РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.03.2018Справа № 910/23021/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Денвер-Оіл», м. Кропивницький

до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мегапром ЛТД»

про розірвання договору поруки

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Ільєнко О.О.

Представники сторін:

від позивача - Галушко С.І. (представник за довіреністю);

від відповідача - Житник О.В. (представник за довіреністю);

від третьої особи - не з'явились.

В судовому засіданні 27.03.2018р., відповідно до положень ст.ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, повідомлено сторін, що повний текст рішення буде складено та підписано 10.04.2018р.

СУТЬ СПОРУ:

19.12.2017р. на розгляд Господарського суду міста Києва було передано позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Денвер-Оіл» (позивач) до Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» (відповідач) про розірвання договору поруки №4М13464И/П від 17.11.2016р. з 26.11.2016р.

Позовні вимоги мотивовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором поруки, а саме позивач вказує на невиконання відповідачем пункту 10 договору щодо передачі належним чином засвідчених копій документів, що на думку позивача є підставою для розірвання договору поруки в судовому порядку.

Відповідач надав відзив на позов, проти задоволення позовних вимог заперечує, мотивуючи це що позивач не надав доказів виконання ним умов договору поруки в повному обсязі, не звертався до відповідача з письмовою вимогою про розірвання договору в порядку встановленому статтею 118 Господарського кодексу України.

Ухвалою від 10.01.2018р. було відкрито провадження у справі та залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Мегапром ЛТД» (третя особа).

В судовому засіданні 01.02.2018р. було оголошено перерву до 06.03.2018р.

26 січня 2018 року через канцелярію до суду від позивача надійшло клопотання «Про витребування доказів в порядку ст. 81 ГПК», в якому останній просить суд витребувати у відповідача:

- кредитний договір від 02.08.2013 року №4М13464И та виписку з кредитного рахунку по даному договору;

- кредитний договір від 05.08.2013 року №4М13469И та виписку з кредитного рахунку по даному договору;

- кредитний договір від 08.04.2014 року №4М14158И та виписку з кредитного рахунку по даному договору;

- кредитний договір від 20.02.2015 року №4М15061И та виписку з кредитного рахунку по даному договору;

- копії платіжних документів, що підтверджують факт надання кредитних коштів по вказаним кредитним договорам.

- документи, що підтверджують акредитацію центру сертифікації ключів ПАТ КБ «Приватбанк»;

- рішення центрального засвідчувального органу про акредитацію центру сертифікації ключів ПАТ КБ «Приватбанк»;

- свідоцтво про акредитацію центру сертифікації ключів ПАТ КБ «Приватбанк»;

- витяг з реєстру суб'єктів, які надають послуги, пов'язані з електронним цифровим підписом щодо АЦСК ПАТ КБ «Приватбанк»;

- дані про статус посилених сертифікатів ПАТ КБ «Приватбанк» та TOB «Денвер-Оіл» (чинний, блокований, скасований);

- посилений сертифікат ключа ПАТ КБ «Приватбанк».

Мотивуючи відповідне клопотання позивач вказав, що позивач не має можливості самостійно подати вищезазначені кредитні договори, оскільки вони виготовлялись та видавались безпосередньо ПАТ КБ «Приватбанк», підписувалися між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та TOB «Мегапром ЛТД» без участі позивача, так само як і не може надати і відомості про їх виконання, про рух коштів по кредитним рахункам та підтвердити розміри заборгованості TOB «Мегапром ЛТД» за кредитними договорами, забезпеченими порукою, надати копії договорів застави, а тому, з огляду на предмет спору в даній справі, перелічені докази можуть підтвердити реальність забезпечених порукою зобов'язань TOB «Мегапром ЛТД» перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», а також факт належного та повного виконання позивачем договору поруки та сплати коштів за вказаними кредитними договорами в повному обсязі, реальність та розмір застави.

Розглянувши вказане клопотання в судовому засіданні 06.03.2018р., заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши позовні матеріали в цілому суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд вирішує заяви та клопотання учасників справи.

У відповідності до положень ст. 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено:

1) який доказ витребовується;

2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;

3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа;

4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу;

5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Приймаючи уваги, що умовами договору поруки № 4М13464И/П від 17.11.2016 року не визначено чіткого переліку належним чином посвідчених копій документів, які кредитор зобов'язаний передати поручителю, не доведеним, в силу недотримання вимог ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, є клопотання позивача щодо витребування перелічених ним доказів.

В судовому засіданні 06.03.2018р. було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та про призначення справи до судового розгляду по суті на 27.03.2018р.

Представник позивача в судовому засіданні 27.03.2018р. позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов. Представник відповідача проти позову заперечив і вказав про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи протягом розгляду спору в судові засідання не з'являвся, про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та представника відповідача, дослідивши всі представлені докази, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17 листопада 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір поруки №4М13464И/П (належним чином засвідчена копія міститься в матеріалах справи, далі за текстом - договір поруки).

Предметом цього договору є надання поруки позивачем перед відповідачем за виконання ТОВ «Мегапром ЛТД» своїх зобов'язань за кредитними договорами від 02.08.2013 року №4М13464И, від 05.08.2013 року №4М13469И, від 08.04.2014 року №4М14158И, від 20.02.2015 року №4М15061И, а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до умов відповідних кредитних договорів (п. 2 договору поруки).

Пунктом 5 договору поруки встановлено, що у випадку невиконання ТОВ «Мегапром ЛТД» (далі за текстом - третя особа, боржник) обов'язку пункту 1 цього договору, відповідач направляє на адресу позивача письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання.

Відповідно до пункту 6 договору поруки позивач зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмовій вимозі відповідача, впродовж 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору.

До позивача, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договором застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання (п. 8 договору поруки).

Відповідач зобов'язаний у випадку виконання позивачем обов'язку боржника за кредитним договором передати позивачу впродовж п'яти робочих днів з моменту виконання обов'язків належним чином засвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором (п. 10 договору поруки).

18.11.2016р. позивачем було перераховано на користь відповідача 709 274 939,95 грн., а саме:

- 368 414 222,23 грн.: призначення платежу - в якості виконання зобов'язань за кредитним договором №4М13464И від 02.08.2013р. згідно договору поруки №4М13464И/П від 07.11.2016р.;

- 192 112 037,10 грн.: призначення платежу - в якості виконання зобов'язань за кредитним договором №4М13469И від 05.08.2013р. згідно договору поруки №4М13464И/П від 07.11.2016р.;

- 62 787 076,18 грн.: призначення платежу - в якості виконання зобов'язань за кредитним договором №4М14158И від 08.04.2014р. згідно договору поруки №4М13464И/П від 07.11.2016р.;

- 85 961 604,44 грн.: призначення платежу - в якості виконання зобов'язань за кредитним договором №4М15061И від 20.02.2015р. згідно договору поруки №4М13464И/П від 07.11.2016р.

Викладене підтверджується платіжними дорученнями №№ 37, 38, 39, 40 від 18.11.2016р. (належним чином засвідчені копії містяться в матеріалах справи).

Згідно приписів статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Оскільки між сторонами по справі внаслідок укладення договору поруки склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 531 Цивільного кодексу України передбачено право боржника виконати свій обов'язок достроково, якщо інше не встановлено договором.

Проте, положеннями договору поруки встановлений наступний строк виконання позивачем зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користуванням кредиту - 5 (п'ять) календарних днів з моменту отримання письмової вимоги відповідача із зазначенням порушеного зобов'язання (п. 6).

Однак, відповідач не направляв на адресу відповідача відповідної письмової вимоги.

За таких обставин, строк виконання зобов'язань у позивача перед відповідачем за договором поруки станом на 26.11.2016р. не настав.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно зі ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно зі ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем.

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

За приписами ч. 1 ст. 556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

Проте, оскільки позивачем не подано належних та допустимих доказів відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України на підтвердження дійсного розміру заборгованості за кредитними договорами від 02.08.2013 року №4М13464И, від 05.08.2013 року №4М13469И, від 08.04.2014 року №4М14158И, від 20.02.2015 року №4М15061И, та того, що за рахунок коштів в загальній сумі 709 274 939,95 грн. позивачем було в повному обсязі погашено заборгованість за боржника за вказаними кредитними договорами, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту виконання ним як поручителем зобов'язань боржника за кредитними договорами в повному обсязі.

В той же час, як вказує позивач, відповідачем не було виконано зобов'язання з передання належним чином засвідчених копій документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитними договорами.

Вказані дії, на думку позивача, свідчать про існування підстав для розірвання договору поруки в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 14 договору поруки передбачено, що дострокове розірвання цього договору здійснюється за письмовою згодою сторін.

Згідно ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Зазначеною правовою нормою законодавець поділяє підстави для розірвання договору у судовому порядку на законні та договірні. Так, підставами для розірвання договору, що випливають зі змісту закону є істотне порушення договору винною стороною та інші випадки, передбачені законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України).

Отже, приписи ст. 651 Цивільного кодексу України пов'язують можливість розірвання договору у зв'язку з порушенням стороною його умов лише у разі, якщо внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення договору визначається за об'єктивними ознаками та обставинами, що вказують на значну міру позбавлення того на, що особа розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до частини першої статті 20 Цивільного кодексу України право на захіст особа здійснює на свій розсуд.

У той же час, обраний особою спосіб захисту має відповідати змісту права, характеру порушення, наслідкам цього порушення тощо.

Логічним способом захисту інтересів позивача є отримання від відповідача необхідних документів (у тому числі і в примусовому порядку) для підтвердження своїх прав щодо первісного боржника за кредитними договорами.

Проте, способом захисту порушеного права на отримання відповідних документів позивачем обрано розірвання договору поруки з 26.11.2016.

Розірвання похідного зобов'язання, яке є забезпеченням виконання обов'язків первісного боржника за кредитними договорами, у даному випадку не є належним способом захисту порушеного відповідачем права позивача на отримання документів.

За ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд вважає, що позивачем не було надано суду належних доказів на підтвердження істотного порушення відповідачем зобов'язань, встановлених договором поруки.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України суд відмовляє позивачу у вимозі про стягнення з відповідача судового збору.

Керуючись ст.ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 10.04.2018р.

Суддя О.В. Котков