ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.04.2018

Справа № 910/813/18

Суддя Господарського суду міста Києва Підченко Ю.О., розглянувши в спрощеному позовному провадженні справу

За позовом

Житлово-будівельного кооперативу "Арсеналець-17"

до

Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

про

стягнення 199 916, 64 грн.

Суддя Підченко Ю.О.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У січні 2018 року Житлово-будівельний кооператив "Арсеналець-17" (далі – Кооператив) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (далі – Товариство) про стягнення надмірно сплачених коштів в сумі 199 961, 64 грн.

Свої вимоги Кооператив обґрунтовує тим, що у період з квітня 2015 року по квітень 2016 року позивачем була здійснена переплата коштів за спожиту теплову енергію за договором № 240656 від 28.09.2001 року у зв'язку із визнанням нечинною постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) № 613 від 03.03.2015 року "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2018 року позовну заяву Кооперативу до Товариства про стягнення надмірно сплачених коштів у розмірі 199 961, 64 грн. залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

05.02.2018 року через канцелярію суду від позивача надійшли документи про усунення недоліків.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 ГПК України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 ГПК України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2018 року відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу визначено строк для подання відповіді на відзив.

07.03.2018 року відповідачем через відділ діловодства суду подано письмовий відзив на позовну заяву, у якому останній вказав, що посилання позивачем у позовній заяві на норми ст. 509 ЦК України не породжує у відповідача обов’язку повернення суми надмірно сплачених грошових коштів, оскільки дані норми застосовуються до зобов’язальних правовідносин, тоді як позовні вимоги в частині стягнення надлишково сплачених грошових коштів повинні регулюватися ст. 1212 ЦК України, (витяг із ЄДР судових рішень - постанова КАГС від 18.07.2017 року у справі № 910/13098/16). Відтак, відповідач вважає, що строк оплати, тобто повернення грошових коштів не наступив, оскільки на адресу відповідача не надходило вимога про повернення таких коштів.

Судом було розглянуто питання необхідності залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Відповідно до статті 50 ГПК України, якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Предметом спору у даній справі є стягнення надмірно сплачених коштів в сумі 199 961, 64 грн. за спожиту теплову енергію за договором № 240656 від 28.09.2001 року у зв'язку із визнанням нечинною постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) № 613 від 03.03.2015 року "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ "Київенерго".

Позивач, у свою чергу, не довів того, яким саме чином рішення суду в даній справі вплине на права та обов'язки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

За таких обставин, у задоволенні клопотання позивача, заявленого при поданні позову про залучення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору слід відмовити за його необґрунтованістю.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Відповідно до ч. 5, 8 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Судом також враховано, що згідно з приписами п. 6.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

28.09.2001 року між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», яка у квітні 2011 року відповідно до вимог та положень Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17 вересня 2008 року перейменована у ПАТ «Київенерго» та Кооперативом було укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 240656 (далі - Договір).

Згідно з п. 2.1 при виконанні умов цього договору, а також вирішенні всіх питань, що необумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися тарифами, затвердженими Київською міською державною адміністрацією, положенням про Держенергоспоживнагляд, Правилами користування тепловою енергією, Правилами технічної експлуатації тепловикористовуючих установок і теплових мереж, нормативними актами з питань користування та взаєморозрахунків за енергоносії, чинним законодавством України.

Відповідно до п. 2.2.1 договору енергопостачальна організація зобов'язується постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію – в період опалювального сезону; гарячого водопостачання – протягом року, в кількості та обсягах згідно з Додатком № 1 до договору,

Споживач зобов'язався додержуватися кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені у Додатку № 1 до договору, не допускаючи їх перевищення, та своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії (п. 2.3.1 договору).

Позивач зазначає, що у період з квітня 2015 року по квітень 2016 року загальний обсяг споживання Споживачем теплової енергії склав 815,66 Гкал, за який було сплачено 488 823, 06 грн.

Розрахунок здійснювався на підставі виставлених відповідачем рахунків, розрахованих виходячи із тарифу, встановленого постановою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 року № 613 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ «Київенерго», а саме у розмірі 531,10 грн. за 1 Гкал.

Окружним адміністративним судом міста Києва було розглянуто адміністративний позов ЖБК «Річковик-2» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання незаконною та нечинною постанови від 03.03.2015 року № 613 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ «Київенерго» та визнання протиправними дій щодо прийняття вказаної постанови. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.03.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.03.2016 року в частині відмови у задоволені позову про визнання нечинною постанови - скасовано, та постановлено в цій частині нову, якою позовні вимоги задоволено, визнано нечинною з моменту прийняття постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 року № 613 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ «Київенерго», зобов'язано Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг оприлюднити резолютивну частину даної постанови у 15-деннний термін з моменту її проголошення, в решті постанову суду - залишено без змін.

Проте, відповідач вказує на те що, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.07.2016 року порушено касаційне провадження у справі № 826/15733/15 та на даний час розгляд даної справи не закінчився

За відповідних викладених в позові обставин позивач вважає, що має місце переплата коштів за спожиту теплову енергію за опалювальний період 2015-2016 років, оскільки було визнано нечинною постанову НКРЕКП № 613 та оскільки тариф 531,10 грн. за Гкал нечинний та незаконний.

При цьому позивач вказує, що 23.04.2014 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг було прийнято постанову № 465, відповідно до якої тариф для ПАТ «Київенерго» на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії становить 295,17 грн./Гкал,; постанова набирає чинності з 01 липня 2014 року. А тому, для визначення вартості спожитої відповідачем теплової енергії за період квітень 2015 - квітень 2016 років буде вірним застосування тарифу - 295,17 грн./Гкал.

Отже, позивач просить суд стягнути з відповідача надмірно сплачені ним кошти в сумі 199 916, 64 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як вже було встановлено судом, 01 квітня 2006 року між сторонами укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 1640124.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством. Тарифи повинні враховувати повну собівартість теплової енергії і забезпечувати рівень рентабельності не нижче граничного рівня рентабельності, встановленого Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Сторонами не заперечується, що в період з квітня 2015 року по квітень 2016 року Постачальник надав Споживачу узгоджені сторонами в договорі послуги, в підтвердження чого були складені облікові картки та акти приймання-передавання товарної продукції (копії містяться в справі). З відповідних документів випливає, що розрахунок за послуги здійснювався виходячи із тарифу, встановленого постановою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 03.03.2015 року № 613 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ «Київенерго», а саме у розмірі 531,10 грн. за 1 Гкал.

Так, оскільки було визнано нечинною постанову НКРЕКП № 613, нарахування за спожиту теплову енергію має здійснюватись згідно діючого відповідного тарифу.

Як зазначає позивач, в період з квітня 2015 року по квітень 2016 ним надмірно сплачено на користь відповідача грошових коштів в сумі 199 916, 64 грн., оскільки було визнано нечинною постанову НКРЕКП № 613.

Матеріально-правовими підставами заявленого позивачем позову є ст. 509 Цивільного кодексу України, з посиланням на які позивач просить суд стягнути з відповідача надмірно сплачені ним кошти в сумі 199 916, 64 грн.

В той же час, питання повернення особою, що набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), та зобов'язання повернення потерпілому цього майна, регулюється положеннями глави 83 Цивільного кодексу України. А тому, суд застосовує відповідні норми права, якими регулюються спірні правовідносини у даній справі, з урахуванням при цьому матеріально-правових підстав позову, викладених позивачем.

Згідно ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частина 2 статті 530 Цивільного кодексу України визначає, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень Указу Президента України «Про заходи щодо нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України» від 16.03.1995 року № 227 підприємства, незалежно від форми власності, мають повертати в 5-денний термін платникам помилково зараховані кошти.

Так, з правових конструкцій ч. 2 ст. 530 кодексу та п. 6 Указу випливає, що строк (термін) виконання боржником взятого на себе обов'язку може бути не встановлений сторонами або ж визначений моментом пред'явлення вимоги, у зв’язку з чим законодавець встановив, що у таких випадках, кредитор має право вимагати виконання такого обов’язку у будь-який час. При цьому ж, боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, а боржник, відповідно, повинен повернути в 5-денний термін платнику помилково зараховані кошти.

Доказів надсилання позивачем та отримання відповідачем вимог про повернення Постачальником на користь Споживача надмірно сплачених ним коштів в сумі 199 916, 64 грн. матеріали справи не містять. Натомість, позивач звернувся до Товариства з претензією про списання заборгованості, а не повернення коштів.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги Кооперативу такими, що задоволенню не підлягають повністю.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись п. 13 ст. 8, ст. ст. 129, 232, 236-241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Житлово-будівельного кооперативу "Арсеналець-17" до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 06.04.2018 року.

Суддя Ю.О. Підченко