ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 р. Справа № 918/156/18

Господарський суд Рівненської області у складі судді Войтюка В.Р., розглянувши матеріали справи

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Вотранс Логістик"

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвестпром"

про стягнення заборгованості в сумі 18 000 грн. 00 коп.

Без виклику представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Вотранс Логістик" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвестпром" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 18 000 грн. 00 коп. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на неналежного виконання відповідачем умов договору перевезення № АА_290 від 07 березня 2017 року у зв'язку із чим утворилася заборгованість відповідача перед позивачем на загальну суму 18 000 грн. 00 коп.

Ухвалою господарського суду від 20 березня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі № 918/156/18. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Окрім того, суд зазначає, що 21 березня 2018 року до суду повернулося поштове відправлення № 430 про вручення ухвали суду від 20 березня 2018 року, що підтверджує повідомлення ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвестпром" про відкриття провадження у справі № 918/156/18. Тобто, вказане стверджує те що, відповідач ознайомлений з ухвалою суду від 20 березня 2018 року про відкриття провадження по справі, однак останній не скористувався своїм процесуальним правом встановленим ст. 165 ГПК на подачу відзиву на позовну заяву та не скористався своїм процесуальним правом визначеного п. 1 ч. 2 ст. 250 ГПК України на право подати заяву із запереченням щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

07 березня 2017 року між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Вотранс Логістик" (далі - перевізник) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвестпром" (далі - замовник) укладено договір перевезення № АА_290 (далі - договір), за умовами якого перевізник зобов'язується доставити вантаж у міжнародному сполученні або в межах території України у відповідності до зв'язки до місця призначення і видати його вантажоодержувачеві (вповноваженій особі вантажоодержувача) у відповідності до заявки замовника, а замовник зобов'язується оплатити встановлену плату за здійснене у відповідності до заявки перевезення (п. 1.1. договору).

Відповідно до пункту 2.1.1. договору замовник зобов'язується надавати перевізнику заявки на перевезення вантажу відповідно до передбаченої в заявці форми та змісту. Узгоджена сторонами шляхом підписання і засвідченням печатками сторін заявка є невід'ємною частиною даного договору і обов'язкова для виконання сторонами, однак може бути анульована у передбачених договором випадках.

Пунктом 2 договору встановлено обов'язки перевізника, а саме: розглянути на предмет погодження заявку замовника на перевезення вантажу в продовж 1 години з моменту отримання заявки; забезпечити подачу під завантаження у вказаному у заявці місці транспортного засобу, придатного (технічно справного, такого, що відповідає всім екологічним і санітарним нормам) і повністю готового до перевезення обумовленого вантажу у вказаний у заявці строк.

Згідно до пункту 3.1. договору розрахунки за фактично надані замовнику транспортні послуги здійснюються в національній валюті України шляхом банківського переказу коштів на розрахунковий рахунок Експедитора. Підтвердженням факту надання послуги є оригінал товарно-транспортної накладної встановленого зразка стосовно перевезення, вказаного у заявці, з відмітками вантажовідправника, експедитора одержувача вантажу і митних органів.

Відповідно до п. 3.2. підставою для здійснення оплати послуг експедитора є оригінал рахунку-фактури, наданий перевізником в одному екземплярі, оригінал CMR по відповідній заявці з відміткою вантажоодержувача про прийомку вантажу та оригінали інших документів, що підтверджують узгоджені з замовником додаткові витрати перевізника, які він поніс в інтересах замовника з метою виконання даного договору.

Згідно п. 3.3. строк оплати послуг перевізника складає 7 днів з моменту отримання замовником документів, вказаних у пункті 3.2. цього договору, якщо інше не обумовлено в заявці на перевезення.

Пунктом 4.1. договору сторони погодили, що за невиконання або неналежне виконання своїх обов'язків за цим договором сторони несуть відповідальність згідно Конвенції CMR або чинному законодавству України.

Відповідно до п. 6.1. сторони домовилися про те, що у випадку виникнення спорів сторони будуть прагнути до їх врегулювання шляхом переговорів або обміну листами. Якщо між замовником і експедитором не досягнуто згоди з питання, яке викликало розбіжності в процесі виконання цього договору зацікавлена сторона може звернутися до відповідного суду.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено заявку № 270717 на перевезення дошок за маршрутом смт. Рафалівка (Рівненська область, Україна) - 26-902 Zwierzyniec (Польща) на суму 18 000 грн. 00 коп. (далі - заявка). Відповідно до заявки термін доставки вантажу 31 липня 2017 року.

Матеріалами справи стверджено, що на виконання умов договору та заявки, позивачем здійснено доставку вантажу вантажоодержувачу, що підтверджується міжнародною товаротранспортною накладною А № 148242 від 27 липня 2017 року, яка відповідає усім вимогам встановленим у договорі.

На виконання умов вищевказаного договору позивачем передано відповідачу оригінал міжнародної товаротранспортної накладної та рахунок-фактуру № ВТ - 0000450 від 01 серпня 2017 року на суму 18 000 грн. 00 коп.

Однак відповідачем взятий на себе обов'язок по оплаті послуг перевезення наданих позивачем згідно до заявки та договору перевезення не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість по оплаті послуг перевезення в сумі 18 000 грн. 00 коп.

Окрім того, з метою мирного врегулювання спору, позивач 29 січня 2018 року направив на поштову адресу відповідача претензію, в якій просив провести оплату за послуги перевезення на суму 18 000 грн. 00 коп. Однак, вказана претензія залишена без відповіді, заборгованість на час розгляду справи не погашена.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України (далі ГК України), господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи правовідносини між сторонами виникли на підставі договору про перевезення № АА_290 від 07 березня 2017 року.

Частиною 1 статті 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

В силу зобов'язання боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію, в тому числі сплатити борг, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України).

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ч. 1 ст. 919 Цивільного кодексу України, перевізник зобов'язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

Перевізник зобов'язаний доставити вантаж до пункту призначення у строк, передбачений транспортними кодексами, статутами чи правилами. Якщо строк доставки вантажів у зазначеному порядку не встановлено, сторони мають право встановити цей строк у договорі (ч. 1 ст. 313 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтею 920 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як визначено приписами статті 520 ЦК України, боржник у зобов'язані може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Положеннями статей 525, 526 ЦК України, статті 193 ГК України унормовано, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною 2 статті 218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до положень статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оцінюючи матеріали справи, судом встановлено, що позовні вимоги про стягнення з відповідача основної суми заборгованості є обґрунтованими а тому підлягають до задоволення в сумі 18 000 грн. 00 коп.

Згідно з ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування .

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, в повній мірі дослідивши матеріали, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Вотранс Логістик" до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвестпром" є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та такими, що підлягають до задоволення.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено 1 762 грн. 00 коп., які покладаються на відповідача.

Також, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 2 800 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено види судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами п. п. 1-2 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Крім того, ч. 4-5 зазначеної статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як свідчать матеріали справи, у зв'язку з порушенням відповідачем прав та інтересів позивача, останній звернувся до адвоката ОСОБА_2 з метою надання йому правової допомоги, про що укладено відповідний договір № 16/01/18 про надання правової допомоги від 16 січня 2018 року.

Відповідно до умов п. 2.1. договору по надання правової допомоги адвокат, користуючись статусом представника (захисника), і дотримуючись діючого законодавства, здійснює представництво інтересів клієнта, використовуючи всі надані законом права та засоби захисту і надає йому необхідну правову допомогу.

Пунктом 4.1. договору по надання правової допомоги визначено, за надання правової допомоги клієнт зобов'язується виплатити адвокату гонорар за домовленістю, згідно з обсягом наданих послуг, відповідно до підписаних сторонами актів прийому-передачі наданої правової допомоги, незалежно від гіпотетичного досягнутого результату у справі.

На виконання умов договору адвокат ОСОБА_2 надав для позивача правову допомогу, що зокрема стверджується підписаним між сторонами актом прийому-передачі згідно договору № 16/01/18 про надання правової допомоги від 16 січня 2018 року підписаного, позивачем сплачені для обєднання кошти в сумі 2 800 грн. 00 коп., що стверджується квитанцією № 17 від 02 березня 2018 року на суму 2 800 грн. 00 коп.

Отже, документально підтвердженими витратами позивача на послуги адвоката є: договір по надання правової допомоги № 16/01/18 від 16 січня 2018 року, актом прийому-передачі згідно договору № 16/01/18 про надання правової допомоги від 16 січня 2018 року на суму 2 800 грн. 00 коп., квитанцією № 17 від 02 березня 2018 року на суму 2 800 грн. 00 коп., ордером серія ВЛ № 000,017179 на підставі договору про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги № 16/01/18 від 16 січня 2018 року.

Враховуючи викладене, а також те, що факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу та сума таких витрат підтверджується матеріалами справи, відтак, суд приходить до висновку про обґрунтованість зазначених витрат у сумі 2 800 грн. 00 коп.

Враховуючи вище викладене та керуючись ст. ст. 129, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвестпром" (33027, м. Рівне, вул. Данила Галицького, 25, код. 40308346, р/р 9500 в ПАТ "УкрСиббанк", МФО: 351005) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Вотранс Логістик" (45602, Волинська обл., Луцький р-н., с. Підгайці, вул. Дубнівська, 11а, код. 39052648, р/р 08790 в ВФ КБ "ПриватБанк" м. Луцьк, МФО: 303440) 18 000 (вісімнадцять тисяч) грн. 00 коп. суми заборгованості, 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят два) грн. 00 коп. витрат по оплаті судового збору та 2 800 (дві тисячі вісімсот) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

3. Наказ видати після набрання рішення законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 18 квітня 2018 року.

Суддя Войтюк В.Р.

Віддруковано 3 примірники:

1 - до справи;

2 - позивачу рекомендованим (45602, Волинська обл., Луцький р-н., с. Підгайці, вул. Дубнівська, 11а);

3 - відповідачу рекомендованим (33027, м. Рівне, вул. Данила Галицького, 25).