підтверджують видачу кредиту позичальнику за кредитним договором.

Вказаним актом сторони підтверджують, що покупець сплатив продавцю погоджену сторонами купівельну ціну, яка становить 10000 грн. 00 коп. (п. 3 акту).

Таким чином, з наведеного вбачається, що відповідно до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 банк відчужив (відступив) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» права вимоги до позичальників за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016 та Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2016 на загальну суму 35153205 грн. 25 коп., отримавши за це плату у розмірі 30000 грн. 00 коп.

При цьому, як встановлено судом, виконання зобов'язань позичальниками за вказаними кредитними договорами були забезпечені Іпотечним договором № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007, Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007, Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06 від 01.11.2006 та Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06-1 від 01.11.2006.

У п. 1.1 Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 зазначено, що права вимоги, які відступаються новому кредитору, - це всі права вимоги продавця у якості кредитора до позичальника за кредитним договором, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення.

За таких обставин, суд вважає необгрунтованими твердження відповідача, що за оспорюваним договором йому не відступались права вимоги за забезпечувальними зобов'язаннями, а лише за кредитними договорами.

При цьому, суд зазначає, що умовами Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 (а також додатками до нього) не встановленого конкретного переліку договорів забезпечення, за якими права вимоги були відступлені відповідачу.

Водночас, враховуючи встановлені судом обставини, що виконання зобов'язань позичальників за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006 та Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006 були забезпечені Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007, а виконання зобов'язань позичальника за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006 - також Договором застави цінних паперів №480/Zквцп-06 від 01.11.2006 та Договором застави цінних паперів №480/Zквцп-06-1 від 01.11.2006, суд дійшов висновку, що на підставі Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 відповідач набув права вимоги як за вказаними кредитними договорами, так і за відповідними забезпечувальними договорами (договорами застави).

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Суд зазначає, що закон передбачає єдність основного зобов'язання та забезпечувальних зобов'язань, яка полягає у неможливості існування різних кредиторів за основним зобов'язанням та за похідними забезпечувальними зобов'язаннями.

Наведене свідчить про те, що у випадку заміни кредитора в основному зобов'язанні відбувається одночасна заміна кредитора у зобов'язанні, яким забезпечено виконання відповідного основного зобов'язання, та до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, в тому числі переходять в права кредитора за забезпечувальними зобов'язаннями (з урахуванням норм ст. 514 Цивільного кодексу України).

Таким чином, сплативши грошові кошти у розмірі 30000 грн. 00 коп., відповідач набув права вимоги за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016 та Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016 на загальну суму 35153205 грн. 25 коп., та права вимоги за забезпечувальними зобов'язаннями - за Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007 (оціночна вартість предмету застави за домовленістю сторін становить 646400 грн. 00 коп.), за Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06 від 01.11.2006 (оціночна вартість предмету застави за домовленістю сторін становить 341220 грн. 21 коп.) та за Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06-01 від 01.11.2006 (оціночна вартість предмету застави за домовленістю сторін становить 47611 грн. 48 коп.).

Що стосується набуття відповідачем прав кредитора за Іпотечним договором № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007, суд зазначає таке.

Як встановлено судом, 30.03.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (іпотекодержатель) та Відкритим акціонерним товариством «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр», яке змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр» (іпотекодавець), укладено Іпотечний договір № 479/480/481/Zфквіп-07, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мисан В.І., зареєстрований в реєстрі за № 869; іпотекою за цим договором забезпечувались вимоги іпотекодержателя за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006, укладеним з ОСОБА_4; Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006, укладеним з ОСОБА_3; Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006, укладеним з ОСОБА_5.

Відповідно до п. 1.2 Іпотечного договору № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007 предметом іпотеки є комплекс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (предмет іпотеки 1); комплекс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (предмет іпотеки 2).

Згідно з п. 1.3 Іпотечного договору № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007 сторони цього договору оцінюють предмет іпотеки у 12281600 грн. 00 коп.

Судом встановлено, що 26.03.2014 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (іпотекодержатель) та Публічним акціонерним товариством «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр» (іпотекодавець) укладено Договір про розірвання Іпотечного договору №479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007 (посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мисан В.І., зареєстрований в реєстрі за № 94), відповідно до умов якого сторони домовились достроково розірвати договір іпотеки з 26.03.2014; одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору припиняється іпотека та заборона відчуження предмету іпотеки, а саме: комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і нотаріального посвідчення.

Відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, копії яких долучені третіми особами 4, 5 до матеріалів справи 23.12.2016, вбачається, що 26.03.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мисан В.І. на підставі Договору про розірвання іпотеки від 26.03.2014 на рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 11948299 від 26.03.2014 та 11948615 від 26.03.2014 було внесено запис про припинення іпотеки за Іпотечним договором №479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007, та припинено обтяження предметів іпотеки.

Таким чином, станом на дату укладення між позивачем та відповідачем оспорюваного договору - Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014, Іпотечний договір № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007 було розірвано за домовленістю сторін, та іпотека за ним припинилась.

Позивачем не надано суду доказів визнання недійсним Договору про розірвання Іпотечного договору №479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що відповідач не набув прав вимоги за Іпотечним договором № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007, так як станом на дату відступлення прав вимоги вказаний іпотечний договір було розірвано за домовленістю іпотекодержателя (Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк») та іпотекодавця.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції станом на 28.09.2015, в редакції станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду в редакції станом на дату розгляду справи у суді) правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними у випадку, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Пункт 14.1.71 Податкового кодексу України, дає визначення поняттю звичайної ціни, за яким звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Згідно з пунктом 14.1.219. Податкового кодексу України ринкова ціна - ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах.

Як встановлено судом, відповідач набув права вимоги за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016 та Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016 на загальну суму 35153205 грн. 25 коп., та при цьому відповідач сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 30000 грн. 00 коп., що очевидно, на переконання суду, не відповідає дійсній ринковій вартості отриманих майнових прав станом на 26.03.2014.

Згідно з п. 9.3 Договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30.06.2010 (в редакції Договору № 1 про внесення змін та доповнень від 24.01.2011) сукупна балансова вартість активів Укрпромбанку, що передається Дельта Банку на підставі цього договору, становить грн. 66 коп., а саме: кредитні зобов'язання грн. 92 коп., облігації на загальну суму 52459450 грн. 00 коп. (складається з номінальної вартості 50000000 грн. 00 коп., прострочених нарахованих процентів у сумі 2343560 грн. 00 коп. та нарахованих процентів у сумі 115890 грн. 00 коп., земельні ділянки балансовою вартістю 833893123 грн. 74 коп.

Відповідно до п. 9.3 Договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30.06.2010 відповідно до звітів незалежного оцінювача ТОВ «Експертно-оціночна компанія» оціночна ринкова вартість активів Укрпромбанку, що підлягають передачі Дельта Банку, становить грн. 50 коп.

Тобто, всі активи Укрпромбанку були передані позивачу за оціночною вартістю грн. 50 коп.

Позивачем не надано суду доказів, за якою ціною (вартістю) були придбані ним майнові права окремо за кожним кредитним договором (за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2016, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016 та Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016).

Відповідач у відзивах на позовну заяву та треті особи 4, 5, 6 у письмових поясненнях зазначили, що суб'єктом оціночної діяльності було визначено ринкову вартість майнових прав за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.112016, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.112016 та Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.112016, та придбання відповідачем прав вимог було здійснено навіть за ціну, вищу від ринкової.

Судом встановлено, що відповідно до Звіту № 07-01-01/02-14/РД1 з оцінки майна майнових прав за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_3, складеного суб'єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю «Ако Експерт» (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності №12159/11 від 05.07.2011), ринкова вартість майнових прав за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016 станом на 06.02.2014 становить 9915 грн. 63 коп. (без врахування забезпечення, а саме застави цінних паперів та основних засобів Публічного акціонерного товариства «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр»).

Судом встановлено, що відповідно до Звіту № 07-01-03/02-14/РД1 з оцінки майна майнових прав за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_4, складеного суб'єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю «Ако Експерт» (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності №12159/11 від 05.07.2011), ринкова вартість майнових прав за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016 станом на 06.02.2014 становить 9878 грн. 49 коп. (без врахування забезпечення, а саме застави цінних паперів та основних засобів Публічного акціонерного товариства «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр»).

Судом встановлено, що відповідно до Звіту № 07-01-02/02-14/РД1 з оцінки майна майнових прав за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2016, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_5, складеного суб'єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю «Ако Експерт» (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності №12159/11 від 05.07.2011), ринкова вартість майнових прав за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2016 станом на 06.02.2014 становить 9840 грн. 09 коп. (без врахування забезпечення, а саме застави цінних паперів та основних засобів Публічного акціонерного товариства «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр»).

Суд зазначає, що вказані звіти суб'єкта оціночної діяльності не є висновками експерта, складеними на замовлення учасників справи у розумінні ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, так як відповідно до ч. 5 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Вказаних відомостей наявні в матеріалах справи звіти не містять.

Водночас, суд розцінює вказані звіти як письмові докази у справі, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (відповідно до ст. 91 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У вказаних звітах зазначено, що оцінка майнових прав за кредитними договорами була здійснена суб'єктом оціночної діяльності за дохідним підходом, з урахуванням наданої банком інформації заборгованості за кредитними договорами станом на дату оцінки, враховуючи висновок суб'єкта оціночної діяльності про низький стан обслуговування боргу (понад 1000 днів прострочення).

З урахуванням вказаних критеріїв суб'єкт оціночної діяльності дійшов висновку, що якість кредиту класифікується як найнижча; для розрахунку вартості майнових прав за кредитними договорами необхідно враховувати кількість днів прострочення повернення коштів та ризикованість активів, чим більший термін прострочення, тим менша ві рогідність повернення коштів.

Суд критично оцінює вказані Звіти щодо визначення ринкової вартості майнових прав за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2016 на суму 9840 грн. 09 коп., за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016 на суму 9878 грн. 49 коп. та за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016 на суму 9915 грн. 63 коп., перш за все, з огляду на те, що оцінка ринкової вартості майнових прав за вказаними кредитними договорами була здійснена суб'єктом оціночної діяльності без врахування вартості предметів застави за договорами, якими забезпечувалось виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами (про що зокрема зазначено суб'єктом оціночної діяльності у звітах).

Відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно зі ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Порядок звернення стягнення на заставлене майно також передбачений у ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд зазначає, що застава - це один із способів забезпечення виконання зобов'язання, особливістю якого є передача майна: заставодавець передає майно у заставу заставодержателю. Заставодавцем може бути як сам боржник, так і майновий поручитель - власник певного майна, який має право на його відчуження.

Абсолютний характер застави виявляється в тому що у кредитора виникає переважне право перед іншими кредиторами боржника; це речове право наслідує юридичну долю речі; право застави не дає заставодержателю правомочностей щодо володіння та користування річчю (майном), але заставодержатель має правомочність щодо позбавлення заставодавця його права власності у випадку невиконання боржником забезпеченого заставою основного зобов'язання.

Таким чином, застава є речовим правом на чуже майно, реалізація якого кредитором за основним зобов'язанням може привести до примусового позбавлення власника майна права власності на належне йому майно.

Застава створює між кредитором у забезпеченому (основному) зобов'язанні та особою, що забезпечує зобов'язання, особливий вид відносин - акцесорне (додаткове) по відношенню до основного зобов'язання, яке характеризується тим, що має охоронну спрямованість, є способом забезпечення майнових інтересів кредитора при невиконанні або неналежному виконанні основного зобов'язання боржником; передбачає можливість залучення третіх осіб до реалізації механізму захисту кредитора; його захисний механізм базується на праві вимоги кредитора, а не на обов'язку виконання забезпечувального зобов'язання (так як обов'язок належного виконання зобов'язання покладений законом на боржника за основним зобов'язанням); виникнення охоронювального зобов'язання по забезпеченню інтересів кредитора в цих зобов'язаннях можливе лише при настанні відкладальної умови, якою є юридичний факт неправомірної поведінки боржника у вигляді невиконання або неналежного виконання ним основного зобов'язання.

Суттю застави є задоволення вимог кредитора у випадку невиконання/неналежного виконання боржником своїх зобов'язань за основним договором (зокрема, за кредитним договором) за рахунок предмета застави.

Суд зазначає, що оцінка (розмір ринкової вартості) майнових прав (прав вимоги) за кредитними зобов'язаннями не обов'язково дорівнює розміру заборгованості позичальників за кредитними договорами та залежить від ряду факторів, які тим чи іншим чином впливають на вартість майнових прав. Такими факторами, зокрема, можуть бути обставини щодо реальної можливості отримання виконання зобов'язання від боржника: платіжна здатність боржника (відсутність грошових коштів), сплив позовної давності (що матиме наслідком за певних обставин неможливість отримання судового захисту та права на примусове виконання); інфляційні процеси в економіці тощо.

Одним із таких факторів є наявність забезпечувальних зобов'язань, якими забезпечується виконання боржниками за кредитними договорами своїх зобов'язань з повернення кредиту та сплати інших платежів за кредитними договорами, так як у випадку невиконання/неналежного виконання основного зобов'язання позичальником, кредитор має право звернути стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості боржника за кредитним договором.

При цьому, невиконання боржником обов'язку з повернення кредиту/сплати процентів за користування кредитом (одна з обставин, яка оцінювалась при складанні звітів) не може достовірно свідчити про відсутність у боржника коштів для належного виконання зобов'язання та не може бути єдиним підґрунтям для визначення ринкової вартості майнових прав за кредитними договорами, враховуючи наявність чинних застав, якими забезпечуються права вимоги за кредитними договорами, та які, по суті, завжди гарантують право на задоволення вимог кредитора за основним зобов'язанням.

За наведених обставин, на переконання суду, долучені до матеріалів справи Звіти щодо визначення ринкової вартості прав вимоги за кредитними договорами (складені суб'єктом оціночної діяльності) не є належними доказами на підтвердження дійсної вартості (звичайної ціни) майнових прав за відповідними кредитними договорами, оскільки визначення ринкової вартості майнових прав було здійснено суб'єктом оціночної діяльності без врахування вартості предметів застави за забезпечувальними договорами.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 13.01.2017 та від 17.10.2017 судом було призначено у справі №910/21375/16 судове експертизу з метою визначення ринкової вартості майнових прав за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2016, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016 та Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016, в тому числі з урахуванням договорів забезпечення.

Однак, вказана експертиза не була проведена експертними установами у зв'язку з відсутністю методики встановлення ринкової вартості майнових прав вимоги за договорами купівлі-продажу, які є об'єктом дослідження.

Експертної установи, яка б могла провести таку експертизу (з поданням доказів такої можливості), сторонами суду не запропоновано.

Водночас, як встановлено судом, виконання зобов'язань позичальників за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006 та Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006 були забезпечені Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007, а виконання зобов'язань позичальника за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006 - також Договором застави цінних паперів №480/Zквцп-06 від 01.11.2006 та Договором застави цінних паперів №480/Zквцп-06-1 від 01.11.2006.

Як встановлено судом, за Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007 оціночна вартість предмету застави за домовленістю сторін становила 646400 грн. 00 коп., за Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06 від 01.11.2006 оціночна вартість предмету застави за домовленістю сторін становила 341220 грн. 21 коп. та за Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06-01 від 01.11.2006 оціночна вартість предмету застави за домовленістю сторін становить 47611 грн. 48 коп.

Доказів зменшення вартості вказаних предметів застави станом на дату укладення між сторонами оспорюваного правочину матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що ринкова вартість майнових прав (прав вимоги) за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2016, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016 та Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016 у будь-якому випадку повинна бути не меншою, ніж вартість предметів застави, яка вказана у відповідних договорах застави.

Як встановлено судом, за Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007 оціночна вартість предмету застави за домовленістю сторін становила 646400 грн. 00 коп. (вказаним договором застави забезпечено виконання зобов'язань позичальників за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2016, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016 та Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016), за Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06 від 01.11.2006 оціночна вартість предмету застави за домовленістю сторін становила 341220 грн. 21 коп. та за Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06-01 від 01.11.2006 оціночна вартість предмету застави за домовленістю сторін становить 47611 грн. 48 коп. (вказаними договорами застави забезпечено виконання зобов'язань позичальника за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016).

Таким чином, на переконання суду, ринкова ціна прав вимоги за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2016 у будь-якому випадку не може становити суму, яка менша, ніж вартість предмету застави за Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007 - 646400 грн. 00 коп.; ринкова ціна прав вимоги за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016 у будь-якому випадку не може становити суму, меншу вартості предметів застави за Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007, Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06 від 01.11.2006 та Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06-01 від 01.11.2006 - разом становить 1035231 грн. 69 коп.; ринкова ціна прав вимоги за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016 у будь-якому випадку не може становити суму, меншу вартості предмету застави за Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007 - 646400 грн. 00 коп.

Інших доказів щодо ринкової вартості майнових прав за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2016, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016 та Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016 (з урахуванням договорів забезпечення) станом 26.03.2014 матеріали справи не містять.

Як встановлено судом, права вимоги за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2016 були відчужені банком за ціною 10000 грн. 00 коп., за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016 - за ціною 10000 грн. 00 коп. та за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016 - за ціною 10000 грн. 00 коп.

Наведене свідчить про те, що банк здійснив відчуження майнових прав за вказаними кредитними договорами відповідно до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 за цінами, нижчими від звичайних, так як оплата більше ніж на 20 відсотків відрізняється від вартості майнових прав.

За таких обставин, оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що майнові права, які були відчужені банком (позивачем) на користь відповідача на підставі укладеного між сторонами Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014, були відчужені за цінами, нижчими від звичайних більше ніж на 20 відсотків, що свідчить про нікчемність Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 (відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), що в свою чергу є підставою для визнання вказаного договору недійсним (враховуючи право на звернення з відповідним способом захисту).

Що стосується тверджень позивача, що Договір купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 є нікчемним правочином у розумінні п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки банк відмовився від власних майнових вимог до позичальника (п. 1 ч. 3 ст. 38 закону); до дня визнання банку неплатоспроможним банк взяв на себе зобов'язання передачі прав вимоги за кредитними договорами новому кредитору без зустрічного отримання коштів у відповідній сумі (п. 2 ч. 3 ст. 38 закону), суд вважає їх необгрунтованими з огляду на таке.

Так, відповідно до п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції станом на 28.09.2015) правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

Як встановлено судом, у п. 1.1 Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 зазначено, що загальна купівельна ціна - сума всіх купівельних цін за права вимоги, що становить 30000 грн. 00 коп.

Таким чином, Договір купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 є безоплатним.

Доводи позивача про те, що укладення оспорюваного договору стало причиною неплатоспроможності банку та/або причиною неможливості повного/часткового виконання ним грошових зобов'язань перед іншими кредиторами судом відхиляються, так як позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності причинно-наслідкового зв'язку саме між укладенням оспорюваного правочину та визнання банку неплатоспроможним.

Тверджень позивача, що у зв'язку з укладенням Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 банк прийняв на себе зобов'язання щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність», так як новий кредитор мав грошові вимоги до банку щодо повернення коштів, які обліковувались на його рахунку (п. 5 ч. 3 ст. 38 закону), та банк надав одному з кредиторів банку перевагу у вигляді передачі йому прав вимоги до позичальника (п. 7 ч. 3 ст. 38 закону), суд вважає недоведеними та необгрунтованими, так як будь-яких доказів на підтвердження обставин, що відповідач мав грошові вимоги до банку, тобто був кредитором банку, станом на дату укладення оспорюваного правочину, позивачем суду не надано.

Крім того, позивач вказав на те, що майнові права за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006 та Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006 були передані в заставу Національному банку України за Договором застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2 від 16.10.2009, з огляду на що відчуження заставленого майна могло бути здійснено виключно за погодженням з Національним банком України як заставодержателем.

Як встановлено судом, 06.10.2009 між Національним банком України (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (заставодавець) укладено Договір застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2, предметом якого є застава майнових прав за кредитними договорами та генеральними договорами, що укладені між заставодавцем та суб'єктами господарювання, перелік яких викладено у додатку 1 до цього договору застави.

Згідно з п. 3.4.2 Договору застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2 від 06.10.2009 заставодавець зобов'язаний не відчужувати майнові права в будь-який спосіб та не обтяжувати їх зобов'язаннями на користь третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя.

Як встановлено судом, у зв'язку з укладенням між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та Національним банком України Договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30.06.2010 до позивача перейшли права вимоги, в тому числі, за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016, Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2016, а також за договорами забезпечення - за Іпотечним договором № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007, за Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007, Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06 від 01.11.2006 та Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06-1 від 01.11.2006.

Як встановлено судом, 20.07.2010 у зв'язку з укладенням Договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 13.06.2010, між Національним банком України (заставодержатель) та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (заставодавець) укладено Договір № 1 про внесення змін та доповнень, яким сторони домовились викласти розділи 1-7 договору в новій редакції.

Відповідно до п. 1.1 Договору застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2 від 06.10.2009 (в редакції Договору № 1 від 20.07.2010) предметом застави є майнові права за кредитними договорами та генеральними договорами, що укладені між заставодавцем та юридичними та фізичними особами, перелік яких викладено у додатку 1 до цього договору застави.

Згідно з п. 3.4.2 Договору застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2 від 06.10.2009 (в редакції Договору № 1 від 20.07.2010) заставодавець зобов'язаний не відчужувати майнові права в будь-який спосіб та не обтяжувати їх зобов'язаннями на користь третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя.

Як встановлено судом, 27.12.2013 між сторонами було укладено Договір про внесення змін та доповнень до Договору застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2 від 06.10.2009, яким сторони внесли зміни до Додатку № 1 до договору (Перелік юридичних та фізичних осіб, з якими банком укладено кредитні договори, майнові права вимоги за якими є предметом договору застави), та з якого вбачається у заставу до Національного банку України позивачем передано майнові права вимоги до ОСОБА_3 за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006 на суму 361062 грн. 53 коп. та 7310726 дол США 15 центів (залишок по кредиту станом на 01.12.2013), майнові права вимоги до ОСОБА_5 за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006 на суму 1699999 грн. 75 коп. та на суму 2466147 Євро 52 центи (залишок по кредиту станом на 01.12.2013), майнові права вимоги до ОСОБА_4 за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006 на суму 456885 грн. 49 коп. та 7159060 дол США 26 центів (залишок по кредиту станом на 01.12.2013).

Таким чином, майнові права за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016 та Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2016 були передані в заставу Національного банку України на підставі Договору застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2 від 06.10.2009.

Крім того, як встановлено судом, Договором № 1 про внесення змін та доповнень від 24.01.2011 до Договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30.06.2010 сторони дійшли згоди доповнити текст договору пунктом 11.5 у наступній редакції: «Дельта Банк має право здійснювати відступлення всіх та/або частини прав вимоги третім особам, проте лише за умови отримання відповідної попередньої письмової згоди Національного банку України, якщо всі або відповідна частина прав вимоги, що відступається, знаходиться у заставі Національного банку України».

Таким чином, умовами Договору застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2 від 06.10.2009 та Договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30.06.2010 встановлена заборона позивачу відчужувати майнові права (в тому числі шляхом відступлення прав вимоги), які знаходяться в заставі Національного банку України, на користь третіх осіб без попереднього погодження з Національним банком України.

Відповідно до ч. 2 ст. 586 Цивільного кодексу України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про заставу» заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом чи договором. Заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про заставу» заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги по зобов'язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Згідно зі ст. 50 Закону України «Про заставу» при заставі прав, якщо інше не передбачено договором, заставодавець зобов'язаний: виконувати дії, необхідні для забезпечення дійсності заставленого права; не здійснювати уступки заставленого права; не виконувати дій, що тягнуть за собою припинення заставленого права чи зменшення його вартості; вживати заходів, необхідних для захисту заставленого права від посягань з боку третіх осіб; надавати заставодержателю відомості про зміни, що сталися в заставленому праві, про його порушення з боку третіх осіб та про домагання третіх осіб на це право.

У ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» зазначено, що предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором. Якщо законом або договором передбачена згода обтяжувача на відчуження боржником рухомого майна, яке є предметом обтяження, така згода не вимагається в разі переходу права власності на рухоме майно в порядку спадкування, правонаступництва або виділення частки у спільному майні.

У разі відчуження предмета обтяження боржником він зобов'язаний негайно письмово повідомити про це обтяжувача, який протягом п'яти днів з дня отримання цього повідомлення повинен зареєструвати відповідні зміни у відомостях про обтяження згідно зі статтею 13 цього Закону.

Якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (далі - Державний реєстр) відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. У разі передачі рухомого майна в забезпечення боржником, який не мав на це права, таке забезпечення є чинним, якщо в Державному реєстрі немає відомостей про попереднє обтяження відповідного рухомого майна. Обтяжувач, права якого порушені внаслідок дій боржника, визначених цією статтею, вправі вимагати від боржника відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У ст. 2 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» зазначено, що рухоме майно - це окрема рухома річ, сукупність рухомих речей, гроші, валютні цінності, цінні папери, а також майнові права та обов'язки, у тому числі майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Таким чином, з наведеного вбачається, що у випадку відчуження боржником майнових прав (прав вимог), які перебувають у заставі, за відсутності згоди заставодержателя (якщо така вимагається), покупець (новий кредитор) вважається добросовісним набувачем майнових прав за наявності одночасно двох умов: 1) договір купівлі-продажу майнових прав є відплатним; 2) відсутність в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження майнових прав станом на дату укладення договору купівлі-продажу (в даному випадку деталізується норма ст. 388 Цивільного кодексу України в частині обставин, які свідчать про необізнаність (неможливість бути обізнаним) набувача щодо обмежень на розпорядження майном у продавця).

При цьому, у такому випадку покупець як добросовісний набувач набуває право власності на придбане майно без обтяжень та, водночас, обтяжувач, права якого порушені внаслідок таких дій боржника, має право на відшкодування боржником збитків.

Як встановлено судом, Договір купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 є відплатним, так як у п. 1.1 договору зазначено, що загальна купівельна ціна - сума всіх купівельних цін за права вимоги, що становить 30000 грн. 00 коп.

При цьому, доказів наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей (записів) щодо обтяження прав вимог, які є предметом оспорюваного договору, станом на дату укладення Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 між позивачем та відповідачем, матеріали справи не містять.

Крім того, 05.03.2018 Національним банком України подано до суду додаткові докази у справі, серед яких копії витягів про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, з яких вбачається, що до вказаного реєстру лише 30.01.2017 було внесено запис: вид обтяження - приватне обтяження, тип реєстрації - поточна, тип обтяження - застава рухомого майна; об'єкт обтяження - застава майнових прав за кредитними та генеральними договорами, укладеними між ПАТ «Дельта БАНК» та юридичними і фізичними особами, перелік яких наведено у Додатку № 1 до Договору про внесення змін та доповнень № 4 від 27.12.2013 до Договору застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-2 від 06.10.2009; відомості про обмеження відчуження - заборонено відчужувати.

Вказані докази судом не були прийняті до розгляду у зв'язку з недотриманням третьою особою 2 вимог щодо їх подання, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, про що зазначено у протоколі судового засідання від 06.03.2018, з огляду на що судом не оцінюються.

За таких обставин, відповідач є добросовісним набувачем згідно зі ст. 388 Цивільного кодексу України та ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що для відповідача як для добросовісного набувача за оспорюваним договором не повинні наступати негативні наслідки при порушенні позивачем (продавцем) встановлених законом обмежень щодо відчуження рухомого майна (прав вимоги), зокрема у випадку відсутності згоди заставодержателя на відчуження майна, коли отримання такої згоди є обов'язковою умовою відповідно до договору застави.

При цьому, Законом України «Про заставу» не передбачено правових наслідків порушення заставодавцем обмежень щодо відчуження предмету застави без згоди заставодержателя у вигляді нікчемності правочину (на відміну від ст. 12 Закону України «Про іпотеку», де зазначено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним), а встановлено особливий механізм щодо можливості правомірного набуття такого майна покупцем.

Разом з тим, у ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» зазначено, що у такому випадку обтяжувач, права якого порушені внаслідок дій боржника, вправі вимагати від боржника відшкодування завданих збитків.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку в необґрунтованості вимог позивача про визнання недійсним Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 з тих підстав, що предмет договору (майнові права), які перебували у заставі банку (Національного банку України), були відчужені позивачем (заставодавцем) без погодження з заставодержателем (НБУ).

Що стосується тверджень позивача щодо необхідності нотаріального посвідчення договору про відступлення прав вимоги, оскільки іпотечний договір та договори застави були нотаріально посвідчені, а внесення змін до останніх повинно бути здійснено у такій же формі, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зокрема, такими умовами договору є строк дії договору (ст. 631 ЦКУ), ціна договору (ст. 632 ЦКУ), предмет договору (ст. 638 ЦКУ), тощо (зокрема, обов'язки сторін, їх відповідальність).

Згідно зі ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Суд зазначає, що наслідком відчуження майнових прав (шляхом укладення договору про відступлення прав вимоги) є заміна кредитора в основному зобов'язанні, однак зміна умов основного договору не відбувається.

Водночас, суд звертає увагу на наступне.

Як встановлено судом, у зв'язку з укладенням між позивачем та відповідачем Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 відповідач набув права вимоги за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016 та Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016, та права вимоги за забезпечувальними зобов'язаннями - за Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007, за Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06 від 01.11.2006 та за Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06-01 від 01.11.2006.

При цьому, як встановлено судом, станом на дату відступлення прав вимоги Іпотечний договір № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007 було розірвано з огляду на що відповідач не набув прав вимоги за ним.

Судом встановлено, що Договір застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007, Договір застави цінних паперів 480/Zквцп-06 від 01.11.2006 та за Договір застави цінних паперів 480/Zквцп-06-01 від 01.11.2006 посвідчені приватними нотаріусами Київського міського нотаріального округу, тобто мають нотаріальну форму.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про заставу» у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів.

Водночас, законом не передбачено обов'язку нотаріально посвідчувати договір застави цінних паперів.

Відповідно до ч. 1 ст. 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Згідно зі ст. 14 Закону України «Про заставу» недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України.

Таким чином, договір застави транспортних засобів підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, у протилежному випадку такий договір є недійсним (нікчемним).

Відповідно до ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно з ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, правочин щодо заміни кредитора за Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007 повинен також бути вчинений у тій формі, що і вказаний договір застави, тобто бути нотаріально посвідченим.

Як встановлено судом, за оспорюваним договором - Договором купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 відповідачу були передані права вимоги в тому числі за Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007 (який був посвідчений нотаріально).

Однак, судом встановлено, що сторонами не було додержано вимог закону щодо форми договору про заміну кредитора у зобов'язанні - Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 в частині відступлення прав вимог за Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007, оскільки правочин щодо заміни кредитора за Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007 повинен бути нотаріально посвідченим.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 недійсним в частині відступлення прав вимоги за Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007 у зв'язку з недотримання сторонами форми вказаного договору.

Водночас, враховуючи висновок суду, що кредитором за основним зобов'язанням та кредитором за акцесорним зобов'язанням може бути лише одна й та сама особа у зв'язку з нерозривністю таких зобов'язань, а заміна кредитора за основним зобов'язанням завжди має наслідком заміну кредитора за забезпечувальним зобов'язанням навіть у випадку неукладення у письмовій формі договору про відступлення прав за забезпечувальним зобов'язанням, беручи до уваги встановлені судом обставини щодо набуття відповідачем прав вимог за Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2016, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016 та Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016, виконання зобов'язань за якими забезпечувалось Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007, суд дійшов висновку про перехід до відповідача прав вимоги за Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007 (однак лише за умов відсутності підстав для визнання недійсним правочину щодо заміни кредитора за основним зобов'язанням).

У позовній заяві, позивач також вказав на те, що постановою Національного банку України від 26.02.2014 № 102/БТ «Про надання кредиту для збереження ліквідності» позивачу було надано кредит рефінансування та застосовано до банку обмеження у його діяльності, а саме встановлено заборону здійснювати надання кредитів юридичним особам без забезпечення; встановлено заборону проводити операції з кредитування на суму більше 500 тис грн без погодження з представником НБУ; встановлено заборону змінювати та реалізовувати заставне майно за кредитами за сумами, що перевищують 10000 грн. без погодження з представниками НБУ.

У зв'язку з укладенням між сторонами Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 були порушені обмеження, встановлені постановою Національного банку України від 26.02.2014 № 102/БТ «Про надання кредиту для збереження ліквідності», яка є актом цивільного законодавства, з огляду на що Договір купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 є недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Однак, суд зазначає, що вказані обставини не є підставами для визнання Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 недійсним, так як постанова Національного банку України від 26.02.2014 № 102/БТ «Про надання кредиту для збереження ліквідності» є актом індивідуальної дії, який може встановлювати обов'язки та обмеження у господарській діяльності лише самого банку, та не може встановлювати обов'язки та обмежувати права будь-яких інших осіб, на яких дія такого акту не поширюється, зокрема встановлювати будь-які обмеження щодо відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія".

При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» з вимогами про визнання протиправними дій Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича щодо визнання нікчемним Договору про відступлення прав вимоги від 26 березня 2014 року, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія", визнання протиправними дій Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича з приводу подачі заяви до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, на підставі якої внесено реєстраційний запис за номером 15651194, визнання протиправними та скасування рішення (у формі повідомлень про нікчемність від 30.12.2015 року) Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича про визнання нікчемним Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26 березня 2014 року, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" (справа №822/435/16).

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 23.05.2016 у справі №822/435/16, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31.08.2016, визнано протиправними дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича щодо визнання нікчемним Договору про відступлення прав вимоги від 26 березня 2014 року, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія"; визнано протиправними та скасовано рішення (у формі повідомлень про нікчемність від 30.12.2015 року № 4069 та № 4070) Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича, про визнання нікчемним Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26 березня 2014 року, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія"; визнано протиправними дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича, з приводу подачі заяви до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, на підставі якої внесено реєстраційний запис за номером 15651194.

Задовольняючи позовні вимоги, суд у справі №822/435/16 дійшов висновку, що за відсутності у повідомленнях про нікчемність обставин, з якими Закон пов'язує визнання правочину нікчемним, такі повідомлення № 4069 та № 4070 від 30.12.2015 року про нікчемність правочину є протиправними.

Водночас, судом встановлено, що Хмельницьким окружним адміністративним судом під час розгляду справи №822/435/16 надавалась оцінка щодо наявності ознак фіктивності Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 відповідно до редакції Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» станом на дату укладення вказаного договору (тобто, станом на 26.03.2014).

Відповідно до ч. 7 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для господарського суду.

За таких обставин, суд не приймає до уваги при розгляді даної справи надану Хмельницьким окружним адміністративним судом у справі №822/435/16 правову оцінку щодо наявності ознак фіктивності Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 відповідно до редакції Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» станом на дату укладення вказаного договору (тобто, станом на 26.03.2014).

Водночас, суд у даній справі не досліджує обставин щодо належного/неналежного виконання уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у ПАТ "Дельта Банк" своїх владних повноважень, а виключно аналізує та встановлює обставини щодо недійсності господарського договору, що є виключною компетенцією господарського суду.

У постанові Верховного суду України від 16.02.2016 у справі №21-4846а15 викладено правову позицію, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

При цьому, у справі, яка розглядалась Верховним судом України (постанова від 15.06.2016 № 21-286а16), судами було встановлено, що банк знаходиться в процедурі ліквідації у зв'язку із визнанням його неплатоспроможним, а отже, спір, що виник між сторонами, повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Відтак, з огляду на ті обставини, що спір між сторонами виник на стадії ліквідації банку у зв'язку із визнанням його неплатоспроможним, та стосується виключно питання недійсності господарського договору, такий спір підвідомчий господарським судам.

У п. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" ( рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява N 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства (рішення у справі "Коем та інші проти Бельгії" (Coeme and Others v. Belgium), NN 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 та 33210/96, п. 98, ECHR 2000-VII).

У п. 24 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказано, що суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії", що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)".

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в частині визнання недійсним Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», з огляду на те, що вказаний правочин є нікчемним на підставі п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ст. 220 Цивільного кодексу України (в частині відступлення прав вимоги за Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007).

У позовній заяві позивач просив суд застосувати наслідки недійсності договору, а саме - шляхом повернення відносин сторін за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006 та Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006 та договорами, які забезпечують їх виконання у попередній стан, який існував до укладення Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014; - шляхом визнання права вимоги та права кредитора Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006 та Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006 та договорами, які забезпечують їх виконання; - зобов'язати відповідача повернути позивачу оригінали договорів та документів, переданих на виконання Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 згідно з трьома актами приймання-передачі прав вимоги від 26.03.2014, а саме оригінал Кредитного договору №481/ПВ-06 від 01.11.2006, оригінал Кредитного договору №480/ПВ-06 від 01.11.2006, оригінал Кредитного договору №479/ПВ-06 від 01.11.2006, оригінали договорів, що забезпечують виконання кредитних договорів, а також всі інші документи, що підтверджують надання кредиту.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 3 ст. 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом, на підставі Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 позивачем були передані відповідачу права вимоги за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2016, Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2016 та права вимоги за забезпечувальними зобов'язаннями - за Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007, за Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06 від 01.11.2006 та за Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06-01 від 01.11.2006.

Як встановлено судом, на виконання оспорюваного договору - Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014, відповідач сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 30000 грн. 00 коп.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 Цивільного кодексу України).

За змістом частини третьої статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення.

Згідно із частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, враховуючи норми ст. 216 Цивільного кодексу України та висновок суду про визнання недійсним Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014, кожна сторона вказаного правочину повинна повернути іншій стороні все те, що вона отримала (від іншої сторони) на виконання Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014.

Тобто, позивач повернути відповідачу грошові кошти у сумі 30000 грн. 00 коп., сплачені ним на користь позивача за отримання прав вимоги на підставі Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014.

Водночас, з огляду на те, що позивачем відповідачу були передані на виконання Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення (тобто права вимагати від боржників/заставодавців належного виконання зобов'язань за договорами), враховуючи особливу природу майнових прав, яка зокрема, полягає в тому, що передача таких прав новому кредитору відбувається без вчинення будь-яких фактичних дій (відсутня фізична передача), а моментом переходу прав вимоги є підписання акту приймання-передачі (відповідно до п. 2.2 Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014), суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту прав позивача (первісного кредитора) як сторони недійсного правочину, та який спроможний відновити порушені права позивача, є визнання за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» права вимоги (права кредитора) за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006, Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006, Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007, Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06 від 01.11.2006 та Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06-01 від 01.11.2006.

В даному випадку, такий спосіб захисту, по суті, є формою реституції щодо особливого майна - майнових прав (прав вимоги).

При цьому, суд дійшов висновку про відмову у позові Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в частині позовних вимог про визнання за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» права вимоги (права кредитора) за Іпотечним договором № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007, оскільки як встановлено судом, права вимоги за вказаним договором іпотеки не перейшли до відповідача (у зв'язку з розірванням договору іпотеки) за недійсним правочином.

При цьому, суд зазначає, що вимоги позивача про визнання за ним права вимоги та права кредитора, по суті, є тотожними вимогами, так як правом кредитора є право вимагати від боржника виконання його зобов'язань.

Зокрема, відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Водночас, суд вважає необгрунтованими вимоги позивача про повернення відносин сторін за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006 та Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006 та договорами, які забезпечують їх виконання у попередній стан, який існував до укладення Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014, з огляду на таке.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Суд зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.

Отже, можна зробити висновок, що порушені, невизнані або оспорювані права можуть бути захищені судом лише у такий спосіб, який має бути у будь-якому випадку ефективним, тобто спрямованим на реальний захист та відновлення порушеного права (або запобігання його порушенню як превентивний спосіб захисту, передбачений, зокрема, ч. 2 ст. 386 ЦК України).

Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту - повернення відносин сторін у попередній стан, який існував до укладення недійсного договору, по суті, передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України (відновлення становища, яке існувало до порушення права), однак, враховуючи встановлений судом характер порушеного права, має загальний характер, та отримує свою реалізацію саме у формі, яка вказана у ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, яка безпосередньо передбачає повернення відносин сторін у попередній стан шляхом обов'язку повернути все отримане за недійсним правочином.

Саме такий спосіб захисту, за висновками суду, є ефективним, та вже застосовано судом у формі визнання за позивачем права вимоги (права кредитора) за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006, Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006, Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007, Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06 від 01.11.2006 та Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06-01 від 01.11.2006.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача про повернення відносин сторін за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006 та Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006 та договорами, які забезпечують їх виконання у попередній стан, який існував до укладення Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014, так як вказані вимоги є декларативними та не містять в собі ефективного способу захисту порушених прав.

При цьому, як встановлено судом, за актами приймання-передачі прав вимоги від 26.03.2014 за Договором купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 позивач продав, а відповідач купив (прийняв права вимоги) за Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006, Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006 та Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006; разом з правом вимоги виконання зобов'язання за кредитним договором до покупця перейшли права вимоги та були передані оригінали кредитних договорів з усіма змінами та доповненнями до них, договорів, що забезпечують виконання зобов'язань, а також всі інші документи, що підтверджують видачу кредиту позичальникам за кредитними договорами.

За таких обставин, враховуючи висновок суду про визнання недійсним Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 та норми ст. 216 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про зобов'язання відповідача повернути позивачу оригінали договорів та документів, переданих на виконання Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 згідно з трьома актами приймання-передачі прав вимоги від 26.03.2014, а саме оригінал Кредитного договору №481/ПВ-06 від 01.11.2006, оригінал Кредитного договору №480/ПВ-06 від 01.11.2006, оригінал Кредитного договору №479/ПВ-06 від 01.11.2006, оригінали договорів, що забезпечують виконання кредитних договорів, а також всі інші документи, що підтверджують надання кредиту. При цьому, обов'язок з повернення таких документів так само є формою реституції у даних правовідносинах.

Крім того, у позовній заяві позивач зазначив, що станом на дату звернення позивача до суду у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутній запис про обтяження нерухомого майна, переданого в іпотеку банку за Іпотечним договором № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007, та в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відсутні записи щодо обтяження транспортного засобу, переданого в заставу банку за Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007, та цінних паперів, переданих в заставу банку за Договором застави цінних паперів №480/Zквцп-06 від 01.11.2006 та Договором застави цінних паперів №480/Zквцп-06-1 від 01.11.2006.

Позивач вказав на те, що всі вказані договори забезпечення є чинними, а відносини між банком та клієнтами не припинялись, з огляду на що позивач просить суд скасувати державну реєстрацію припинення записів про обтяження нерухомого майна, накладених згідно з Договором іпотеки від 30.02.2007, реєстровий номер 896, а саме - запису про іпотеку № 51224959 (спеціальний розділ), який припинено 26.03.2014 за рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мисан В.І., індексний номер рішення 11948299; - записів про заборони нерухомого майна № 5125050 (спеціальний розділ), № 5125124 (спеціальний розділ), які припинено 26.03.2014 за рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мисан В.І., індексний номер рішення №11948466 та № 11948615 відповідно.

Таким чином, позивачем заявлені позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації припинення записів про обтяження нерухомого майна - предметів іпотеки за Іпотечним договором № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007 з тих підстав, що вказаний іпотечний договір є чинним та позивач є іпотекодержателем за Іпотечним договором № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007.

Однак, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, 30.03.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (іпотекодержатель) та Відкритим акціонерним товариством «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр», яке змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр» (іпотекодавець), укладено Іпотечний договір № 479/480/481/Zфквіп-07, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мисан В.І., зареєстрований в реєстрі за № 869; іпотекою за цим договором забезпечувались вимоги іпотекодержателя за Кредитним договором №480/ПВ-06 від 01.11.2006, укладеним з ОСОБА_4; Кредитним договором №481/ПВ-06 від 01.11.2006, укладеним з ОСОБА_3; Кредитним договором №479/ПВ-06 від 01.11.2006, укладеним з ОСОБА_5.

Відповідно до п. 1.2 Іпотечного договору № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007 предметом іпотеки є комплекс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (предмет іпотеки 1); комплекс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (предмет іпотеки 2).

Водночас, як встановлено судом, 26.03.2014 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (іпотекодержатель) та Публічним акціонерним товариством «Старокостянтинівський спеціалізований кар'єр» (іпотекодавець) укладено Договір про розірвання Іпотечного договору №479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007 (посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мисан В.І., зареєстрований в реєстрі за № 94), відповідно до умов якого сторони домовились достроково розірвати договір іпотеки з 26.03.2014; одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору припиняється іпотека та заборона відчуження предмету іпотеки, а саме: комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і нотаріального посвідчення.

Відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, копії яких долучені третіми особами 4, 5 до матеріалів справи 23.12.2016, вбачається, що 26.03.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мисан В.І. на підставі Договору про розірвання іпотеки від 26.03.2014 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 11948299 від 26.03.2014 та 11948615 від 26.03.2014 було внесено запис про припинення іпотеки за Іпотечним договором №479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007, та припинено обтяження предметів іпотеки.

Таким чином, станом на дату укладення між позивачем та відповідачем оспорюваного договору - Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014, Іпотечний договір № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007 було розірвано за домовленістю сторін, іпотека за ним припинилась, та до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом були внесені відомості про припинення іпотеки та обтяження предметів іпотеки.

Тобто, записи про припинення іпотеки та обтяження предмета іпотеки за Іпотечним договором № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007 були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно саме у зв'язку з тим, що між позивачем та іпотекодавцем було укладено договір про розірвання Іпотечного договору № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007.

Як встановлено судом, права вимоги за Іпотечним договором № 479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007 не перейшли до відповідача за Договором купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014 так іпотека була припинена.

Позивачем не надано суду доказів визнання недійсним Договору про розірвання Іпотечного договору №479/480/481/Zфквіп-07 від 30.03.2007.

За таких обставин, враховуючи, що будь-яких інших підстав для скасування державної реєстрації припинення записів про іпотеку та обтяження майна, крім визнання недійсним Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014, позивачем у позовній заяві не вказано, суд дійшов висновку про відмову у позові Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в частині позовних вимог про скасування державної реєстрації припинення записів про обтяження нерухомого майна, накладених згідно з Договором іпотеки від 30.02.2007, реєстровий номер 896, а саме - запису про іпотеку № 51224959 (спеціальний розділ), який припинено 26.03.2014 за рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мисан В.І., індексний номер рішення 11948299; - записів про заборони нерухомого майна № 5125050 (спеціальний розділ), № 5125124 (спеціальний розділ), які припинено 26.03.2014 за рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мисан В.І., індексний номер рішення №11948466 та № 11948615 відповідно, - у зв'язку з необґрунтованістю таких вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсним Договір купівлі-продажу прав вимоги від 26.03.2014, укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».

3. Визнати право вимоги (право кредитора) Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» за Кредитним договором № 481/ПВ-06 від 01.11.2006, за Кредитним договором № 480/ПВ-06 від 01.11.2006, за Кредитним договором № 479/ПВ-06 від 01.11.2006 та за Договором застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007, Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06 від 01.11.2006 та Договором застави цінних паперів 480/Zквцп-06-1 від 01.11.2006.

4. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8; ідентифікаційний код: 38750239) повернути Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса, буд. 36-Б; ідентифікаційний код: 34047020) оригінали Кредитного договору № 481/ПВ-06 від 01.11.2006, Кредитного договору № 480/ПВ-06 від 01.11.2006, Кредитного договору № 479/ПВ-06 від 01.11.2006 з усіма змінами та доповненнями до них, оригінали Договору застави транспортного засобу № 479-480-481Z/ПВ-06 від 30.03.2007, Договору застави цінних паперів 480/Zквцп-06 від 01.11.2006 та Договору застави цінних паперів 480/Zквцп-06-1 від 01.11.2006 та документи, що підтверджують видачу кредиту.

5. В іншій частині позову відмовити.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8; ідентифікаційний код: 38750239) на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса, буд. 36-Б; ідентифікаційний код: 34047020) судовий збір у розмірі 4134 (чотири тисячі сто тридцять чотири) грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 17.04.2018

Суддя І.М. Отрош