ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12 квітня 2018 р. Справа № 918/171/18

Господарський суд Рівненської області у складі судді Бережнюк В.В.

розглянувши матеріали позовної заяви від 20.03.2018 року №61

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Автодистриб'юшин Карго Партс"

до відповідача Фізична особа-підприємець Ревчук Ірина Андріївна

про стягнення заборгованості в сумі 8 106,99 грн.

Секретар судового засідання Лиманський А.Ю.

В засіданні приймали участь:

Від позивача: Шапран І.В. (довіреність від 29 грудня 2017 року);

Від відповідача: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Автодистриб'юшн КАРГО ПАРТС" звернулося до господарського суду Рівненської області із позовною заявою до відповідача Фізичної особи-підприємця Ревчук Ірини Володимирівни про стягнення 8 106,99 грн. нарахованих санкцій. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив умови укладеного між сторонами Договору поставки №10508-18/2016 від 27.12.2016 р., а саме не розрахувався своєчасно за отриманий товар. Тому, з огляду на прострочення виконання зобов'язання, покликаючись на ст.625 ЦК України, п.п. 5.2., 5.3. Договору поставки, позивач нарахував відповідачу 6 685,07 грн. - пені, 427,84 грн. - штрафу, 538,80 грн. - інфляційні втрати, 455,28 грн. - процентів за користування коштами.

Ухвалою суду від 26 березня 2018 року порушено провадження у справі №918/171/18, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до слухання в судовому засіданні на 12 квітня 2018 року.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов в повному обсязі.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, відзиву на позов в порядку та в строки встановлені ухвалою суду не надав.

Про місце дату та час розгляду справи відповідач повідомлявся судом належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.

Згідно положень статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути справу та вирішити спір за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

27 грудня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Автодистриб'юшн КАРГО ПАРТС" (постачальник, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Ревчук Іриною Володимирівною (покупець, відповідач) було укладено договір поставки №10508-18/2016 (надалі договір) (арк.с. 16-18), відповідно до предмету якого постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, поставляти покупцю визначені цим договором запчастини та експлуатаційні матеріали (надалі - товар), а також виконувати шино монтажні послуги. Покупець зобов'язується в порядку та на умовах , визначених цим договором, приймати та оплачувати його.

Відповідно до пункту 2.1. договору погодження сторонами кількості, номенклатури, асортименту та ціни товару відбувається за їх взаємною згодою шляхом переговорів та фіксується в рахунках на оплату або в накладних про відвантаження, що являються невід'ємними складовими даного договору, без складання специфікацій. Покупець підписуючи документ про відвантаження (накладна, товарно-транспортна накладна), виявляє згоду на прийняття товару відповідно до попередньої домовленості із постачальником та позбавляється права заявляти претензії щодо невідповідності поставленого товару за кількістю, номенклатурою, асортиментом, ціною попередньої домовленості із постачальником. Уповноважуючи певну особу на прийняття товару від постачальника, покупець автоматично уповноважує таку особу підписувати відповідні товарно-супровідні документи на товар.

Товар за домовленістю сторін продається на умовах попередньої оплати або на умовах відстрочення платежу. У разі продажу товару на умовах відстрочення платежу, термін відстрочення платежу зазначається у накладній. У разі відстрочення платежу товар має бути сплачений не пізніше останнього дня відтермінування включно (пункт 2.3. договору).

Згідно пункту 2.4. договору ціни товару вважаються остаточно визначеними сторонами в видатковій накладній на момент постачання (передавання) партії товару.

За умовами пункту 2.5. договору поставка товару здійснюється за погодженням сторін на умовах:

- EXW - склад постачальника. Товар переходить у власність покупця з моменту передачі товару покупцю на склад постачальника (п. 2.5.1.).

- FCA -Франко-Перевізник. Товар переходить у власність покупця з моменту передачі товару постачальником перевізнику. Оплата послуг перевізника здійснюється постачальником за рахунок покупця. Усі ризики загибелі, втрати, пошкодження або знищення товару переходять до покупця з моменту отримання ним товару від перевізника Доказом передачі постачальником товару перевізнику є товарно-транспортна накладна, квитанція, декларація, або інший документ, що засвідчує передачу товару перевізнику (п. 2.5.2.).

Відповідно до пункту 3.1. договору оплата згідно договору здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальнику. При здійсненні оплати покупець вказує наступні реквізити: номер та дату підписання договору, по якому відбувається поставка продукції з посиланням на виставлений постачальником рахунок-фактуру.

Згідно наявних в матеріалах справи видаткових накладних: №SI від 08.09.2017 року на суму 3 494,16 грн. (сплата до 29.09.2017 року); №SI від 12.09.2017 року на суму 2 469,90 грн. (сплата до 03.10.2017 року); №SI від 12.09.2017 року на суму 1 694,52 грн. (сплата до 03.10.2017 року); SI від 12.09.2017 року на суму 1 928,64 грн. (сплата до 03.10.2017 року) позивач поставив відповідачу товар на суму 9 587,22 грн. (арк.с. 19-26).

Разом з тим, згідно наявної в матеріалах справи банківської виписки відповідач оплатив заборгованість в сумі 9 510,00 грн. 19 лютого 2018 року (арк.с. 15).

У зв'язку з несвоєчасним погашення боргу позивач нарахував відповідачу за період прострочення сплати 6 685,07 грн. - пені, 427,84 грн. - штрафу, 538,80 грн. - інфляційні втрати, 455,28 грн. - процентів за користування коштами у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Згідно з положеннями статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з положеннями статті 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як унормовано у положеннях частини 2 статті 193 ГК України, порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (така ж позиція викладена у статті 611 ЦК України).

У статтях 546, 549 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися в тому числі неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У частині першій статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 5.2. договору передбачено, що в разі прострочення платежу більше 3-х календарних днів, покупець сплачує пеню в розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

З наданого позивачем розрахунку вбачається вбачається що ним нараховано пеню - 6 685,07 грн. в розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Проте суд не погоджується з вказаним розрахунком з огляду на наступне.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб'єктів переказу грошей через платіжні системи.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За умовами ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п.2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Перевіряючи розміри нарахованої позивачем пені суд здійснив власний обрахунок даної санкції та встановив, що розмір пені за вказані періоди прострочення відповідачем оплати коштів за придбані товари складає 1 029,76 грн. (у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня).

Враховуючи викладені обставини суд зауважує, що позивачем невірно здійснено обрахунок пені. Відтак, у даному випадку задоволенню підлягає пеня у сумі - 1 029,76 грн. Разом з тим, в частині заявленої до стягнення пені в сумі 5 655,31 грн. у позові необхідно відмовити у зв'язку з безпідставністю та необгрунтованістю.

Згідно пункту 5.3. договору на підставі статті 625 ЦК України сторони домовились, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання боржник, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також штраф у розмірі 12 відсотків річних від простроченої суми.

Покликаючись на даний пункт договору позивач нарахував відповідачу 427,84 грн. - штрафу та 538,80 грн. - інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом перевірено нараховану суму штрафу та інфляційних втрат та визнано їх нарахування вірними та обгрунтованими. Тому у цій частині позов підлягає задоволенню.

Щодо нарахованої суми процентів за користування коштами 455,28 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно пункту 2.3. договору товар за домовленістю сторін продається на умовах попередньої оплати або на умовах відстрочення платежу.

Як передбачено статтею 694 Цивільного кодексу України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Статтею 695 Цивільного кодекс України передбачено, що договором про продаж товару в кредит може бути передбачено оплату товару з розстроченням платежу.

Істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів.

Якщо покупець не здійснив у встановлений договором строк чергового платежу за проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, продавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення проданого товару.

До договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу застосовуються положення частин третьої, п'ятої та шостої статті 694 цього Кодексу.

Згідно статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Суд зазначає, що укладений договір поставки не містить положень щодо розміру процентів за користування коштами.

Крім того, нині діюче законодавство не містить положень щодо розмірів та можливості нарахування процентів за користування коштами у випадку укладення між сторонами договору поставки при відсутності такої умови у відповідному договорі.

Разом з тим, нараховуючи проценти за користування товарним кредитом позивач вдається до аналогії закону, та посилається на положення статті 1048 Цивільного кодексу України, якою врегульовано право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Проте суд зазначає, що у даних правовідносинах, що склалися між сторонами з приводу поставки товарів, відсутні зобов'язання, які за своєю правовою природою є позикою або кредитними відносинами. Відтак, позивачем помилково у даному випадку застосовано ст.1048 ЦК України, якою врегульовано право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Разом з ти, частиною 6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу.

Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення зазначених процентів - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Якщо договором або чинним законодавством не передбачено розміру процентів за користування чужими коштами, то припис частини другої статті 625 ЦК України може бути застосований господарським судом лише за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Як вже було встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, між сторонами укладений договір поставки, який не містить положень щодо розміру процентів за користування товарним кредитом, чи користування чужими грошовими коштами, а отже й не погоджена між сторонами відповідальність у вигляді процентів за користування чужими грошовими коштами та їх розміру за приписами ст. 536 Цивільного кодексу України.

Тому суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог у частині стягнення з відповідача 455,28 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, в частині стягнення з відповідача на користь позивача 1029,76 грн. пені, 427,84 грн. штрафу за порушення строку оплати та 538,80 грн. інфляційних втрат.

В задоволенні позову в частині стягнення 5 655,31 грн. пені та 455,28 грн. процентів за користування коштами позивачу необхідно відмовити.

Судові витрати понесені позивачем у виді судового збору, сплаченого при зверненні до суду з даним позовом на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позивних вимог. Розмір пропорції задоволених вимог проти заявлених складає 24,63%.

Керуючись ст.ст. 129, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи підприємця Ревчук Ірини Андріївни (АДРЕСА_1, і.к. НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Автодистриб'юшин Карго Партс" (0222, місто Київ, вул. Закревського 16, ) - 1 029 (одна тисяча двадцять дев'ять) грн. 76 коп. пені, 427 (чотириста двадцять сім) грн. 84 коп. штрафу за порушення строку оплати, 538 (п'ятсот тридцять вісім) грн. 80 коп. інфляційних втрат та 433 (чотириста тридцять три) грн. 98 коп. судового збору.

3. В задоволенні позову в частині вимог про стягнення 5 655,31 грн. пені та 455,28 грн. процентів за користування коштами - відмовити

4. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "13" квітня 2018 року

Суддя Бережнюк В.В.