ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 911/2640/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Сухового В.Г. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" на ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 (Алданова С.О., Зеленін В.О., Мартюк А.І.)

у справі №911/2640/17 Господарського суду Київської області

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Б.БРАУН МЕДІКАЛ УКРАЇНА" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 25.10.2017 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТОВ " ФРАМ КО" на користь ТОВ "Б.БРАУН МЕДІКАЛ УКРАЇНА" 1 631 886,12грн. заборгованості, 130 166,81 грн пені, 52 783,07 грн інфляційних втрат, 15 392,47 грн 3% річних. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТОВ "ФРАМ КО" подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Київської області від 25.10.2017 в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

До апеляційної скарги скаржником також додано клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 у справі №911/2640/17 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" в задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору; апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Київської області від 25.10.2017 у справі №911/2640/17 повернуто скаржнику з доданими до неї матеріалами на підставі пункту 3 частини 1 статті 97 ГПК України, з тих підстав, що до скарги не додано документів, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

05.12.2017 ТОВ "ФРАМ КО" подало касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 у справі № 911/2640/17, в якій просить вказане судове рішення скасувати, передати апеляційну скаргу на рішення господарського суду Київської області від 25.10.2017 у справі №911/2640/17 на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Аргументуючи доводи касаційної скарги, відповідач зазначає про те, що ним було в достатній мірі обґрунтовано скрутне матеріальне становище, та вказані обставини підтверджені відповідними доказами. Однак, незважаючи на надані докази, суд апеляційної інстанції повернув апеляційну скаргу, чим позбавив заявника на доступ до правосуддя.

Позивач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції без змін з тих підстав, що при винесенні ухвали суд керувався вимогами чинного процесуального та матеріального законодавства.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, виходить з такого.

Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини 1 цієї статті).

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід'ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об'ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Відповідно до частини 3 статті 94 ГПК України (в редакції, що діяла до 15.12.2017) до скарги додаються докази сплати судового збору.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України "Про судовий збір".

Згідно зі статтею 1 цього Закону судовий збір справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом, і включається до складу судових витрат.

Отже, сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів є складовою доступу до правосуддя, який є елементом права особи на судовий захист, гарантованого статтею 55 Конституції України.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакцій чинній на момент подання апеляційної скарги) за подання апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору складала 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Статтею 8 Закону України "Про судовий збір" (в редакцій чинній на момент подання апеляційної скарги) передбачено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити його від сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Колегія суддів касаційного суду відзначає, що підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону України "Про судовий збір", є врахування ним майнового стану сторін.

Клопотання про відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 33 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017), повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Вказаною нормою передбачено право суду, а не його обов'язок, щодо відстрочення сплати судового збору, при цьому, статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Обґрунтування обставин, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору, виходячи з вимог статей 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, покладається на особу, яка звертається з відповідним клопотанням.

Доводи скаржника зводяться до важкого фінансового становища та накладення арешту на грошові кошти в межах суми 397 855,83 грн, що належать заявнику та знаходяться на рахунках, проте, саме лише накладення арешту на грошові кошти в межах зазначеної скаржником суми не відображають весь загальний майновий стан сторони, а тому висновки апеляційного господарського суду, що наведені в заяві обставини не можуть бути підставою для відстрочення сплати судового збору, оскільки вони не можуть свідчити про загальний фінансовий стан особи, яка подає апеляційну скаргу, та про відсутність підстав для задоволення клопотання скаржника про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Згідно з пункту 3 частини 1 статті 97 ГПК України в редакції, чинній на момент подачі апеляційної скарги та прийняття оскаржуваної ухвали, апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається апеляційним господарським судом, якщо до скарги не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Враховуючи те, що скаржник не подав доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги в повному обсязі, а його клопотання про відстрочення сплати судового збору відхилено, суд апеляційної інстанції вмотивовано повернув апеляційну скаргу без розгляду на підставі пункту 3 частини 1 статті 97 ГПК України (в редакції, що діяла до 15.12.2017).

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішеннях від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України" зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 у справі "Креуз проти Польщі" зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає викладені у касаційній скарзі доводи скаржника щодо позбавлення судом апеляційної інстанції його права доступу до правосуддя такими, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, оскільки право на доступ до суду не є абсолютним, а вимога процесуального закону про сплату судового збору не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів зазначає, що наведені в касаційній скарзі доводи не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм процесуального права.

Частиною 1 статті 300 ГПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи у касаційному порядку судове рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, не виявив порушення чи неправильного застосування норм процесуального права, які б призвели до прийняття апеляційним господарським судом неправильного судового рішення у справі.

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України (в редакції після 15.12.2017) покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" залишити без задоволення.

2. Ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 у справі №911/2640/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Суховий В.Г.

Судді Берднік І.С.

Міщенко І.С.