ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2018 Справа № 912/3219/17

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Паруснікова Ю.Б. доповідач;

суддів: Білецької Л.М., Чередка А.Є.,

при секретарі судового засідання Саланжій Т.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 адвокат, довіреність № 1 від 01.11.2017;

від відповідача: ОСОБА_2 голова сільської ради, паспорт серії ЕА № 790778 від 28.03.2001;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпропетровського апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги Фермерського господарства «Сандрака Василя Васильовича» на рішення господарського суду Кіровоградської області від 14.12.2017 у справі № 912/3219/17 (суддя Поліщук Г.Б.), повне рішення складено 19.12.2017

за позовом Фермерського господарства «Сандрака Василя Васильовича», с. Благодатне, Бобринецького району, Кіровоградської області

до відповідача: Благодатненської сільської ради, с. Благодатне, Бобринецького району, Кіровоградської області

про визнання права постійного користування земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство «Сандрака Василя Васильовича» звернулось до Господарського суду Кіровоградської області з позовом до Благодатненської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою площею 41,9 га.

Позов мотивовано тим, що право користування земельною ділянкою, яку було надано в постійне користування гр. ОСОБА_3 для створення фермерського господарства, переходить до такого господарства з моменту його створення і не припиняється зі смертю громадянина, на чиє імя було видано державний акт.

Рішенням суду першої інстанції від 27.03.2018 у справі №912/3219/17 в задоволенні позову відмовлено. Мотивуючи відмову в задоволенні позову, місцевий господарський суд зазначив, що правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 Земельного кодексу України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою набувають підприємства, установи, організації, що належать до державної та комунальної власності.

Зі змісту вищезазначеної норми вбачається, що позивач не відноситься до жодної з перелічених у ній категорії осіб, тому безпідставно просить визнати за ним право постійного користування земельною ділянкою.

В силу статей ст. 1, 12 Закону України «Про фермерське господарство фермерські господарства наділені можливостями щодо: набуття у встановленому законом порядку права власності на земельну ділянку (як юридична особа); виключно володіння та користування земельною ділянкою, що належить на праві приватної власності громадянам - членам цього фермерського господарства; використання земельної ділянки фермерським господарством на умовах оренди.

Тобто, чинне на момент вирішення спору законодавство повністю виключає можливість перебування, а відповідно і набуття за фермерським господарством права постійного користування земельною ділянкою.

Земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Пунктом 6 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення.

Встановивши, що ОСОБА_3 за життя не уклав із власником земельної ділянки договір у відповідності до приписів п. 6 Перехідних положень Земельного кодексу України до 1 січня 2008 року, суд дійшов висновку про відсутність у гр. ОСОБА_4 права на отримання спірної земельної ділянки в порядку спадкування.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, Фермерське господарство «Сандрака Василя Васильовича» звернулось з апеляційною скаргою і, посилаючись на порушення судом норм процесуального і невірне застосування матеріального права, просить його скасувати і прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що з системного аналізу ст. ст. 2, 9, 10, 11 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», чинних на момент створення зазначеного господарства, випливає, що хоча державний акт на право користування земельною ділянкою виписувався на фізичну особу, що є засновником скаржника, сама земельна ділянка мала тісний зв'язок з конкретним фермерським господарством, для створення якого вона надавалась, і використовувалась саме фермерським господарством як юридичною особою з покладенням на нього усіх прав та обовязків землекористувача. Саме отримання державного ату його засновником було необхідним етапом, передумовою створення фермерського господарства, набуття ним статусу юридичної особи. Проте після створення, державної реєстрації фермерського господарства саме воно є фактичним землекористувачем спірної земельної ділянки. У звязку з наведеним, скаржник вважає, що Господарський суд Дніпропетровської області дійшов помилкового висновку про припинення права постійного користування земельною ділянкою після смерті особи якій було видано відповідний державний акт.

Відповідач у справі не скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу. У судовому засіданні заперечив проти її доводів, просив залишити судове рішення без змін.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09.01.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою СФГ «Сандрака Василя Васильовича».

Відповідно до розпорядження керівника апарату суду № 90/18 від 30.01.2018, у звязку з перебуванням у відпустці судді Верхогляд Т.А., визначено склад колегії суддів: Парусніков Ю.Б. головуючий суддя, ОСОБА_5, ОСОБА_6

12.04.2018 судове засідання відбувалося в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні 12.04.2018 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм чинного законодавства при винесенні рішення суду, встановила наступне.

Рішенням № 165 ХХІV сесії ХХІ скликання районної ради народних депутатів Бобринецького району Кіровоградської області від 31.03.1994 (а. с. 35) надано із земель запасу у постійне користування земельну ділянку площею 41,9 га для ведення селянського (фермерського) господарства ОСОБА_3.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_3 видано державний акт серії КР 00039 (а. с. 15-16) на право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 41,9 га, розташованої на території Куйбишевської (Благодатненської) сільської ради народних депутатів, для ведення фермерського господарства.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи, 16.05.1994 було здійснено державну реєстрацію СФГ «Сандрака Василя Васильовича» під № 1 000231 (а.с.8-11).

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 15.06.2016 у справі № 383/411/16-ц встановлено, що 19.08.2014 засновник та голова СФГ «Сандрака Василя Васильовича» помер та визнано за ОСОБА_4 права засновника Селянського (фермерського) господарства «Сандрака Василя Васильовича» в порядку спадкування.

Позивач вважає, що після смерті засновника господарства, на чиє імя було видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, таке право зберігається за господарством, оскільки саме воно є фактичним землекористувачем, тому просить визнати право постійного користування спірною земельною ділянкою за господарством в судовому порядку.

Колегія суддів не може погодитись з правовою позицією позивача з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно із ч. 1 ст. 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та ч. 2 ст. 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Разом з тим, ст. 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Відпвоідно до ст. 19 Закону України «Про фермерське господарство» до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Згідно із ч. 1 ст. 20 зазначеного Закону майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Аналогічні правові висновки містяться в Постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справах № 181/698/14-ц та № 6-2329цс16 відповідно, від 23.11.2016 № 6-3113цс-16, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.01.2018.

Крім того, преюдиціальне значення у даній справі мають рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29.07.2016 у справі № 383/596/16-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 27.09.2016 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.08.2017, якими встановлено, що ні Закон України від 19.06.2003 «Про фермерське господарство» ні Земельним кодексом України не визначено механізми успадкування земельних ділянок, які належали спадкодавцям, на праві постійного користування, гр. ОСОБА_4 як спадкоємиця майна померлого ОСОБА_3 не може набути право на спірну земельну ділянку в порядку спадкування.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ, переглядаючи вказані рішення, в ухвалі від 03.08.2017 вказав на те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Встановивши, що ОСОБА_3 за життя не уклав із власником земельної ділянки договір у відповідності до приписів п. 6 Перехідних положень Земельного кодексу України до 1 січня 2008 року, суд дійшов висновку про відсутність у гр. ОСОБА_4 права на отримання спірної земельної ділянки в порядку спадкування.

З урахуванням всього вищезазначеного, колегії суддів вважає правильним висновок місцевого господарського суду стосовно того, що право користування земельною ділянкою, яке виникнуло в особи лише на підставі державного акту на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, якою нібито підтверджено правові позиції встановлені судами з приводу користувача земельної ділянки, колегія суддів відхиляє, оскільки предметом спору в означеній справі були правовідносини, які виникли з орендних правовідносин. Між тим, у даній справі спірним є перехід права постійного користування земельною ділянкою після смерті засновника фермерського господарства, що не є тотожними.

Посилання скаржника на п. 2 розяснення Вищого арбітражного суду України від 27.02.2001 за № 02-5/743 «Про деякі питання практики вирішення спорів, повязаних із захистом права власності на землю землекористування», колегією суддів не беруться до уваги з огляду на наступне.

По-перше, розяснення Вищого арбітражного суду України від 27.02.2001 за №02-5/743 «Про деякі питання практики вирішення спорів, повязаних із захистом права власності на землю землекористування» втратило чинність згідно із постановою пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 за № 6.

По-друге, в контексті п. 2 розяснення № 02-5/743, в якому зазначено, що з моменту реєстрації СФГ обовязки власника чи землекористувача земельної ділянки, наданої в постійне користування засновнику СФГ, здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась, мова йде про субєктну юрисдикцію (підвідомчість) господарських судів. Тобто суд касаційної інстанції розяснює, що спори, повязані із захистом прав щодо земельної ділянки, яку було надано у власність або в постійне користування фізичній особі засновнику СФГ, перебувають в межах юрисдикції господарських судів, оскільки субєктом в такому спорі є СФГ, як юридична особа, а не її засновник, на чиє імя було видано Державний акт права на землю.

На підставі викладеного, є правомірним рішення Господарського суду Кіровоградської області у даній справі про відмову визнання за позивачем права постійного користування для ведення фермерського господарства земельною ділянкою.

Доводи позивача стосовно того, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, входить до складу спадщини і передається спадкоємцям у порядку спадкування є помилковими з огляду на вищевказане.

Відповідно до ст.129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на Фермерське господарство «Сандрака Василя Васильовича»

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Сандрака Василя Васильовича» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Кіровоградської області від 14.12.2017 у справі №912/3219/17 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 17.04.2018

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: Л.М. Білецька

ОСОБА_6