РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.04.2018Справа № 910/1898/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Любченко М.О.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах»

до відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес»

про стягнення витрат, пов'язаних зі сплатою страхового відшкодування в розмірі 5 143,74 грн.,

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» про стягнення витрат, пов'язаних зі сплатою страхового відшкодування, в розмірі 5 143,74 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» на підставі договору №ABH0CPS-159U2VX від 30.10.2015р. добровільного страхування наземного транспорту, з огляду на настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля Geely GC2, державний номер НОМЕР_1, внаслідок чого до позивача перейшло право вимоги до відповідача, як страховика транспортного засобу, водієм якого було вчинено дану дорожньо-транспортну пригоду.

Згідно з п.1 ч.5 ст.12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 ст.247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.1 ст.250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

За змістом ч.5 ст.252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою від 21.02.2018р. Господарського суду міста Києва позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні ч.5 ст.12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв'язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

14.03.2018р. через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечив та зазначив, що позивач звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» із заявою про страхове відшкодування з пропуском встановленого п.35.1 ст.35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строку, огляд пошкодженого транспортного засобу було здійснено без повідомлення відповідача, внаслідок чого страховик був позбавлений можливості встановити розмір заподіяної шкоди. До того ж, вказаним учасником процесу зауважено, що позивач звернувся до відповідача із заявою про страхове відшкодування після спливу одного року з моменту дорожньо-транспортної пригоди, що згідно п.п.37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

У ч.8 ст.252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва-

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч.1 ст.16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується із ст.979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За приписами ст.20 Закону України «Про страхування» страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У відповідності до ч.1 ст.25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Як свідчать матеріали справи, 30.10.2015р. між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» (страховик) та Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» (страхувальник) було укладено договір №АВН0СРS-159U2VX добровільного страхування наземного транспортного засобу, предметом якого відповідно до п.4 є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням наземним транспортним засобом, що належить йому на праві власності, повного господарського відання, оперативного управління або інших законних підставах.

За змістом п.п.6.1, 7.1.1 вказаного правочину страховик взяв на себе зобов'язання компенсувати будь-яке пошкодження транспортного засобу марки/моделі Geely GC2, державний номер НОМЕР_1 в результаті дорожньо-транспортної пригоди; страхова сума за даним договором встановлена у розмірі 140 000 грн.

Строк дії договору №АВН0СРS-159U2VX від 30.10.2015р. визначено сторонами з 31.10.2015р. по 30.10.2016р. (п.9 договору №АВН0СРS-159U2VX від 30.10.2015р.).

Відповідно до довідки №87255033 про дорожньо-транспортну пригоду 09.03.2016р. о 17год. 38хв. в місті Києві, на вул.Верхній Вал, 2-А, відбулась дорожньо-транспортна пригода (зіткнення) за участю транспортних засобів 1. Toyota Venza, державний номер НОМЕР_2, що належав ОСОБА_2, під керуванням ОСОБА_3, 2. Geely GC2, державний номер НОМЕР_1, що належав Публічному акціонерному товариству «Акцент-Банк», під керуванням ОСОБА_4, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Дорожньо-транспортна пригода відбулась з огляду на порушення водієм транспортного засобу Toyota Venza, державний номер НОМЕР_2, ОСОБА_3 та водієм транспортного засобу Geely GC2, державний номер НОМЕР_1, ОСОБА_4 Правил дорожнього руху України. Вину вказаних водіїв у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, встановлено постановою від 06.04.2016р. Подільського районного суду м.Києва у справі №758/3661/16-п.

Відповідно до наявних в матеріалах справи документів, 10.03.2016р. страхувальник звернувся до позивача з заявою про настання страхової події та виплату страхового відшкодування за договором №АВН0СРS-159U2VX від 30.10.2015р. добровільного страхування наземного транспортного засобу.

Згідно звіту №113317/03/16 від 18.03.2016р. про оцінку колісного транспортного засобу, який складений Приватним підприємством «Екорт» (підписаний оцінювачем Лавренюк С.Г. (кваліфікаційний сертифікат №00124/х від 21.07.2001р.) та експертом Чистяковим С.М. (свідоцтво №1315 від 23.12.2008р., видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України)), та ремонтної калькуляції №113317 від 20.03.2016р. (складеної за допомогою ліцензійного програмного забезпечення системи Audatex), вартість відновлювального ремонту автомобіля Geely GC2, державний номер НОМЕР_1, з урахування коефіцієнта фізичного зносу становить 10 287,49 грн. без урахування податку на додану вартість.

Як вбачається зі страхового акту №И-6682933 від 01.04.2016р., підставою для визначення розміру вартості матеріального збитку, спричиненого транспортному засобу страхувальника, був звіт №113317/03/16 від 18.03.2016р. про оцінку колісного транспортного засобу, який складений Приватним підприємством «Екорт». Згідно вказаного страхового акту страховиком прийнято рішення про виплату страхувальнику страхового відшкодування в сумі 10 287,49 грн.

Позивач на виконання умов договору №АВН0СРS-159U2VX від 30.10.2015р. перерахував на рахунок Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» 10 287,49 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2251 від 04.04.2016р.

Таким чином, судом встановлено, що внаслідок пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу Geely GC2, державний номер НОМЕР_1, позивачем були понесені витрати на виплату страхового відшкодування на суму 10 287,49 грн.

14.07.2017р. позивач звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» із вимогою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу, яка була отримана відповідачем 17.07.2017р., що підтверджується накладною №R0527280 експрес - доставки Меркурій. Однак, як стверджує позивач у позовній заяві, відповідачем не відшкодовано позивачу виплачене останнім страхове відшкодування у розмірі 5 143,75 грн.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю підстав, на думку позивача, для стягнення з відповідача 50% від суми сплаченого Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» страхового відшкодування, оскільки у настанні страхового випадку винні обидва учасники дорожньо-транспортної пригоди.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з нормами ст.514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та ст.993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Тобто, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Таким чином, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.01.2018р. у справі №910/12500/17.

Загальні положення про відшкодування завданої майнової шкоди закріплені в положеннях ст.1166 Цивільного кодексу України.

Частинами 1, 2 ст.1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

При цьому, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» закріплено обов'язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Згідно з ч.ч.1, 4 ст.21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.

Як вказувалось вище, вина водія транспортного засобу Toyota Venza, державний номер НОМЕР_2, ОСОБА_3 та водія автомобіля Geely GC2, державний номер НОМЕР_1, ОСОБА_4 підтверджена постановою від 06.04.2016р. Подільського районного суду м.Києва у справі №758/3661/16-п.

Позивач, в обґрунтування підстав звернення з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» посилається на те, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Toyota Venza, державний номер НОМЕР_2, станом на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди 09.03.2016р. була застрахована відповідачем згідно полісу №АІ8386508 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Наразі, відповідно до наявного в матеріалах справи полісу №АІ8386508 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, забезпеченим транспортним засобом є Toyota Venza, державний номер НОМЕР_3, НОМЕР_4. Строк дії вказаного полісу встановлено з 02.08.2015р. до 01.08.2016р. включно, розмір франшизи складає 0 грн.

Як вбачається з листа №31/1797 від 01.02.2018р. Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України автомобіль Toyota Venza, НОМЕР_4 було зареєстровано 20.12.2013р. із закріпленням номерного знаку НОМЕР_3, а 23.10.2015р. вказаний транспортний засіб перереєстровано за державним номером НОМЕР_2.

Крім цього, відповідно до норм п.20-1.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі зміни власника забезпеченого транспортного засобу договір страхування зберігає чинність до закінчення строку його дії.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи довідка №87255033 про дорожньо-транспортну пригоду та поліс №АІ/8386508 є належними доказами страхування цивільно-правової відповідальності забезпеченого транспортного засобу Toyota Venza, державний номер НОМЕР_2 саме відповідачем.

Нормами ст.5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Враховуючи те, що особа, яка спільно заподіяла шкоду у дорожньо-транспортній пригоді має поліс страхування цивільно-правової відповідальності, то відповідно до ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до вказівок п.п.2, 3 Постанови №6 від 27.03.1992р. Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них в частині, заподіяної нею (в порядку часткової відповідальності). Особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими. У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.

Так як цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Toyota Venza, державний номер НОМЕР_2, станом на дату дорожньо-транспортної пригоди 09.03.2016р. була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Юнівес» за полісом №АІ/8386508 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов'язок відшкодувати шкоду замість винуватця у заподіянні такої шкоди несе страховик (відповідач) в межах встановлених лімітів відповідальності, в порядку, передбаченому цим Законом та з урахуванням вищенаведених положень Постанови №6 від 27.03.1992р. Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».

Як вказувалось судом, постановою від 06.04.2016р. Подільського районного суду м.Києва у справі №758/3661/16-п встановлено, що дорожньо-транспортна пригода 09.03.2016р. сталася внаслідок вчинення водіями транспортних засобів Toyota Venza, державний номер НОМЕР_2 та Geely GC2, державний номер НОМЕР_1 однакового порушення Правил дорожнього руху України, а саме: не дотримання безпечного інтервалу, що за висновками суду свідчить про рівний ступень вини обох водіїв, а отже розмір відшкодування розподіляється в рівних долях.

На підставі викладеного, звернення Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» з розглядуваним позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» про стягнення страхового відшкодування у розмірі 50% від виплаченої суми є обґрунтованим.

Доводи відповідача, які викладені ним у відзиві на позов, відхиляються судом як необґрунтовані з огляду на наступне.

Відповідно до ст.129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Положеннями ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

Частиною 2 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що проведення оцінки майна є обов'язковим у випадках, зокрема, визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Згідно з ч.1 ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Зі змісту Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом №142/5/2092 від 24.11.2003р. Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України, вбачається, що вказана Методика застосовується з метою визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження колісного транспортного засобу.

В наданому позивачем звіті №113317/03/16 від 18.03.2016р. про оцінку колісного транспортного засобу, який складений Приватним підприємством «Екорт», підписаний оцінювачем Лавренюк С.Г. (кваліфікаційний сертифікат №00124/х від 21.07.2001р.) та експертом Чистяковим С.М. (свідоцтво №1315 від 23.12.2008р., видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України), і ремонтній калькуляції №113317 від 20.03.2016р. (складеній за допомогою ліцензійного програмного забезпечення системи Audatex), вартість відновлювального ремонту автомобіля Geely GC2, державний номер НОМЕР_1, з урахування коефіцієнта фізичного зносу (Ез = 0) становить 10 287,49 грн. без урахування податку на додану вартість.

При цьому, суд зазначає, що опис пошкоджень транспортного засобу Geely GC2, державний номер НОМЕР_1 в долученому до звіту №113317/03/16 від 18.03.2016р. акті огляду транспортного засобу від 09.03.2016р. відповідає опису пошкоджень, який вказаний в довідці №87255033 від 09.03.2016р. про дорожньо-транспортну пригоду.

Отже, за висновками суду, звіт №113317/03/16 від 18.03.2016р., долучені до нього акт огляду транспортного засобу від 09.03.2016р. та ремонтна калькуляція №113317 від 20.03.2016р., які складені Приватним підприємством «Екорт» та підписані оцінювачем Лавренюк С.Г. і експертом Чистяковим С.М., відповідають вимогам, встановленим п.4.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом від 24.11.2003р. Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України, їх зміст не суперечить умовам чинного законодавства про оціночну діяльність та чітко відображає суму завданих збитків.

Суд зазначає, що твердження відповідача про те, що проведення огляду пошкодженого транспортного засобу Geely GC2, державний номер НОМЕР_1 було здійснено без повідомлення Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес», що призвело до неможливості встановлення страховиком розміру заподіяної шкоди, не спростовують обґрунтованості визначеного позивачем розміру страхового відшкодування.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у даному випадку звіт №113317/03/16 від 18.03.2016р., акт огляду транспортного засобу від 09.03.2016р. й ремонтна калькуляція №113317 від 20.03.2016р., відповідно до яких вартість відновлювального ремонту автомобіля Geely GC2, державний номер НОМЕР_1, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу (Ез = 0) становить 10 287,49 грн., є належними доказами на підтвердження матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля Geely GC2, державний номер НОМЕР_1.

Судом також відхиляються твердження відповідача у відзиві на позов про наявність підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування, у зв'язку зі зверненням позивача із відповідною заявою після спливу одного року з моменту дорожньо-транспортної пригоди та з пропуском строку, встановленого п.35.1 ст.35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з огляду на наступне.

Відповідно до п.п.37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

З системного аналізу наведеної правової норми вбачається, що приписами п.п.37.1.4 п.37.1 ст.37 вказаного Закону визначена можливість відмови страховика у виплаті страхового відшкодування страхувальнику в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж встановлених строків. Дана норма не встановлює підстав для відмови у задоволенні вимоги страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, до особи, відповідальної за завдані збитки, про відшкодування виплачених ним фактичних сум у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 15.04.2015р. по справі №910/9494/14.

Одночасно, щодо посилання відповідача в якості підстави для відмови в позові на приписи ст.35 Закону України «Про обов'язкове страхування власників наземних транспортних засобів» суд зазначає таке.

За правилами п.35.1 ст.35 Законом України «Про обов'язкове страхування власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Наведена норма матеріального права регулює порядок страхового відшкодування у правовідносинах між потерпілим (або особою, яка має право на отримання відшкодування) і страховиком, які відбуваються до заміни кредитора.

Враховуючи викладене, до нового кредитора, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах», обов'язок подачі заяви та інших документів, не перейшов і не міг перейти, оскільки для останнього відповідач у справі, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Юнівес», не є страховиком у розумінні наведеної норми, а є особою, відповідальною за завдані збитки в порядку ст.993 Цивільного кодексу України та ст.27 Закону України «Про страхування».

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач отримав право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не був зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, та може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 04.11.2014р. у справі № 3-165гс14.

Частиною 4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

У рішенні від 10.11.2005р. Великої Палати Європейського Суду з прав людини у справі «Лейла Шахін проти Туреччини» зазначається, що згідно з практикою, закон є чинним положенням, яке застосовується з урахуванням тлумачення, яке дають йому компетентні суди.

Практика країн усталеної демократії свідчить про те, що конкретний варіант тлумачення права, використаний судом, має шанс набути певної стабільності, обов'язковості. Вважається, що це випливає із принципів однакового поводження і правопевності (правової визначеності), які є проявами принципу верховенства права. Ці принципи зобов'язують державну владу дотримуватись обраної правової позиції і не відхилятися від неї доти, доки не з'являться вагомі підстави змінити її і звернутись до іншого розуміння тієї чи іншої норми. Названі принципи певною мірою знаходять підтвердження в національному законодавстві, практиці здійснення правосуддя та роз'яснювальній діяльності вищих спеціалізованих судів.

Крім того, з огляду на те, що позивач сплатив потерпілій особі страхове відшкодування, яким відшкодував шкоду, завдану страхувальником відповідача, до нього у будь-якому випадку перейшло право потерпілої особи на отримання страхового відшкодування від відповідача, а тому дослідження правовідносин, які склались між позивачем та його страхувальником (вигодонабувачем) за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, жодним чином не впливає на обов'язок відповідача, який виник за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/8386508 та Законом України «Про обов'язкове страхування власників наземних транспортних засобів».

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного суду по справі №910/13407/17.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, враховуючи, що господарським судом на підставі поданих доказів були встановлені обставини понесення позивачем витрат зі сплати страхового відшкодування на суму 10 287,49 грн., а також врахування судом рівного ступеню вини обох водіїв, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» про стягнення страхового відшкодування у розмірі 50% від виплаченої суми, у саме у розмірі 5 143,74 грн. ґрунтуються на нормах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про задоволення позовних вимог, судовий збір за розгляд даної справи в розмірі 1 762 грн. покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст.129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити повністю позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» про стягнення 5 143,74 грн.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» (03150, м.Київ, Голосіївський район, вулиця Велика Васильківська, будинок 72, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» (49100, м.Дніпро, Соборний район, узвіз Кодацький, 2, ) витрати, пов'язані зі сплатою страхового відшкодування в сумі 5 143,74 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 762 грн.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017р. №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 11.04.2018р.

Суддя М.О.Любченко