РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.03.2018Справа № 910/13377/16

За позовомПублічного акціонерного товариства "Укртранснафта"
доПублічного акціонерного товариства "Нафтохімік Прикарпаття"
про повернення нафти та стягнення 206 221 646,53 грн.

Суддя Шкурдова Л.М.

Представники сторін:

від позивача:Биструшкін В.Ю.
від відповідача:Чабан Д.Ф., Якименко Ю.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Нафтохімік Прикарпаття" (далі - ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" (далі - ПАТ "Укртранснафта") про стягнення 260 824 064,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок фактичного зберігання ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" належної ПАТ "Укртранснафта") нафти у останнього виник обов'язок з відшкодування понесених у зв'язку з цим витрат, розмір яких становить 260 824 064,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.07.2016 за вказаним позовом було порушено провадження у справі №910/13377/16.

19.08.2016 до канцелярії суду надійшла зустрічна позовна заява Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" до Публічного акціонерного товариства "Нафтохімік Прикарпаття" про повернення нафти та стягнення штрафних санкцій у розмірі 206 221 646,53 грн.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем за зустрічним позовом не було виконано зобов'язання з повернення належної позивачу за зустрічним позовом нафти, у зв'язку з чим останній вказує на існування правових підстав для зобов'язання відповідача за зустрічним позовом повернути нафту сиру в загальній кількості 101 884,400 метричних нетто тонн та стягнення штрафних санкцій у вигляді пені у розмірі 123 732 987,92 грн. та штрафу у розмірі 82 488 658,61 грн., нарахованих на підставі положень ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України за прострочення з повернення спірної нафти.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.08.2016 вказаний зустрічний позов прийнято для спільного розгляду з первісним позовом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2016 призначено у справі №910/13377/16 судову економічно-товарознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, у зв'язку з чим зупинено провадження у справі до повернення її матеріалів.

За наслідками проведення призначеної судом експертизи до Господарського суду міста Києва надійшли висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №16191/16-45 від 17.08.2017 та висновок експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи у справі №910/11990/16 №16190/16-53 від 01.12.2017, складені судовими експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2017 поновлено провадження у справі №910/13377/16, справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 25.01.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2018 у зв'язку із визнанням поважними причин неявки представника позивача за первісним позовом підготовче засідання відкладено на 23.02.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2018 провадження у справі №910/13377/16 зупинено до розгляду Київським апеляційним господарським судом апеляційної скарги ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.09.2016 у справі №910/13377/16 та повернення матеріалів справи №910/13377/16 до Господарського суду міста Києва.

23.03.2018 до канцелярії суду позивачем за зустрічним позовом було подано заяву про збільшення розміру зустрічних позовних вимог, у відповідності до якої у зв'язку із збільшенням періоду нарахування заявленої до стягнення пені збільшив вимогу про стягнення з відповідача за зустрічним позовом пені до розміру 216 827 331,21 грн. та просив прийняти її до розгляду судом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.03.2018 у зв'язку із поверненням матеріалів справи №910/13377/16 провадження по ній поновлено та призначено підготовче засідання на 27.03.2018.

26.03.2018 до канцелярії суду позивачем за первісним позовом було подано заяву про залишення позову без розгляду за змістом якої на підставі положень п. 5 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України просив суд залишити без розгляду позов ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" до ПАТ "Укртранснафта" про стягнення 260 824 064,00 грн. у справі №910/11990/16.

27.03.2018 до канцелярії суду відповідачем за зустрічним позовом подано заяву про застосування строку позовної давності відповідно до якої просив застосувати наслідки пропуску позивачем за зустрічним позовом строку позовної давності за вимогами про стягнення пені, нарахованої з 18.08.2016 по 04.11.2016, у розмірі 93 094 343,29 грн., що заявлені останнім згідно заяви про збільшення позовних вимог від 23.03.2018, у зв'язку з чим в задоволенні таких вимог відмовити.

Також, 27.03.2018 до канцелярії суду відповідачем за зустрічним позовом було подано письмові пояснення щодо вимог за зустрічним позовом за змістом яких проти заявлених зустрічних вимог заперечував, в їх задоволенні просив відмовити повністю, вказував на те, що до правовідносин за недійсним договором не можуть бути застосовані загальні норми про виконання зобов'язання, а також неможливість застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, однак, у випадку визнання судом правомірним нарахування заявлених до стягнення штрафних санкцій просив застосувати положення ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України та зменшити розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій на 95 відсотків.

В судове засідання представники учасників справи з'явилися.

Представник позивача за первісним позовом підтримав подану заяву про залишення без розгляду первісного позову та просив його задовольнити.

Представник відповідача за первісним позовом проти задоволення заяви про залишення без розгляду первісного позову не заперечував.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.03.2018 заяву ПАТ Нафтохімік Прикарпаття" задоволено, а первісний позов ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" до ПАТ "Укртранснафта" залишено без розгляду.

Таким чином, предметом розгляду справи №910/13377/16 є позовні вимоги ПАТ "Укртранснафта" до ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" про повернення нафти стягнення штрафних санкцій, у зв'язку з чим надалі по тексту ПАТ "Укртранснафта" слід вживати як позивач, а ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" - відповідач.

Представником позивача в судовому засіданні було підтримано подану заяву про збільшення позовних вимог, просив її прийняти до розгляду.

Представник відповідача проти прийняття вказаної заяви заперечував, звертав увагу на пропуск строку позовної давності на звернення з такими вимогами, про застосування якого через канцелярію суду було подано відповідну заяву.

Розглянувши подану заяву в судовому засіданні, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду, Господарський суд міста Києва дійшов висновку про відсутність правових підстав для її прийняття до розгляду з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники справи мають право: ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

За змістом ст. 46 Господарського процесуального кодексу України крім прав та обов'язків, визначених у статті 42 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу; позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом. У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої, частиною третьою або четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає в ухвалі.

У відповідності до ч. 3 ст. 163 Господарського процесуального кодексу України у разі збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову несплачену суму судового збору належить сплатити до звернення в суд із відповідною заявою.

За змістом наведених норми звертаючись до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог позивачем має бути забезпечена доплата судового збору в частині розміру збільшених вимог та здійснено відправлення копії відповідної заяви на адреси інших учасників справи.

В той же час, із поданої заяви вбачається, що збільшуючи розмір позовної вимоги про стягнення з відповідача пені на 93 094 343,29 грн. позивачем не було виконано вимог щодо оплати такого збільшення судовим збором.

При цьому, суд відзначає, що на відміну від визначених наслідків неподання доказів оплати судового збору за звернення з позовною заявою до суду чинне господарське процесуальне законодавство не передбачає можливості залишення заяви про збільшення позовних вимог, поданої за відсутності доказів оплати звернення з нею судового збору, без руху чи прийняття її за відсутності таких доказів з послідуючим вирішенням питання розподілу судових витрат.

Таким чином, суд приходить до висновку, що подана позивачем заява про збільшення розміру позовних вимог підлягає залишенню без розгляду.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 183 Господарського процесуального кодексу України за заявою учасників справи судом закрито підготовче провадження та вирішено перейти до розгляду справи №910/13377/16 по суті в судовому засіданні 27.03.2018.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення зустрічного позову заперечував з підстав викладених у відзиві та поясненнях.

У судовому засіданні 27.03.2018 відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.03.2015 між ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" (орендодавець) та ПАТ "Укртранснафта" (орендар) було укладено договір оренди резервуарних ємностей №ОР-15-19 (надалі - "Договір оренди №ОР-15-19") відповідно до умов якого орендодавець передав орендареві в тимчасове, платне користування (оренду) майно, що належить орендодавцеві на праві власності, а саме: резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-402, інвентарний № 24882; резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-403, інвентарний № 24885; резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-404, інвентарний №24886; резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-405, інвентарний №24887; резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-406, інвентарний №24888; резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-407, інвентарний №25773; резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-408, інвентарний №25774; резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-409, інвентарний №25775; резервуар РВС V 20 000 куб.м. Р-410, інвентарний №25776, зі строком з 18.03.2015 по 30.04.2015.

На підставі вказаного договору згідно акту приймання-передачі майна від 18.03.2015 орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове платне користування майно (резервуарні ємності), а згідно акту поклажі нафти від 18.03.2015 сторони підтвердили, що: орендар розмістив в орендовані резервуарні ємності орендодавця нафту сиру, яка відповідає ГОСТ 9965-76 "Нефть. Степень подготовки для нефтеперерабатывающих предприятий", в загальній кількості 101 884,4 метричних нетто тонн; на момент підписання цього акту нафта знаходилася в резервуарах орендодавця як повернута орендарю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.04.2016 у справі №910/23904/15 за позовом ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" до ПАТ "Укртранснафта" про стягнення 106 921 555,81 грн. та за зустрічним позовом ПАТ "Укртранснафта" до ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" про визнання договору удаваним та недійсним було задоволено апеляційну скаргу ПАТ "Укртранснафта", рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2015 у справі №910/23904/15 скасовано та прийняте нове рішення, яким визнано удаваним та недійсним з моменту укладення Договір оренди №ОР-15-19.

Листом від 20.04.2016 №04-01/202/1789 ПАТ "Укртранснафта" звернулося до ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" з вимогою повернути 101 884,400 метричних нетто тонн нафти, яка була розміщена у резервуарних ємностях ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" згідно акту поклажі нафти від 18.03.2015 на підставі Договору оренди №ОР-15-19, який було визнано недійсним постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.04.2016 у справі №910/23904/15.

Спір у справі, стосується наявності правових підстав для зобов'язання ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" повернути належну ПАТ "Укртранснафта" нафту сиру у кількості 101 884,400 метричних нетто тонн та стягнення з нього штрафу і пені за неналежне виконання вказаного зобов'язання.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Згідно із ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

У відповідності до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Положеннями ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Положеннями ст. 14 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

З огляду на викладені норми вбачається, що підставою виникнення зобов'язання та права вимоги його виконання може бути як договір чи закон, так і настання певної події, що зумовлює виникнення обов'язкових дій для того чи іншого суб'єкта.

В даному випадку, як на підставу для покладення на відповідача обов'язку із повернення спірної нафти та сплати штрафних санкцій позивачем вказується на невиконання ним зобов'язання з повернення належної ПАТ "Укртранснафта" нафти сирої в загальній кількості 101 884,400 метричних нетто тонн, за наслідками визнання недійсним постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.04.2016 у справі №910/23904/15 Договору оренди №ОР-15-19.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується учасниками справи, що правовою підставою набуття у володіння спірної нафти ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" був Договір оренди №ОР-15-19, на підставі якого позивачем було поміщено у резервуарні ємності відповідача відповідну нафту.

В той же час, постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.04.2016 у справі №910/23904/15, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 11.07.2016, Договір оренди №ОР-15-19 визнано удаваним та недійсним з моменту його укладення.

Встановлені наведеними судовими рішеннями обставини в силу приписів ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягають повторному доказуванню, адже учасники відповідних справ є тотожними.

Більш того, пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 №8 "Про незалежність судової влади" передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007)

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення у справі "Брумареску проти Румунії", п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

З урахуванням викладеного, відсутні підстави для повторного доказування наведених обставин (невідповідності законодавству Договору оренди №ОР-15-19), адже існування даних обставин підтверджують судові рішення, які не можуть бути поставлені під сумнів, у зв'язку з чим їх переоцінка за встановлених обставин є неприпустимою.

Таким чином, визнанням недійсним в судовому порядку Договору оренди №ОР-15-19, тобто, неможливість породження ним будь-яких прав і обов'язків для сторін окрім наслідків його недійсності, належним чином підтверджується матеріалами справи, встановлено судовими рішеннями та не підлягає повторному доказуванню.

За змістом ст.ст. 397-399 Цивільного кодексу України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Право володіння припиняється у разі: відмови володільця від володіння майном; витребування майна від володільця власником майна або іншою особою; знищення майна. Право володіння припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Положеннями ст. 216 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи наведені положення визнання судом недійсним Договору оренди №ОР-15-19 свідчить про відсутність правових підстав для володіння ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" спірною нафтою та виникнення у останнього зобов'язання з її повернення.

Положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Встановлена судом недійсність Договору оренди №ОР-15-19 свідчить про відсутність правових підстав володіння ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" спірною нафтою (з визнання недійсним договору відпала правова підстав знаходження такої нафти в його резервуарних ємностях, а матеріали справи не містять будь-яких інших доказів на підтвердження правових підстав її знаходження у відповідача), а тому вимоги ПАТ "Укртранснафта" щодо зобов'язання відповідача повернути таку нафту є обґрунтованими та правомірними.

У відповідності до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідачем свого зобов'язання з повернення спірної нафти за наслідками визнання Договору оренди №ОР-15-19 недійсним та звернення позивача до нього з вимогою про повернення такої нафти згідно листа від 20.04.2016 №04-01/202/1789 не виконано, тому дії останнього є порушенням покладених на нього зобов'язань і він вважається таким, що прострочив, відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

За змістом ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Стосовно посилань відповідача на те, що позивачем у своїй вимозі не було визначено способу повернення нафти у відповідності до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 №281/171/578/155, як на підставу неможливості виконання ним зобов'язання з повернення спірної нафти з незалежних від нього обставин, суд відзначає наступне.

У відповідності до ст. 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Згідно із ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Статтею 617 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Суд відзначає, що в силу закріплених в положеннях ст. 129 Конституції України, ст.ст. 2, 7, 13, 14 Господарського процесуального кодексу України принципів здійснення судочинства та встановленого в положеннях Глави 5 Господарського процесуального кодексу України інституту доказів та доказування в господарському процесі обов'язок доказування розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги чи заперечення.

Зокрема, це стосується і відповідача, який повинен довести належними засобами доказування факт відсутності його вини у порушенні зобов'язання чи неможливості його виконання з незалежних від нього обставин.

В даному випадку, ПАТ "Укртранснафта" з метою отримання належної йому нафти звернувся до відповідача листом від 20.04.2016 №04-01/202/1789 з відповідною вимогою щодо її повернення.

При цьому, суд звертає увагу, що повернення спірної нафти є зобов'язанням ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття", а відтак, саме на останнього покладається обов'язок із вчинення дій щодо забезпечення його належного виконання.

Однак, матеріали справи не містять, а відповідачем не надано доказів на підтвердження вчинення ним будь-яких дій з метою належного виконання свого зобов'язання щодо повернення на користь позивача спірної нафти.

Таким чином, правові підстави для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання зобов'язань згідно ст.ст. 614, 617 Цивільного кодексу України відсутні.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

В даному випадку, як на підставу нарахування заявлених до стягнення з відповідача пені та штрафу за невиконання зобов'язання з повернення спірної нафти позивачем вказується на положення ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, якими встановлюється відповідний розмір штрафних санкцій, з посиланням на те, що він є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки.

У відповідності до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Тобто, в наведеній нормі законодавцем було передбачено розмір штрафних санкцій, які підлягають нарахуванню у випадку порушення господарського зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки.

В той же час, правові підстави для визнання ПАТ "Укртранснафта" суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки у спірних правовідносинах відсутні, що полягає в наступному.

Суд відзначає, що чинне законодавство України містить правові норми, які чітко розмежовують суб'єктів господарювання державного сектору економіки та інших суб'єктів господарювання, які лише використовують державне майно.

Так, зокрема, зі змісту статті 2 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" вбачається, що головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Тобто, законодавцем чітко розмежовуються такі суб'єкти господарювання як суб'єкти господарювання державного сектору економіки та підприємства, які використовують державне майно.

Положеннями ч. 2 ст. 22 Господарського кодексу України визначено, що суб'єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

В розумінні наведеної норми законодавцем відноситься до суб'єктів господарювання державного сектора економіки виключно суб'єктів, які діють на основі лише державної власності, або суб'єктів, які у своєму статутному капіталі мають належну державі частку, розмір якої забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

У відповідності до інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та наявного в матеріалах справи Статуту ПАТ "Укртранснафта", затвердженого рішенням загальних зборів ПАТ "Укртранснафта" від 09.06.2016 №65, (надалі - "Статут") вбачається, що ПАТ "Укртранснафта" створено відповідно до рішення спостережної ради Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" від 28.07.2001 (протокол №7) на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 23.06.2001 №256-р "Про утворення ВАТ "Укртрантнафта" внаслідок реорганізації шляхом злиття ДАТ "Магістральні нафтопроводи "Дружба" та ДАТ "Придніпровські магістральні нафтопроводи" та є правонаступником всіх їх майнових та немайнових прав та обов'язків, а його єдиним власником, засновником та акціонером є Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Тобто, безпосередні корпоративні права держави Україна в особі її уповноважених управляти державним майном органів відсутні в статутному капіталі ПАТ "Укртранснафта", а останнє є створеною ПАТ "НАК "Нафтогаз України" юридичною особою приватного права.

При цьому, заборона приватизації дочірніх підприємств Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", встановлена ч. 5 ст. 7 Закону України "Про трубопровідний транспорт", жодним чином не спростовує наведеного висновку та не встановлює приналежність ПАТ "Укртранснафта" до державних підприємств чи інших суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а майна, яке було передане до статутного капіталу ПАТ "Укртранснафта" при його створенні, - до власності НАК "Нафтогаз України".

Враховуючи викладене вбачається, що позивач не відповідає визначеним критеріям віднесення суб'єкта господарювання до суб'єктів господарювання державного сектора економіки, адже у його статутному капіталі відсутня належна державі частка, тобто, відсутня можливість вирішального впливу держави на його господарську діяльність, а докази того, що його діяльність здійснюється виключно за рахунок державної власності, відсутні.

Таким чином, слід дійти висновку, що ПАТ "Укртранснафта" за своїм правовим статусом не належить до суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а є підприємницьким товариством, яке у своїй діяльності використовує як власне, так і державне майно.

Відтак, посилання позивача на те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України виключно з тих підстав, що його підприємство є суб'єктом господарювання державного сектору економіки, не відповідає дійсності.

Однак, саме по собі встановлення судом вказаних обставин не може бути підставою для відмови в захисті порушених прав і інтересів позивача в обраний ним спосіб (шляхом стягнення визначених ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України штрафних санкцій).

Так, у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов'язковість судового рішення; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

За змістом ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Якщо спірні відносини, в тому числі за участю іноземної особи, не врегульовані законодавством, суд застосовує звичаї, які є вживаними у діловому обороті. Якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права). Забороняється відмова у правосудді з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Тобто, чинним законодавством України презумується неможливість відмови у захисті прав і інтересів особи в судовому порядку лише з тих підстав, що відповідні правовідносини не врегульовані чинними нормами закону, що в свою чергу ґрунтується на закріплених в положеннях Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року принципах здійснення судочинства.

При цьому, законодавцем у таких випадках встановлюється можливість застосування судом з метою належного захисту прав і інтересів особи звичаїв, аналогії закону чи аналогії права.

В даному випадку, спірні правовідносини пов'язані із захистом прав і інтересів позивача, порушених відповідачем внаслідок невиконання свого обов'язку щодо повернення спірної нафти після припинення (втрати) правової підстави володіння нею, шляхом застосування до відповідача заходів впливу у вигляді стягнення штрафних санкцій.

За системним аналізом положень ст.ст. 546, 548, 549 Цивільного кодексу України, ст.ст. 216, 217, 230, 231 Господарського кодексу України вбачається, що чинним законодавством встановлюється можливість застосування до учасника господарських відносин, у випадку невиконання ним покладеного на нього (взятого на себе) зобов'язання, відповідних санкцій (відповідальності) у вигляді сплати неустойки (штрафу, пені), які обраховуються у розмірі, що визначений відповідним договором чи законом.

В той же час, спірний обов'язок відповідача виник в силу закону (зокрема, положень ст. 216 Цивільного кодексу України) за наслідками настання певної події (визнання недійсним в судовому порядку Договору оренди №ОР-15-17).

Тобто, відповідний правочин, який міг би регулювати спірні правовідносини сторін щодо встановлення розміру штрафних санкцій за невиконання зобов'язання з повернення спірної нафти, відсутній, як і відсутнє регулювання даного питання в положеннях ст. 216 Цивільного кодексу України.

Отже, має місце обставини за яких законодавцем встановлюється право на застосування до порушника зобов'язання, яке стосується повернення отриманого за недійсним правочином майна, заходів впливу у вигляді штрафних санкцій, однак не визначається їх розміру, що фактично унеможливлює захист порушених прав і інтересів особи, якій відповідне майно має бути повернуто, у такий спосіб.

Відтак, з метою забезпечення належного захисту порушених прав і інтересів позивача в межах даного спору суд вважає за можливе заповнити прогалину у чинному законодавстві шляхом застосування у відповідності до приписів ст. 11 Господарського процесуального кодексу України та ст. 8 Цивільного кодексу України аналогії закону до спірних правовідносин, а саме визначеного в положеннях абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України розміру штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання з повернення майна, адже в іншому випадку було б ілюзорним право на звернення до суду, якби особа не могла домогтися ефективного захисту своїх порушених прав виключно з підстав існування прогалин в національному законодавстві.

Таким чином, визначаючи суми пені та штрафу, які підлягають стягненню з відповідача внаслідок прострочення виконання ним зобов'язання з повернення спірної нафти, позивачем було правомірно застосовано саме визначені абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України розміри відповідних штрафних санкцій (пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості та штраф у розмірі семи відсотків).

За перерахунком суду, здійсненим з урахуванням погодженої сторонами в актах поклажі спірної нафти її вартості, яка не спростована учасниками справи, дати отримання відповідачем вимоги про повернення спірної нафти з урахуванням положень ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, встановленого прострочення невиконання відповідачем зобов'язання з повернення нафти за визначений позивачем за зустрічним позовом період, що не перевищує обмеженого законом шестимісячного строку нарахування, визначених абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України розмірів штрафних санкцій, суд визнає правомірним заявлення позивачем до стягнення з відповідача пені у розмірі 123 732 987,92 грн., нарахованої за період з 05.05.2016 по 17.08.2016, та штрафу у розмірі 82 488 658,61 грн., нарахованого у розмірі 7% від вартості спірної нафти, що разом становить 206 221 646,53 грн.

Відтак, існують правові підстави для застосування до відповідача відповідальності у вигляді штрафних санкцій за прострочення спірного зобов'язання шляхом стягнення пені та штрафу у загальному розмірі 206 221 646,53 грн.

В той же час, в поданих до суду відповідачем письмових поясненнях (27.03.2018) останнім зазначалося про те, що задоволення судом позову в заявлених до стягнення сумах призведе до значних фінансових втрат ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" і як наслідок може зумовити зупинення господарської діяльності останнього, в той час, як одним із засновників такого товариства є держава в особі Фонду державного майна України, тобто, понесення значних фінансових втрат на оплату спірних штрафних санкцій може мати своїм наслідком завдання збитків в т.ч. державі. До того ж, вказував на те, що позивачем взагалі не вказувалося на понесення ним будь-яких збитків внаслідок прострочення виконання відповідачем зобов'язання з повернення спірної нафти. Враховуючи зазначене відповідачем було заявлено прохання про зменшення заявленої до стягнення суми штрафних санкцій в порядку ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України на 95 або більше відсотків.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положенням ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Визначені наведеними нормами положення з урахуванням приписів ст. 2 Господарського процесуального кодексу України щодо загальних засад господарського судочинства та п. 4 ч. 5 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації їхніх прав дає право суду зменшити розмір штрафних санкцій (пені та штрафу) за умови, що він значно перевищує розмір завданих допущеним порушенням збитків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 №6-100цс14.

Суд погоджується з твердженнями відповідача про те, що сума правомірно нарахованих штрафних санкцій (206 221 646,53 грн.) є надмірною в порівнянні із вартістю майна, прострочення по поверненню якого допущено відповідачем, а доказів понесення позивачем збитків внаслідок допущення такого порушення, як і будь-яких посилань на можливість їх завдання, матеріали справи не містять.

Таким чином, враховуючи вищевказані обставини (в т.ч. специфіку спірного майна, прострочення з повернення якого допущено відповідачем, що зумовлює необхідність у спільних діях сторін для її переміщення та дотримання порядку її транспортування з метою уникнення завдання шкоди навколишньому середовищу та населенню), керуючись положеннями ст.ст. 2, 13 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 3, 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України, суд вважає за необхідне реалізувати надане йому право та зменшити розмір штрафних санкцій (пені та штрафу), які підлягають стягненню з ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" на користь ПАТ "Укртранснафта", на 95% до 10 311 082,33 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ПАТ "Укртранснафта" із зобов'язанням ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" повернути спірну нафту та стягнення з останнього штрафу та пені у загальному розмірі 10 311 082,33 грн.

В іншій частині в задоволенні позову необхідно відмовити з викладених підстав.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст.74, 76-80, 129, 236 - 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" задовольнити частково.

2. Зобов'язати Публічне акціонерне товариство "Нафтохімік Прикарпаття" (78400, Івано-Франківська обл., м. Надвірна, вул. Майданська, 5; ідентифікаційний код 00152230) повернути Публічному акціонерному товариству "Укртранснафта" (01010, м. Київ, вул. Московська, 32/2; ідентифікаційний код 31570412) нафту сиру в загальній кількості 101 884,400 метричних нетто тонн (ГОСТ 9965-76 "Нефть. Степень подготовки для нефтеперерабатывающих предприятий"), яку було розміщено в резервуарних ємностях ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття" на підставі акту поклажі нафти від 18.03.2015, та яка знаходиться в резервуарах ПАТ "Нафтохімік Прикарпаття", розташованих за адресою: 78400, Івано-Франківська обл., м. Надвірна, вул. Майданська, 5.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Нафтохімік Прикарпаття" (78400, Івано-Франківська обл., м. Надвірна, вул. Майданська, 5; ідентифікаційний код 00152230) на користь Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" (01010, м. Київ, вул. Московська, 32/2; ідентифікаційний код 31570412) штраф та пеню у розмірі 10 311 082 (десять мільйонів триста одинадцять тисяч вісімдесят дві) грн. 08 коп., судовий збір у розмірі 206 700 (двісті шість тисяч сімсот) грн. 00 коп.

4. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати відповідні накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили через 20 днів з моменту виготовлення повного тексту рішення в разі не оскарження його в установленому порядку. Рішення може бути оскаржене в 20-денний строк до Київського апеляційного господарського суду.

Суддя Л.М. Шкурдова

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 05.04.2018.