РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.03.2018Справа № 910/1426/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В. за участю секретаря судового засідання Письменної О.М., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕКВОЙЯ ПЛЮС"

до Фізичної особи-підприємця Удовіченко Марини Євгенівни

про визнання недійсним договору

за участю представників:

від позивача: Бабіч О.О. (довіреність)

від відповідача: Білоус-Литвиненко Л.О. (довіреність)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СЕКВОЙЯ ПЛЮС" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Удовіченко Марини Євгенівни (відповідач) про визнання недійсним договору №18-02/07-01 від 20.07.2017 недійсним.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що договір №18-02/07-01 від 20.07.2017 суперечить чинному законодавству.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2018 за вищевказаним позовом відкрито провадження у справі № 910/1426/18 та призначено підготовче засідання у справі на 05.03.2018.

02.03.2018 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач позовні вимоги заперечив, посилаючись на те, що сторони договору погодили всі істотні умови договору, в тому числі і щодо оплати виконаних робіт, а доводи позивача щодо невідповідності договору вимогам чинного законодавства, як зазначає відповідач, є необґрунтованими.

В судовому засіданні 05.03.2018 на підставі ст. ст. 183, 233 ГПК України суд відклав підготовче засідання на 19.03.2018, про що постановлену ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання та направлено позивачу ухвалу про виклик у судове засідання 19.03.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.03.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/1426/18 до судового розгляду по суті на 27.03.2018.

В судове засідання 27.03.2018 з'явились представники позивача та відповідача.

Представник позивача заявив усне клопотання про зміну підстав позову.

Приписами частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно із ч. 5 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України у разі подання до суду заяви про зміну предмету позову, позивач має подати докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи.

Отже, позивач має право подати заяву про зміну предмету позову до закінчення підготовчого засідання та окрім того, така заява подається у письмовій формі. Подання заяви про зміну предмету позову в усній формі нормами Господарського процесуального кодексу України не передбачено.

Оскільки позивачем не заявлено у письмові формі до закінчення підготовчого засідання заяви про зміну предмету позову, суд не вбачає підстав для прийняття до розгляду усної заяви позивача про зміну предмету позову.

Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення по суті своїх заперечень, проти позовних вимог заперечив.

В судовому засіданні 27.03.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

20.07.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "СЕКВОЙЯ ПЛЮС" (виконавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Удовіченко Мариною Євгенівною (замовник, відповідач) укладений договір №18-02/07-01 (далі - договір), відповідно до умов якого відповідач взяв на себе обов'язок своїми силами, зі своїх матеріалів, в установлений договором строк виготовити, поставити та здійснити монтаж виготовленого обладнання (п. 1.1.).

Найменування, кількість, вартість, опис та ескіз товару, що виготовляється, а також строки виготовлення, доставки та монтажу вказані у додатку № 1 до договору (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 4.1 договору, ціна на товар встановлюється в гривні України та вказується в додатку № 1 та включає в себе виготовлення, доставку та монтаж обладнання.

Згідно із п. 4.2. договору, вартість монтажу обладнання, що надається замовником встановлюється у гривнях Російської Федерації і вказується у додатку №1 до даного договору.

У відповідності до п.п. 4.3.1, 4.3.2 договору, оплата товару, який поставляється здійснюються на умовах попередньої оплати в розмірі 60% від загальної суми вказаної в додатку № 1 до договору та здійснюється позивачем протягом 5 банківських днів, з моменту виставлення відповідачем рахунку-фактури. Остаточний розрахунок в розмірі 40% від суми вказаної в додатку № 1 до договору, здійснюється позивачем протягом 5 банківських днів після підписання між сторонами акту прийому-передачі виконаних робіт.

Пунктом п. 5.1 договору передбачено, що в разі несвоєчасного виконання робіт, визначених п. 2.1 договору, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 0,5% від суми незмонтованого обладнання за кожний день прострочення виконання робіт.

Відповідно до п. 5.3 договору, у разі порушення строків поставки та монтажу обладнання позивач має право розірвати договір в односторонньому порядку. Грошові кошти перераховані позивачем за непоставлене та незмонтоване обладнання повертаються відповідачем позивачу в повному обсязі, в строк, не більше 5 банківських днів, з моменту отримання повідомлення про розірвання договору.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що договір №18-02/07-01 від 20.07.2017 суперечить чинному законодавству з наступних підстав:

- договір укладений російською мовою;

- в пункті 4.2. договору сторони погодили, що вартість монтажу обладнання, що надається замовником встановлюється у гривнях Російської Федерації, а тому на думку позивача, сторони не досягли згоди щодо порядку оплати замовником виконаних робіт;

- пункт 5.1. договору суперечить приписам ч. 3 ст. 549 ЦК України, відповідно до якої пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання, а тому даний вид забезпечення, як зазначає позивач, не може застосовуватися до прострочення надання послуг.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Дослідивши умови укладеного між сторонами договору про виконання робіт №18-02/07-01 від 20.07.2017, суд дійшов висновку що зазначений договір за своєю правовою природою є договором підряду.

Частиною 1 статті 837 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч. 2 1 ст. 837 Цивільного кодексу України).

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ч. 1 ст. 854 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства (ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України).

В пункті 4.1 договору передбачено, що ціна на товар встановлюється в гривні України та вказується в додатку № 1 та включає в себе виготовлення, доставку та монтаж обладнання.

У пункті п. 4.2. договору визначено, що вартість монтажу обладнання вказується також у додатку №1 до даного договору.

Судом встановлено, що в Специфікації №1 від 20.07.2017 (додатку № 1 до договору) сторони погодили повну вартість проекту становить 298 944,00 грн., в тому числі ПДВ. Вказана вартість визначена сторонами з урахуванням доставки та монтажу обладнання.

Також як вбачається з п.п. 4.3.1, 4.3.2 договору сторони домовились, що оплата товару, який поставляється здійснюються на умовах попередньої оплати в розмірі 60% від загальної суми вказаної в додатку № 1 до договору та здійснюється позивачем протягом 5 банківських днів, з моменту виставлення відповідачем рахунку-фактури. Остаточний розрахунок в розмірі 40% від суми вказаної в додатку № 1 до договору, здійснюється позивачем протягом 5 банківських днів після підписання між сторонами акту прийому-передачі виконаних робіт.

Зі змісту договору №18-02/07-01 від 20.07.2017 та додатку № 1 до договору вбачається, що сторони досягли згоди щодо ціни договору, що є істотною умовою договору та щодо порядку оплати.

При цьому, помилка в пункті 4.2. договору щодо грошового еквіваленту не може бути підставою для визнання недійсним договору.

З приводу посилань позивача на те, що договір укладений російською мовою, то суд зазначає наступне.

Статтею 10 Конституції України визначено, що державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. В Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України.

Норми чинного законодавства не містять заборон щодо викладення господарських договорів російською мовою.

Норми законодавства, яка встановлює заборону на укладення господарського договору російською мовою позивачем також не зазначено.

Будь-яких обґрунтувань, що укладений між сторонами договір суперечить чинному законодавству, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам позивач суду не навів.

В пункті п. 5.1 договору сторони погодили, що в разі несвоєчасного виконання робіт, визначених п. 2.1 договору, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 0,5% від суми незмонтованого обладнання за кожний день прострочення виконання робіт.

Приписами частини 1 статі 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

У відповідності до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 6 та ст. 627 ЦК України, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань.

При цьому, чинне законодавство не забороняє застосування штрафних санкцій (пені та штрафу) за прострочення виконання негрошового зобов'язання.

З огляду на вищенаведені положення законодавства, сторони, керуючись принципом свободи договору за взаємною згодою визначили вид штрафних санкцій та їх розмір за порушення негрошового зобов'язання - порушення строків виконання робіт.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина 1 статті 203 Цивільного кодексу України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Позивачем не було доведено належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 76 - 79 Господарського процесуального кодексу України, що умови оспорюваного кредитного договору будь-яким чином суперечить положенням чинного законодавства, в тому числі ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, обставини на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про безпідставність заявленого позивачем позову.

Підсумовуючи вищенаведене, суд відмовляє у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕКВОЙЯ ПЛЮС" до Фізичної особи-підприємця Удовіченко Марини Євгенівни про визнання недійсним договору.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Повний текст рішення складено та підписано: 03.04.2018

Суддя О.В. Гулевець