КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2018 р. Справа№ 910/20254/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Дикунської С.Я.

Мальченко А.О.

за участю секретаря судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ХРОМІЯ» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017

у справі №910/20254/17 (суддя - Привалов А.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ХРОМІЯ»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Парадіз»

2) Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 - Національний Банк України

про зобов'язання вчинити дії

за участю представників учасників справи:

від позивача - Пільгуй О.М., ордер серія КР №006024 від 27.03.2018

від відповідача-1- не з'явились

від відповідача-2 - Посохов В.С., довіреність № 354 від 17.01.2018

від третьої особи - не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ХРОМІЯ» (позивач у справі) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Парадіз» (відповідач-1 у справі) та Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (відповідач-2 у справі), просить визнати право ТОВ «ХРОМІЯ» вимагати від ТОВ «Парадіз» сплати суми боргу за кредитним договором №4П14011Д від 13.01.2014 у розмірі 1 159 277 016,69 грн, що сплачені ТОВ «ХРОМІЯ» ПАТ КБ «Приватбанк» за ТОВ «Парадіз»; визнати відсутнім у ПАТ КБ «Приватбанк» права вимагати від ТОВ «Парадіз» сплати суми боргу за кредитним договором №4П14011Д від 13.01.2014 у розмірі 1 159 277 016,69 грн, що були сплачені ТОВ «ХРОМІЯ» ПАТ КБ «Приватбанк» за ТОВ «Парадіз».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачами у зв'язку з невизнанням факту сплати позивачем коштів в рахунок виконання зобов'язань за кредитним договором та, відповідно, переходу до останнього права вимоги, порушено його право визначене умовами договору поруки та приписами ст. 556 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2017 залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 - Національний Банк України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 (повний текст рішення складено 13.12.2017) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Приймаючи рішення у справі, місцевий господарський суд посилаючись на приписи ст. ст. 11, 509, 512, 553, 554, 556 ЦК України, дійшов висновку, що перехід прав поручителя до кредитора у зобов'язанні після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі і позивачем не доведено порушення чи невизнання відповідачами набутих прав.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач - ТОВ «ХРОМІЯ», 28.12.2017 надіслав апеляційну скаргу б/н від 28.12.2017 (вх. №09.1-04.1/977/18 від 29.01.2018), в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/20254/17 повністю, прийняти нове рішення у справі, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначив, що оскаржуване рішення прийнято за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи, що є підставою для його скасування.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2018 ТОВ «ХРОМІЯ» поновлено пропущений строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження у справі №910/20254/17, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/20254/17.

При відкритті апеляційного провадження відповідачам та третім особам був наданий строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань в порядку підготовки справи до розгляду. Учасники справи не скористалися наданим їм процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу ТОВ «ХРОМІЯ».

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2018, справу №910/17865/17 призначено до розгляду на 14.03.2018.

У зв'язку з неявкою в судове засідання 14.03.2018 представників відповідача-1 та третьої особи Київським апеляційним господарським судом розгляд справи було відкладено на 28.03.2018, про що постановлено ухвалу.

У судовому засіданні 28.03.2018 представник ТОВ «ХРОМІЯ» підтримав вимоги апеляційної скарги, просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/20254/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Представник відповідача -2 в судовому засіданні просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник третьої особи в судове засідання 28.03.2018 не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення. Клопотань та заяв до початку судового розгляду справи від даного учасника справи не надходило, про поважність причин неприбуття в судове засідання третьою особою не повідомлялось.

Представник відповідача-1 в судове засідання 28.03.2018 не з'явився. Процесуальні документи суду, що надсилися на юридичну адресу відповідача-1, яка значиться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, повернулися на адресу суду із відміткою установи поштового зв'язку про «відсутність такої фірми».

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов'язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно з п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення, зокрема, є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Враховуючи, що повідомлення відповідача-1 про дату, часу та місце проведення судового засідання здійснювалось за місцезнаходженням юридичної особи, а також з огляду на відсутність в матеріалах справи іншої адреси сторони, судова колегія вважає, що відповідач-1 належним чином повідомлений, в розумінні приписів ст. ст. 120, 242 ГПК України.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення суду, враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення розгляду справи з поданням відповідних доказів, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників відповідача-1 та третьої особи.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутніх представників учасників справи, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

20.10.2016 між ТОВ «Хромія» (поручитель за договором) та ПАТ Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (кредитор за договором) було укладено договір поруки № 4П14011Д/П (далі - договір поруки), предметом якого, відповідно до п. 1, є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання товариством з обмеженою відповідальністю «Парадіз» (далі - боржник) своїх зобов'язань за кредитним договором № 4П14011Д від 13.01.2014 (далі - кредитний договір), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

За умовами договору (п. 2 договору) поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору. З умовами кредитних договорів поручитель ознайомлений (п. 3 договору). Договором сторони обумовили, що у випадку порушення поручителем зобов'язання, кредитор має право в рахунок погашення боргу за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунку у ПАТ КБ «Приватбанк». Договірне списання грошових коштів згідно з умовами цього пункту оформлюється меморіальним ордером, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначається інформація про платіж, номер, дату цього договору (п. 7 договору). Згідно з п. 10 договору поруки, кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за Кредитним договором.

Договір набуває чинності з дати укладання, підписання та скріплення печатками сторін і діє три роки від дати його укладення. Порука припиняється після закінчення строку у три роки від дати укладання цього договору.

Договір укладено/підписано із використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку, передбаченому Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 26.01.2016, укладеної сторонами.

Колегія суддів зазначає, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України (п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

За правовою природою договір № 4П14011Д/П від 20.10.2016 є договором поруки, як один із видів забезпечення виконання зобов'язань.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В обґрунтування позову, позивач зазначає, що він, як поручитель, 20.10.2016 виконав обов'язок боржника за кредитними договорами на загальну суму 1 159 277 016,69 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 2184 від 20.10.2016.

28.01.2017р. позивач направив на адресу ТОВ «Парадіз» проект Угоди № 21/10-1 від 21.10.2016 про визнання ТОВ «Парадіз» зобов'язання перед новим кредитором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитами на загальну суму 1 159 277 016,69 грн. Вказаний проект угоди № 21/10-1 відповідач-1 не отримав, поштове відправлення повернулось на адресу позивача без вручення з відповідною відміткою поштової установи.

В подальшому, 19.04.2017 позивач звернувся до ТОВ «Парадіз» з вимогою сплатити в повному обсязі борг за кредитним договором №4П14011Д від 13.01.2014, проте, вказана вимога позивача залишена без відповіді та задоволення.

Спір виник внаслідок того, що позивач вважає себе кредитором відповідача-1 за кредитним договором № 4П14011Д від 13.01.2014, стверджує, що відповідачі заперечують його право на стягнення з відповідача-1 боргу за вказаними кредитними договорами.

Положеннями ст.628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 556 ЦК України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Вищенаведене положення норми закону кореспондується з умовами договору поруки, в п. 8 яких сторонами узгоджено, що до поручителя, який виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять усі права кредитора за кредитним договором і договором застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Отже, аналіз вищенаведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що перехід прав кредитора до поручителя, який виконав кредитне зобов'язання, забезпечене порукою, здійснюється в силу прямої норми закону.

Згідно долученого до матеріалів справи платіжного доручення №2184 від 20.10.2016 позивачем перераховано відповідачу-1 кошти в загальному розмірі 1 159 277 016,69 грн з призначенням платежу: виконання зобов'язань по кредитному договору №4П14011Д від 13.01.2017, договору поруки №4П1011Д/П від 20.10.2016.

Відповідачем-2 не спростовано факту отримання коштів від позивача на загальну суму 1 159 277 016,69 грн та не подано доказів повернення цих коштів, в порядку Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 469 ЦК України, як помилково перерахованих у зв'язку з відсутністю укладеного з ним Договору поруки №4П1011Д/П від 20.10.2016.

Таким чином, до особи-поручителя, яка виконала зобов'язання боржника, забезпечені порукою, згідно приписів норм матеріального права переходять усі права кредитора в цих зобов'язаннях, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Згідно ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Згідно із ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до ст. 1 ГПК України (в редакції на час звернення позивача з позовом та ухвалення оскаржуваного рішення) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підстава позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

В силу наведених законодавчих норм, завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті.

Разом з цим, на позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що вимоги такого змісту як визнання права чи визнання відсутнім права згідно приписів ст. 16 ЦК України можуть заявлятись в суді, відтак доводи відповідача-2 про те, що заявлені вимоги по своїй суті є встановленням факту й не підлягають розгляду в господарських судах визнаються судом необґрунтованими.

Оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту порушення або невизнання відповідачами його прав або охоронюваних законом інтересів, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/20254/17 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи вимоги ст. 129 ГПК України, судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта (позивача у справі).

Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п.1 ч.1 ст. 275, ст. 276, ст. 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ХРОМІЯ» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/20254/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/20254/17 залишити без змін.

3. Справу №910/20254/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/20254/17.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді С.Я. Дикунська

А.О. Мальченко

Повний текст постанови складено 03.04.2018.