КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" квітня 2018 р. Справа№ 910/16385/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Буравльова С.І.

Пашкіної С.А.

при секретарі Кулачок О.А.

За участю представників:

від позивача: Лівицький О.М. - адвокат

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пизік Олени Володимирівни

на рішення Господарського суду міста Києва, ухваленого 11.12.2017, повний текст якого підписаний 19.12.2017,

у справі № 910/16385/17 (суддя Головіна К.І)

за позовом Фізичної особи-підприємця Пизік Олени Володимирівни

до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кворум»

про стягнення 229 680 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення страхового відшкодування в сумі 220 000 грн., яке відповідач має сплатити позивачу як власнику втраченого при перевезенні (виданого невідомій особі) Товариством з обмеженою відповідальністю «Делівері» вантажу, майнові інтереси, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користування і розпорядженням яким при перевезенні, були застраховані відповідачем за укладеним між ним та позивачем, від імені та в інтересах якої діяла ОСОБА_4, яка перебувала в трудових відносинах із позивачем, полісом добровільного страхуванням вантажу та багажу (вантажобагажу) № від 03.03.2017, та пені в сумі 9 680 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2017, повний текст якого підписаний 19.12.2017, у справі № 910/16385/17 відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, позивач (ФОП Пизік О.М.) договір страхування з відповідачем не укладала та не мала з ним договірних відносин страхування, а тому підстав для виплати страхового відшкодування за договором добровільного страхування вантажу № від 03.03.2017 р. на користь ФОП Пизік О.М. немає.

Вказаних висновків суд першої інстанції дійшов виходячи з того, що договір (поліс) добровільного страхування вантажу № від 03.03.2017, за яким був застрахований втрачений вантаж, був укладений фізичною особою (страхувальником) - ОСОБА_4, про що зазначено у полісі страхування та загальних положеннях договору страхування, а також не заперечувалось сторонами, а відтак, страхувальником за вказаним договором страхування є фізична особа - ОСОБА_4, і що відповідно до ч. 2 ст. 994 ЦК України та ст. 22 Закону України «Про страхування» права та обов'язки страхувальника можуть перейти до третіх осіб, іншої фізичної чи юридичної особи лише за згодою страховика, якщо інше не встановлено договором страхування. А як встановлено судом, такої згоди на перехід прав та обов'язків за договором страхування до іншої особи (ФОП Пизік О.М.) відповідач (страховик) не надавав.

При цьому, суд першої інстанції відхилив доводи позивача про те, що, хоча договір був підписаний ОСОБА_4, стороною договору страхування є саме позивач, адже та діяла на підставі доручення, виданого їй ФОП Пизік О.М. (страхувальником), пославшись на те, що, виходячи з приписів ст.ст. 237, 238 ЦК України, у даному випадку доручення надає право представнику (ОСОБА_4.) вчиняти визначені цією довіреністю дії саме від імені довірителя (ФОП Пизік О.М.), а не від свого імені, а з загальних положень спірного договору страхування слідує, що позивач - ФОП Пизік О.М. не зазначена ні в якості страхувальника, ні в якості вигодонабувача, а також зазначив про те, що усі інші доводи позивача судом не перевірялись, оскільки не мають значення для правильного вирішення справи.

Не погоджуючись з рішенням, Фізична особа-підприємець Пизік Олени Володимирівни звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва по справі № 910/16385/17 скасувати та прийняти нове рішення.

В апеляційній скарзі позивач зазначив про те, що спірне рішення прийняте на підставі недосліджених доказів, з порушенням норм матеріального права та при недотриманні норм процесуального права.

В обґрунтування вказаної позиції позивач послався на те, що при прийнятті оспорюваного рішення судом першої інстанції не було встановлено дійсних обставин справи, зокрема факту перебування ОСОБА_4 у трудових відносинах з позивачем, того, що остання виконувала за довіреностями свої обов'язки, як працівниця у позивача, тобто згідно трудового договору та трудового законодавства, та не встановив, в чому була відмова відповідача.

Позивач вважає висновок суду першої інстанції про те, що позивач з відповідачем спірний договір страхування не укладала та не має з ним договірних відносин страхування, невірним, адже ОСОБА_4 діяла на підставі довіреності від позивача і не мала наміру присвоювати товар та діяти від власного імені.

Порушення норм процесуального права, на думку позивача, полягає в тому, що суд першої інстанції, з огляду на підстави відмови у позові, не перевіряв доводи позивача та не досліджував відповідні докази по справі.

При дослідженні матеріалів справи та апеляційної скарги колегією суддів встановлено, що подана заявником апеляційна скарга не відповідає вимогами ст. 258 ГПК України, яка встановлює вимоги до форми і змісту апеляційної скарги, оскільки відповідачем копію апеляційної скарги направлено у інший, ніж визначено законодавством спосіб (без опису вкладення - примітка суду), тобто до апеляційної скарги не додано належних доказів направленні її копії позивачу.

За таких обставин, ухвалою від 31.01.2018 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Пашкіна С.А., Сітайло Л.Г. апеляційну скаргу залишено без руху, апелянту роз'яснено, що він має право протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали усунути недоліки, а саме, подати до Київського апеляційного господарського суду докази направлення відповідачу копії апеляційної скарги від 24.01.2018 листом з описом вкладення.

07.02.2018 від апелянта через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшло клопотання про усунення недоліків, до якого додано копії опису вкладення та квитанції направлення апеляційної скарги та додатків до неї відповідачу.

Ухвалою від 12.02.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Пизік Олени Володимирівни на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі № 910/16385/17, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - до 26.02.2018, зупинено дію оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі № 910/16385/17.

15.02.2018 від відповідача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, посилаючись на те, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновків що страхувальником за спірним договору страхування є не позивач, а фізична особа - ОСОБА_4

Також відповідач зазначив про те, що за приписами чинного законодавства (ч. 2 ст. 994 ЦК України та ст. 22 Закону України «Про страхування») права і обов'язки страхувальника можуть перейти до іншої фізичної особи чи юридичної особи лише за згодою страховика, якщо інше не передбачено договором страхування, проте відповідач такої згоди не надавав.

Станом на 27.02.2018 до Київського апеляційного господарського суду відзивів на апеляційну скаргу та жодних клопотань від учасників справи не надходило.

Розпорядженням № 09.1-08/515/18 від 27.02.2018, у зв`язку перебуванням судді Сітайло Л.Г., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/16385/17.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2018 справа № 910/16385/17 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Буравльов С.І., Пашкіна С.А.

Ухвалами від 28.02.2018 колегією суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Буравльов С.І., Пашкіна С.А. прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пизік Олени Володимирівни на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі № 910/16385/17, справу призначено до розгляду на 19.03.2018.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав повністю, представник відповідача проти її задоволення заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

15.02.2017 позивач як покупець та Фізична особа-підприємець Бандурін О.В. як постачальник уклали договір поставки № 012 (а.с. 16-19), за умовами якого постачальник зобов'язався поставити і передати у власність покупцю, а покупець - прийняти та оплатити товар у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених цим договором.

На виконання умов вказаного договору Фізична особа-підприємець Бандурін О.В. поставив позивачу, а позивач прийняв та оплатив товар на загальну суму 286 730 грн., що підтверджується доданими до матеріалів справи належним чином засвідченими копіями видаткової накладної № ММ-000125 від 23.02.2017 та видаткового касового ордеру від 24.02.2017 (а.с. 20, 21).

При цьому видаткова накладна № ММ-000125 від 23.02.2017 містить напис, що зазначений в ній товар позивач отримала 03.03.2017 через ОСОБА_4

На вчинення вказаних дій позивач уповноважила ОСОБА_4 Довіреністю № 02 від 02.03.2017 зі строком дії до 06.03.2017 на отримання від ФОП Бандурін О.В. матеріальних цінностей за видатковою накладною № ММ-000125 від 23.02.2017 (а.с.26).

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_4 була прийнята позивачем на посаду продавця непродовольчих товарів за трудовим договором від 30.07.2013 (а.с.22).

Наказом від 02.03.2017 № 001 (а.с.23) позивач відрядила на термін з 03.03.2017 по 04.03.2017 продавця-консультанта ОСОБА_4 до м. Одеси для отримання від ФОП «Бандуріна О.В. обладнання згідно видаткової накладної № ММ-000125 від 23.02.2017 та відправлення його частини до м. Чернівці згідно видаткової накладної 000125 від 03.03.2017.

На виконання вказаних функцій, 02.03.2017 позивач видала на ОСОБА_4 довіреність № 3 (а.с.25), якою уповноважила останню представляти інтереси позивача під час отримання товару за договором поставки № 012 від 15.02.2017, укладеним з ФОП «Бандуріним О.В., надавши право: відправляти та отримувати товар, здійснювати його подальше переадресування та відправлення, у тому числі, як на третіх осіб, так й на себе особисто виключно з метою подальшого його передачі третім особам (отримувачам), підписувати й подавати всі необхідні для виконання цієї довіреності документи, а саме: заявки на відправку та отримання товару, акти приймання-передачі, поліси добровільного страхування вантажу, претензії, що пов'язані з недоліками товару й інші необхідні документи. Представнику також надається право вести від імені позивача переговори та листування, необхідні для належного виконання цієї довіреності, а також вчиняти інші дії, що не зазначені у цій довіреності, але передбачені чинним законодавством і відповідають суті цієї довіреності.

Отже, власником вантажу є позивач, яка уповноважила здійснити певні дії щодо належного їй майна ОСОБА_4

За видатковим касовим ордером від 02.03.2017 № 02 (а.с.24) позивач видала ОСОБА_4 500 грн. як витрати на відрядження.

Як слідує з матеріалів справи, 03.03.2017 частину товару, отриманого нею від ФОП Бандурін О.В., на суму 220 000 грн. ОСОБА_4 за видатковою накладною № ММ-000125 від 23.02.2017 відправила з м. Одеса до м. Чернівці, передавши його до компанії-перевізника - ТОВ «Делівері», що підтверджується квитанцією про прийом вантажу № від 03.03.2017 (а.с. 28).

При цьому як відправником, так і отримувачем вантажу у квитанції про прийом вантажу № від 03.03.2017 ОСОБА_4 зазначила себе, що відповідає повноваженням, наданим їй позивачем за довіреністю № 3 від 02.03.2017.

Крім того, при відправці товару ОСОБА_4 застрахувала відправлений вантаж, уклавши з відповідачем, який діяв через експедитора ФОП «Харлап Ю.О. договір - поліс добровільного страхуванням вантажу та багажу (вантажобагажу) № від 03.03.2017 (далі Поліс), страхова сума за яким дорівнює встановленій в квитанції про прийом вантажу № від 03.03.2017 цінності вантажу і становить 220 000 грн.

З матеріалів справи слідує, що 09.03.2017 ОСОБА_4 стало відомо, що відправлений до міста Чернівців вантаж був виданий працівником ТОВ «Делівері» невідомій особі за підробленими документами, з огляду на що слідчим Садгірського відділення поліції Чернівецького відділу поліції в ГУНП в Чернівецькій області порушено кримінальне провадження № 0000146 від 17.03.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України, копія витягу з якого наявна в матеріалах справи (а.с. 40).

Відповідно до умов Полісу позивач звернулася до відповідача з заявою про настання страхового випадку та про виплату страхового відшкодування.

Відповідач, розглянувши подану заяву та надані позивачем документи, листом № 66 від 07.08.2017 (а.с. 58-60) відмовив у виплаті страхового відшкодування в зв'язку з наданням заявником свідомо неправдивих відомостей про факт настання страхового випадку.

За таких обставин, позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просить стягнути з відповідача страхове відшкодування в сумі 220 000 грн., яке той має сплатити позивачу як власнику втраченого при перевезенні (виданого невідомій особі) ТОВ «Делівері» вантажу, майнові інтереси, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користування і розпорядженням яким при перевезенні, були застраховані відповідачем за укладеним між ним та позивачем, від імені та в інтересах якої діяла ОСОБА_4, Полісом, та пені в сумі 9 680 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що страхувальником за Полісом є ОСОБА_4, і що відповідач, в порядку, встановленому ч. 1 ст. 994 ЦК України та ст. 22 Закону України «Про страхування», згідно з якими права та обов'язки страхувальника можуть перейти до третіх осіб лише за згодою страховика, якщо інше не встановлено договором страхування, згоди на перехід прав та обов'язків страхувальника за Полісом від ОСОБА_4 до позивача не надавав.

Проте, ґрунтування судом першої інстанції відмови у задоволенні майнових вимог позивача на нормах ч. 2 ст. 994 ЦК України та ст. 22 Закону України «Про страхування» колегія суддів також вважає помилковим з огляду на таке.

Стаття 994 ЦК України має назву: Зміна страхувальника - фізичної особи у договорі страхування.

Відповідно до ст. 994 ЦК України:

- У разі смерті страхувальника, який уклав договір майнового страхування, його права та обов'язки переходять до осіб, які одержали це майно у спадщину.

В інших випадках права та обов'язки страхувальника можуть перейти до третіх осіб лише за згодою страховика, якщо інше не встановлено договором страхування. (ч.1);

- У разі смерті страхувальника, який уклав договір особистого страхування на користь третьої особи, його права та обов'язки можуть перейти до цієї особи або до осіб, на яких відповідно до закону покладено обов'язки щодо охорони прав та інтересів застрахованої особи (ч. 2).

Водночас стаття 22 Закону України «Про страхування» має назву: Зміна страхувальника - фізичної особи в договорі страхування

Відповідно до ст. 22 Закону:

У разі смерті страхувальника - фізичної особи, який уклав договір майнового страхування, права і обов'язки страхувальника переходять до осіб, які одержали це майно в спадщину. Страховик або будь-хто із спадкоємців має право ініціювати переукладення договору страхування;

В інших випадках права і обов'язки страхувальника можуть перейти до іншої фізичної особи чи юридичної особи лише за згодою страховика, якщо інше не передбачено договором страхування;

У разі смерті страхувальника, який уклав договір особистого страхування на користь третіх осіб, його права і обов'язки можуть перейти як до цих осіб, так і до осіб, на яких відповідно до закону покладено обов'язки щодо охорони прав і законних інтересів застрахованих.

Отже, у вказаних нормах йдеться про заміну страхувальника - фізичної особи і щодо майна, яке після смерті фізичної особи - страхувальника переходить до осіб, які одержали це майно у спадщину.

Спадкове право регулюється спеціальними правовими нормами, зокрема нормами, які містяться в Книзі шостій Спадкове право (глави 84-90) ЦК України.

З вказаних правових норм можна дійти висновку, що основним інститутом спадкового права є спадкування. Спадкування - це перехід майна, майнових прав та обов'язків померлого громадянина (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Право спадкування тісно пов'язане з правом власності, оскільки спадкування є одним із найпоширеніших засобів набуття права власності і служить охороні цього права.

Проте, фізична особа ОСОБА_4, яка зазначена страхувальником за Полісом добровільного страхування вантажу та багажу (вантажобагажу) № від 03.03.2017, виданим відповідачем, по-перше, не є власником застрахованого відповідачем вантажу, а по-друге, не знаходиться з позивачем - ФОП Пизік О.В. у відносинах, які передбачають виникнення правовідносин спадкування щодо вказаного вантажу після смерті ОСОБА_4 в розумінні норм ч. 2 ст. 994 ЦК України та ст. 22 Закону України «Про страхування».

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 не може вважатися представником позивача в розумінні норм ст. 237, 238 ЦК України, згідно з якими доручення надає право представнику (ОСОБА_4.) вчиняти визначені цією довіреністю дії саме від імені довірителя (ФОП Пизік О.М.), а не від свого імені, колегія суддів також вважає помилковим, оскільки в цьому спірному випадку, виходячи з дійсних обставин справи, ОСОБА_4, укладаючи з відповідачем Поліс щодо належного позивачу вантажу, діяла саме як представник позивача в межах наявних в неї повноважень.

Крім того, слід зазначити про таке.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Отже, сторонами договору страхування є страхувальник і страховик.

Зі змісту Полісу слідує, що страховиком за ним є відповідач (через фізичну особу-підприємця Харлап Ю.О, що діє на підставі договору доручення на представництво інтересів страховика щодо укладення договорів страхування № 20-301115 від 20.11.2015), а страхувальником зазначено ОСОБА_4

Вигодонабувачем у Полісі визначено особу, яка має право власності, володіння, користування, розпорядження, інше речове право на застрахований вантаж.

З досліджених колегією суддів вищезгаданих документальних доказів у справі вбачається, що такою особою щодо спірного вантажу є саме позивач.

Вказаний факт підтверджується також тим, що в квитанції про прийом вантажу № від 03.03.2017 як телефон відправника зазначено номер 067-630-46-03, який належить саме позивачу, що підтверджується вищезгаданим укладеним позивачем з ФОП Бандурін О.В. договором поставки № 012 від 15.02.2017, у розділі 11 якого зазначений телефонний номер вказаний в реквізитах сторін як телефонний номер позивача.

Той факт, що в графі «Вигодонабувач» Полісу сторони не зазначили найменування позивача, вказаних обставин не спростовує.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 636 ЦК України визначено, що договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі.

За обставин, що склалися, колегія суддів дійшла висновку, що особою, яка зазнала збитків у зв'язку з викраденням застрахованого відповідачем спірного вантажу, є саме позивач, що підтверджується витягом з вищезгаданого кримінального провадження № 0000146 від 17.03.2017, де постраждалою особою визначено саме позивача, а відтак, саме позивач як фактичний вигодонабувач має право на отримання страхового відшкодування за полісом добровільного страхування вантажу та багажу (вантажобагажу) № від 03.03.2017.

Матеріалами справи підтверджується втрата спірного вантажу, а саме видача його в м. Червінці невідомій особі за підробленими документами.

Згіжно з п. 3.1 Полісу страховий ризик за цим Полісом - це подія, внаслідок якої майновим інтересам Страхувальника (Вигодонабувача), що пов'язані з володінням та/або користуванням та/або розпорядженням вантажем, може бути завдано шкоду.

В п. 3.2 Полісу визначено, що страховим випадком є пошкодження, загибель та/або втрата вантажу внаслідок подій, які передбачені цим Полісом, що мали місце під час дії полісу страхування і не підпадають під виключення або обмеження страхування.

Спірна втрата вантажу є страховим випадком та не підпадає під обмеження, встановлені в розділі 4 Полісу.

Згідно з п. 6.1 Полісу строк страхування вантажу за даним Полісом, розпочинається з моменту оформлення цього Полісу, продовжується під час перевезення за встановленим маршрутом та закінчується в момент отримання його вантажоодержувачем, але не більше 30 календарних днів, з моменту прийняття вантажу на транспортування.

У розділі 9.1 Полісу визначені дії страхувальника при настанні страхового випадку:

- разі настання страхового випадку Страхувальник зобов'язаний повідомити про це відповідні компетентні органи (Національну поліцію України, МВС, ДНСН України, пожежну охорону і т.ін.), як цього вимагають обставини і наслідки події;

- будь-яким документальним способом (письмово, факсом, телеграмою, телефоном через Експедитора, тощо) повідомити Страховика про настання страхового випадку (або подію, що може трактуватися, як страховий випадок) протягом 3 (трьох) робочих днів з дня отримання вантажу;

- надати Страховику або його представникам можливість проводити розслідування обставин та причин події, яка може бути визнана страховим випадком, та встановити розмір збитку;

- повідомити (надати) Страховику (або його представнику) всю інформацію, яка має відношення до цього страхового випадку, вжити заходів до збору і передачі Страховику всіх необхідних документів для прийняття рішення про розмір заподіяного збитку, про виплату страхового відшкодування та для забезпечення права вимоги до винної сторони;

- надати Страховику (або його представнику) опис втраченого, пошкодженого та/або знищеного вантажу в узгоджені строки з зазначенням його вартості у цінах на дату настання страхового випадку, інші документи, передбачені Розділом 10 цього Полісу;

- забезпечити Страховику право вимоги, яке Страхувальник має до особи, винної у завданих збитках, передати Страховику документи і виконати всі формальності, необхідні для здійснення Страховиком права вимоги до особи, відповідальної за настання страхового випадку.

У Розділі 10 Полісу встановлено перелік документів, що підтверджують настання страхового випадку та розмір збитків, а саме:

- визнання події страховим випадком провадиться Страховиком на підставі письмової заяви Страхувальника (підписаної ним особисто або його повноважною особою) про настання події, що може бути визнана страховим випадком та наступних документів, які надаються Страхувальником: оригінал Полісу страхування, що належить Страхувальнику; документів, що підтверджують право Страхувальника на володіння та/або користування та/або розпорядження застрахованим вантажем; документів, що доводять майновий інтерес Страхувальника (Вигодонабувача) в застрахованому вантажі, в момент настання страхового випадку та обґрунтованість вартості вантажу та страхової суми, зазначеної в Полісі (рахунки-фактури, специфікації, коносаменти, авіа та залізничні накладні, товарно-транспортні та перевізні накладні, інші перевізні та товаросупроводжувальні документи, контракти, договори купівлі-продажу;

- документів, що підтверджують факт та причини настання страхового випадку, осіб винних в заподіянні збитку (якщо такі є), та суму понесеного збитку: а) комерційний акт; складений Страхувальником (Вантажовідправником/Вантажоодержувачем) і Перевізником/Експедитором Акт приймання вантажу за кількістю і якістю в якому вказується вартість ушкодженого вантажу; б) акти експертизи, оцінки та інші подібні документи; акти огляду вантажу представником Страховика, висновки службового розслідування; інформацію з камер спостережень або фотозвіт; в) пояснювальна записка водія з описом події, що відбулась; г) довідки уповноважених державних органів пожежного нагляду, органів гідрометеослужби або сейсмослужби, органів внутрішніх справ України, органів МНС; д) рахунки по збитку, рахунки на ремонт, утилізацію, акти уцінки;

- документи, які подаються для отримання страхового відшкодування, повинні бути достовірні, подані в обсязі, якого вимагає Страховик, оформлені

та засвідчені належним чином.

З матеріалів справи слідує, що при зверненні до відповідача позивач надала всі документи, надання яких вимагається Полісом, в той час як витребування відповідачем інших документів, зокрема, документів, які підтверджують наявність трудових правовідносин між страхувальником та вигодонабувачем, факт нарахування (сплати) заробітної плати та витрат на відрядження позивачем ОСОБА_4, документи, що підтверджують право ОСОБА_4 отримати спірний вантаж в місті Одеса та відправити його до міста Чернівці, отримання позивачем передоплати, податкова декларація позивача за перший квартал 2017 року, докази фактичного знаходження спірного товару в місті Одеса, книгу доходів ФОП Бандурина О.В. за 24.02.2017 (листи № 47 від 22.05.2017 та №60 від 05.07.2017, № 61 від 20.07.2017 (а.с. 45-46, 50-51, 52,), не передбачено умовами Полісу.

Колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що витребування перелічених документів при прийнятті рішення щодо виплати страхового відшкодування не ґрунтується на приписах а ні Полісу, а ні чинного законодавства, а відтак, є незаконними.

Розділ 11 Полісу встановлює порядок і умови виплати страхового відшкодування:

- страхове відшкодування підлягає виплаті після того, як повністю будуть встановлені причини та розміри збитку;

- протягом 15 (п'ятнадцяти) робочих днів з дня отримання всіх необхідних документів та відомостей про обставини настання страхового випадку відповідно до Розділу 10 цього Полісу, Страховик приймає рішення про виплату страхового відшкодування або про відмову у виплаті та складає відповідний страховий акт;

- у разі прийняття рішення про виплату страхового відшкодування виплата здійснюється Страхувальнику (Вигодонабувачу) впродовж 15 (п'ятнадцяти) робочих днів з дня складання страхового акту;

- у разі прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування Страховик впродовж 15 (п'ятнадцяти) робочих днів з дня прийняття такого рішення повідомляє про це Страхувальника (Вигодонабувача) в письмовій формі з обґрунтуванням причини відмови.

З матеріалів справи слідує, що відповідачем прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування вищезгаданим лист № 66 від 07.08.2017.

Підстави для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування передбачені ст. 991 ЦК України та ст. 26 Закону України «Про страхування» (далі Закон).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 991 ЦК України та ст. 26 Закону страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі:

1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов'язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов'язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров'я, честі, гідності та ділової репутації;

2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку;

3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про предмет страхування або про факт настання страхового випадку;

4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала;

5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків;

6) наявності інших підстав, встановлених законом.

Частина 2 ст. 991 ЦК України та ст. 26 Закону встановлює, що договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.

Зі змісту листа Верхового Суду України від 19.07.2011 «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» слідує, що:

- рішення про відмову у здійсненні страхової виплати приймається страховиком у строк, не більший за передбачений договором і правилами страхування, та повідомляється страхувальнику в письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови. Така відмова може бути оскаржена в судовому порядку.

- вирішуючи спори щодо відмови страховика у здійсненні страхової виплати за договорами страхування, суди керуються як ст. 991 ЦК, так і ст. 26 Закону, в яких перелічені підстави для відмови майже ідентичні;

- слід враховувати, що відповідно до ч. 2 ст. 991 ЦК договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону;

- з цього приводу необхідно зазначити таке. У ст. 979 ЦК, ст. 16 Закону роз'яснено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

- тобто, виходячи зі змісту цих норм, можна зробити висновок, що коли виникає страховий випадок, страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись окремо у кожному випадку.

Як на причину для відмови у виплаті спірного страхового відшкодування відповідач послався на те, що:

- страхувальником подані свідомо неправдиві відомості про факт настання страхового випадку;

- страхувальником не надано оригінал Полісу;

- страхувальником не підтверджено вартість та номенклатуру втраченого вантажу, оскільки надані документи не діють підстав стверджувати, що саме цей товар було відправлено, а згодом втрачено;

- не підтверджено право власності/розпорядження/користування на відправлений вантаж.

Проте, дослідивши обставини справи та наявні в матеріалах справи документальні докази, колегія суддів не може погодитись із вказаними висновками відповідача, адже надані йому документи підтверджують як вартість та номенклатуру втраченого вантажу, так і право власності/розпорядження/користування позивача на відправлений вантаж, в той час як ненадання оригінал Полісу не може бути належною підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, тим більше, що такий самий оригінал Полісу має бути й у відповідача.

Слід зазначити і про те, що факт отримання страхового платежу за Полісом підтверджує сам відповідач, в той час як сплата вказаного платежу не страхувальником, а особою, яка такий вантаж отримала, зумовлено погодженими у квитанції № від 03.03.2017 (а.с. 28) умовами щодо оплати всіх платежів при отриманні товару та не суперечить пункту Полісу, де визначено, що страховий платіж має бути сплачений не пізніше 45 календарних днів з дня отримання Полісу.

З таких саме підстав колегія суддів не приймає посилань відповідача на те, що для відрядження ОСОБА_4 отримала від позивача суму, меншу за суму страхового платежу та вартості відправки вантажу.

Згідно з п. 11.7 Полісу страховик сплачує страхове відшкодування в межах страхової суми з вирахуванням встановленої в частині 1 цього Полісу франшизи.

При настанні страхового випадку розмір збитку визначається у випадку повної загибелі викрадення (крадіжки, грабежу, розбою), пропажі безвісти (якщо вантаж не був доставлений протягом 30 (тридцяти) днів по закінченню узгодженого строку прибуття в пункт призначення від дня прийому вантажу до перевезення) всього або частини вантажу - в розмірі страхової суми, з урахуванням встановленої в частині 1 цього Полісу франшизи (п. 11.12).

За умовами Полісу, страховою сумою є 220 000 грн., франшиза 0% від страхової суми.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що спірне страхове відшкодування в сумі 220 000 грн. відповідачем позивачу не виплачене.

За таких обставин, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 220 000 грн. визнаються колегією суддів законними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Щодо вимог про стягнення пені в сумі 9 680 грн. слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

В силу ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем обов'язку виплатити спірне страхове відшкодування, є підстави для застосування встановленої Полісом відповідальності.

У п. 8.4.3 Полісу сторонами погоджено, що Страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування у передбачений цим Полісом строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування шляхом сплати Страхувальнику (Вигодонабувачу) пені у розмірі 0,1% суми заборгованості за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, встановленої на кінцеву дату виплати.

При зверненні до суду з цим позовом позивач заявляє до стягнення пеню в сумі 9 680 грн., проте не надає розрахунку вказаних вимог, що унеможливлює перевірку судом правомірності як періоду нарахування пені, так і правильності розрахунку позивачем цих вимог.

За таких обставин, колегія суддів відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягненні пені в сумі 9 680 грн.

Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мали місце неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі № 910/16385/17 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким позов задовольняється частково - стягненню з відповідача на користь позивача підлягає страхове відшкодування в сумі 220 000 грн., в решті позову відмовляється.

Враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, а також підстави скасування судового рішення, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Пизік Олени Володимирівни задовольняється частково.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по справі покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 267-270, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пизік Олени Володимирівни на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі № 910/16385/17 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі № 910/16385/17 скасувати та прийняти нове рішення.

3. Позов задовольнити частково.

4. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кворум» (01001, м. Київ, вул. Лютеранська, 3, ідентифікаційний код 38730427) на користь Фізичної особи-підприємця Пизік Олени Володимирівни (50055, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) страхове відшкодування в сумі 220 000 (двісті двадцять тисяч) грн. та витрати по сплаті судового збору 3 300 (три тисячі триста) грн.

5. В решті позову відмовити.

6. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кворум» (01001, м. Київ, вул. Лютеранська, 3, ідентифікаційний код 38730427) на користь Фізичної особи-підприємця Пизік Олени Володимирівни (50055, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 4 950 (чотири тисячі дев'ятсот п'ятдесят) грн.

7. Видати накази після набрання рішенням суду законної сили.

8. Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

9. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

10. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

11. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/16385/17.

Повний текст постанови складено: 05.04.2018

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді С.І. Буравльов

С.А. Пашкіна