ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2018 Справа № 917/63/18

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., при секретарі судового засідання Стельмах А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №917/63/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Магнолія", вул. Смілянська, 1, кв. 70, м. Київ в особі Лубенської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Магнолія", пр. Володимирський 132, м. Лубни, Лубенський район, Полтавська область, 37500

до відповідача Селянського (фермерського) господарства "Надія", вул. Залізнична 13, с. Червоні Пологи, Лубенський район, Полтавська область, 37531

про стягнення 873 921,20 грн. заборгованості

За участю представників учасників справи:

від позивача: Гречка А.П., дов. № 1 від 08.02.2018 р.; договір-доручення № 1 від 30.01.2018 р.;

від відповідача: Палун Д.В., дов. б/н від 01.01.2018р.,

встановив:

До господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Магнолія" в особі Лубенської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Магнолія" до Селянського (фермерського) господарства "Надія" про стягнення 873 921,20 грн. процентів за користування грошовими коштами.

Ухвалою суду від 23.01.2018 року на підставі ст. 174 Господарського процесуального кодексу позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Магнолія" в особі Лубенської філії залишено без руху та надано позивачу строк до 5 днів з дня вручення такої ухвали для усунення недоліків.

30.01.2018 року через канцелярію господарського суду Полтавської області від позивача надійшов лист про усунення недоліків у позовній заяві.

30.01.2018 року ухвалою господарського суду Полтавської області відкрито провадження у справі № 917/63/18 та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання на 27.02.2018 року.

Позивач надав суду клопотання вх. № 2165 від 27.02.2018 р. (арк. с. 45-46), згідно якого зазначив, що при розгляді даної справи обов'язково виникнуть питання участі в діяльності СФГ "Надія" Фермерського господарства "Павільйон флори" та з огляду на викладене, позивач ставив перед господарським судом Полтавської області питання про залучення Фермерського господарства "Павільйон флори" до участі у справі як сторону, що є зацікавленою, що може бути відповідальною матеріально.

27.02.2018 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов (арк. с. 53-54), в якому відповідач позовні вимоги не визнає та заперечує проти їх задоволення. При цьому, відповідач зазначає, що позивач звернувся з даним позовом з пропуском строку позовної давності.

Крім цього від відповідача до суду надійшло клопотання № 2171 від 27.02.2018 р. про призначення технічної експертизи документу (розписки-листа від 03.10.2007 р.) (арк. с. 61-62) та заява про застосування наслідків спливу позовної давності (арк. с. 63).

12.03.2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив ( арк. с. 78-79).

Суд ухвалою від 20.03.2018 року відмовив в задоволенні клопотання позивача про залучення Фермерського господарства "Павільйон флори" до участі у справі як сторону, що є зацікавленою, відмовив у задоволенні клопотання відповідача про призначення технічної експертизи документу, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті (арк. с. 85-88).

22.03.2018 року від позивача до суду надійшло клопотання про залучення до участі у справі Фермерського господарства "Павільйон флори" в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (арк. с. 89).

Відповідно до положень статті 50 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Як вбачається із поданого позивачем клопотання, останній звернувся до суду після закриття підготовчого провадження та переходу до розгляду спору по суті.

Частиною 2 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Таким чином, керуючись процесуальними нормами наведеними вище, суд залишає без розгляду клопотання позивача про залучення до участі у справі Фермерського господарства "Павільйон флори" в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні 11.04.2018 року виклав зміст позовних вимог та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі та підтримав к

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні 11.04.2018 року відповідно до ст. 240 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено про дату підписання повного тексту судового рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 20.04.2017 року по справі №917/174/17 було відмовлено повністю в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Магнолія" в особі Лубенської філії до 1. Селянського (Фермерського) господарства "Надія"; 2. Фермерського господарства "Павільйон флори" про стягнення 268 521,57 грн. солідарно, в т.ч. 222631,30 грн. - основного боргу, 34 758,70 грн. - неотриманої вигоди, 11 131,57 грн. - штрафної неустойки за контрактом №4 від 07.04.2005 року.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 року у справі №917/174/17 рішення господарського суду Полтавської області від 20 квітня 2017 року у справі № 917/174/17 скасовано в частині повної відмови в задоволенні позову до Селянського (фермерського) господарства "Надія" та прийнято нове рішення, яким позов до Селянського (фермерського) господарства "Надія" задоволено частково. Стягнуто з Селянського (фермерського) господарства "Надія" на користь ТОВ "Магнолія" в особі Лубенської філії 39 000,00 грн. заборгованості. В іншій частині рішення залишено без змін. Зазначена постанова набрала законної сили 23.08.2017 року.

Даною постановою встановлено наступне.

07.04.2005 року між ТОВ "Магнолія" та СФГ "Надія" було укладено контракт №4 предметом якого є розміщення замовлення на виконання робіт по вирощуванню сільськогосподарської продукції на ф'ючерсній основі, що має відбуватися з проведенням попередньої оплати за майбутній врожай, який буде вирощувати господарство для замовника. Загальна сума оплати становить 250 000,00 гривень.

Позивач (ТОВ "Магнолія") згідно контракту №4 від 7 квітня 2005 року та додатку до нього від 10 червня 2005 року перерахував кошти в розмірі 250 000 гривень, проте відповідач (СФГ "Надія") свої зобов'язання за контрактом виконав частково, передавши зерно на суму 27 368 грн. 70 копійок. На суму 222 631 грн. 30 копійок зерно не поставлене, кошти не повернуті, всього за даними позивача, станом на 31 грудня 2005 року, заборгованість склала 222 631,30 грн.

03 жовтня 2007 року між позивачем та відповідачем було складено доповнення до контракту №4 від 07.04.2005 року, в якому СФГ "Надія" (відповідач) визнало існування боргу за контрактом від 07.04.2005 року в розмірі 233 762, 87 грн. та взяло на себе зобов'язання з її перерахування протягом 2008-2014 років по 39000,00 грн. кожного року.

Отже, шляхом укладення угоди від 03.10.2007 року між сторонами відбулась зміна первісного зобов'язання з поставки продукції на нове грошове зобов'язання з щорічної виплати ТОВ "Магнолія" в особі Лубенської філії 39000,00 грн. протягом 2008-2014 років.

Відтак, починаючи з 01 січня 2008 року Селянське (фермерське) господарство "Надія" мало обов'язок з перерахування ТОВ "Магнолія" в особі Лубенської філії грошових коштів в розмірі 39000,00 грн.

Таким чином, за Селянським (фермерським) господарством "Надія" рахується заборгованість з непогашення боргу: у 2010 році - 17000,00 грн.; у 2011 році - 39000,00 грн.; у 2012 році - 39000,00 грн.; у 2013 році - 39000,00 грн.; у 2014 році - 39000,00 грн.

21 березня 2017 року від СФГ "Надія" надійшла заява про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Оскільки сторонами не було надано жодних доказів переривання перебігу позовної давності в порядку статті 264 ЦК України щодо заборгованості існуючої включно станом на 2014 рік (з непогашення боргу включно по 2013 рік), щодо даних позовних вимог сплив строк позовної давності.

Судом встановлено, що в межах строку позовної давності позивачем заявлено лише вимогу про стягнення заборгованості за 2014 рік в розмірі 39 000,00 грн. (строк подання включно до кінця 2017 року). У зв'язку з чим з боку Селянського (фермерського) господарства "Надія" підлягає стягненню 39 000,00 грн. заборгованості.

Отже, в постанові Харківського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 року встановлено наявність між сторонами зобов'язань, що виникли з контракту №4 від 07.04.2005 року. Шляхом укладення угоди від 03.10.2007 року між сторонами відбулась зміна первісного зобов'язання з поставки продукції на нове грошове зобов'язання з щорічної виплати ТОВ "Магнолія" в особі Лубенської філії 39000,00 грн. протягом 2008-2014 років.

Також судом встановлено порушення відповідачем вимог угоди від 03.10.2007 року з погашення боргу у 2010 році на суму 17000,00 грн.; у 2011 році на суму 39000,00 грн.; у 2012 році на суму 39000,00 грн.; у 2013 році на суму 39000,00 грн.; у 2014 році на суму 39000,00 грн. та встановлено, що в межах строку позовної давності позивачем заявлено лише вимогу про стягнення заборгованості за 2014 рік в розмірі 39 000,00 грн., щодо іншого періоду закінчився строк позовної давності.

Крім того, рішенням господарського суду Полтавської області від 11.09.2017 року по справі №917/1025/17 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Магнолія" в особі Лубенської філії до 1. Селянського (Фермерського) господарства "Надія"; 2. Фермерського господарства "Павільйон флори" про стягнення 215013,99 грн. інфляційних втрат за період з липня 2005 року по грудень 2016р. за контрактом №4 від 07.04.2005 року та договором про спільну діяльність були задоволені частково. Стягнуто з Селянського (фермерського) господарства "Надія" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Магнолія" в особі Лубенської філії 23 801,13 грн. інфляційних втрат та 357,10 грн. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 05.12.2017 року у справі №917/1025/17 рішення господарського суду Полтавської області від 11.09.2017 року у справі № 917/1025/17 скасовано та прийнято нове рішення яким позов до Селянського (фермерського) господарства "Надія" задоволено частково. Стягнуто з Селянського (фермерського) господарства "Надія" на користь ТОВ "Магнолія" в особі Лубенської філії 23801,13 грн. інфляційних втрат та 357,10 грн. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено. Зазначена постанова набрала законної сили 05.12.2017 року.

В рішенні господарського суду Полтавської області від 11.09.2017 року та постанові Харківського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 року по справі №917/1025/17 встановлено правомірність нарахування позивачем інфляційних втрат в сумі 23801,13 грн. за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року на заборгованість за 2014 рік в розмірі 39000,00 грн.

Обґрунтовуючи свої позові вимоги у справі №917/63/18 позивач посилається на те, що за відповідачем рахується заборгованість в сумі 39000,00 грн. (за 2014 рік згідно угоди від 03.10.2007 року, яка стягнута в рамках господарської справи №917/174/17) та заборгованість по інфляційним в сумі 23801,13 грн. (за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року на заборгованість за 2014 рік в розмірі 39000,00 грн., яка стягнута в рамках господарської справи №917/1025/17).

В угоді від 03 жовтня 2007 року сторони погодили, що при невиконанні зобов'язання сплачуються проценти 2% від суми за кожен день прострочення від дня виникнення зобов'язання.

Отже, в межах даної справи позивач просить суд стягнути з відповідача 873 921,20 грн. процентів 2% від суми за кожен день прострочення від дня виконання зобов'язання:

- на заборгованість в сумі 39000,00 грн. (за 2014 рік згідно угоди від 03.10.2007 року стягнуту в рамках господарської справи №917/174/17) за періоди: 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік;

- на заборгованість по інфляційним нарахуванням в сумі 23801,13 грн. (за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року на заборгованість за 2014 рік в розмірі 39000,00 грн. стягнуту в рамках господарської справи №917/1025/17) за період 40 днів з дати вступу в законну силу рішення суду (розрахунок арк. с. 8).

При прийнятті рішення у справі суд керувався наступним.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання на підставі контракту №4 від 7 квітня 2005р. на виконання робіт по вирощуванню сільськогосподарської продукції.

Шляхом укладення угоди від 03.10.2007 року між сторонами відбулась зміна первісного зобов'язання з поставки продукції на нове грошове зобов'язання з щорічної виплати відповідачем позивачу 39000,00 грн. протягом 2008-2014 років.

В межах господарської справи №917/174/17 встановлено порушення відповідачем вимог укладеної між сторонами угоди від 03.10.2007 року щодо сплати боргу в сумі 39000,00 грн. за 2014 рік.

В межах господарської справи №917/1025/17 встановлено порушення відповідачем вимог укладеної між сторонами угоди від 03.10.2007 року щодо сплати боргу в сумі 39000,00 грн. за 2014 рік та стягнуто інфляційні нарахування в сумі 23801,13 грн. за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року на заборгованість за 2014 рік в розмірі 39000,00 грн.

За приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує встановлена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки в силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду, суд приймає до уваги рішення господарського суду у справах №917/174/17, №917/1025/17 та встановлені у них факти, при цьому ці факти не можуть ставитися судом під сумнів.

В угоді від 03 жовтня 2007 року сторони також погодили, що при невиконанні зобов'язання сплачуються проценти 2% від суми за кожен день прострочення від дня виникнення зобов'язання.

На підставі вищевикладеного та ст. 536 ЦК України позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача 873 921,20 грн. процентів 2% від суми за кожен день прострочення від дня виконання зобов'язання:

- на заборгованість в сумі 39000,00 грн. (за 2014 рік згідно угоди від 03.10.2007 року стягнуту в рамках господарської справи №917/174/17) за періоди: 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік;

- на заборгованість по інфляційним нарахуванням в сумі 23801,13 грн. (за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року на заборгованість за 2014 рік в розмірі 39000,00 грн. стягнуту в рамках господарської справи №917/1025/17) за період 40 днів з дати вступу в законну силу рішення суду (розрахунок арк. с. 8).

Згідно ст. 536 ЦК України боржник за користування чужими грошовими коштами зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Проценти є не відповідальністю, а платою за весь час користування грошовими коштами, що не були своєчасно сплачені боржником. При цьому договором може бути встановлено лише інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення.

Проценти, що нараховуються за кожен день прострочення фактично є пенею.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах №3-37гс13 від 24.12.2013 року по справі №8/5025/1402/12 та №3-32гс14 від 01.07.2014 року по справі №5010/1575/2012-20/83.

За своєю правовою природою «проценти», передбачені в укладеній між сторонами угоді від 03.10.2007 року такими не є, оскільки встановлюються і нараховуються не за рік, а за день, тому підпадають під визначення неустойки, а саме - пені, згідно ст.549 ЦК України, частина третя якої встановлює, що пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, на підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що у даному випадку правомірним є нарахування пені за невиконання грошового зобов'язання тільки за шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України), розмір якої не перевищує розміру подвійної облікової ставки НБУ (ст.2 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань"). Тобто тільки за період з 01.01.2015 року по 01.07.2015 року.

При цьому відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з матеріалів справи, з даним позовом до суду відповідач звернувся 18.01.2018 року, що підтверджується відбитком поштового відділення на конверті в якому позовна заява надійшла до суду, що, в свою чергу, свідчить про пропуск позивачем строку позовної давності за вимогою про стягнення пені за період: 01.01.2015 року по 01.07.2015 року.

Наслідки спливу позовної давності визначені в статті 267 ЦК України. Так, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності та відсутність у позивача поважних причин пропуску позовної давності позовні вимоги в частині вимог про стягнення пені за період з 01.01.2015 року по 01.07.2015 року не підлягають задоволенню.

В частині стягнення пені за періоди з 02.07.2015 року -31.12.2015 року, 2016 рік, 2017 рік суд відмовляє, оскільки вона заявлена позивачем за період, що перевищує шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано визначений ч. 6 ст. 232 ГК України. Оскільки, як вже зазначено судом вище, проценти, про які йде мова у доповненні до контракту ( арк. справи 13) фактично є пенею.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів в сумі 19041,20 грн., нарахованих на інфляційні в сумі 23801,13 грн., що стягнуті в межах господарської справи №917/1025/17, суд також відмовляє.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ( ст. 610 ЦК України).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання (ст. 546 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем не обґрунтовано наявності правових підстав для нарахування процентів чи пені на інфляційні. В судовому засіданні представник позивача також не навів таких підстав.

Отже, здійснені позивачем нарахування на суму інфляційних є необґрунтованими та неправомірними, як наслідок, вимоги позивача в цій в частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 75,129,232-233, 236-241 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення підписано 16.04.2018 року

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. (ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.М. Тимощенко