РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.03.2018Справа № 910/21185/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В., за участі секретаря судового засідання Рижонкова С.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Міністерства соціальної політики України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайфселл»

треті особи Державна аудиторська служба України, Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву

про стягнення 320914,47 грн.

за участі представників:

від позивача - Сенчук М.С. (представник за довіреністю);

Хребет С.І. (представник за довіреністю);

від відповідача - Дрищ С.С. (представник за довіреністю);

Яременко В.В. (представник за довіреністю);

від третьої особи 1 - Китнюк І.С. (представник за довіреністю);

від третьої особи 2 - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року Міністерство соціальної політики України звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайфселл», треті особи - Державна аудиторська служба України, Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву про стягнення 320914,47 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.03.2003 між Міністерством праці та соціальної політики України (наразі - Міністерство соціальної політики України) (орендодавець) та Київським філіалом СП ТОВ «Цифровий стільниковий зв'язок України» (наразі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лайфселл») (орендар) було укладено Договір №03/11 оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежиле приміщення площею 37,5 кв. м, розміщене за адресою: м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10 в адміністративному будинку, що знаходиться на балансі Міністерства праці та соціальної політики України, вартість якого визначена згідно з актом оцінки і становить за експертною оцінкою 177160 грн.

Як зазначає позивач, за результатами проведеної Державною аудиторською службою України перевірки було складено Акт №04-22/12 від 04.08.2017, відповідно до якого було встановлено недоотримання доходів Міністерством у період з 01.05.2015 по 01.05.2017 в сумі 160457,37 грн. та державним бюджетом у вказаний період в розмірі 160457,37 грн.

За таких обставин, позивач просить суд стягнути з відповідача недоотримані кошти орендної плати в розмірі 320914,47 грн.

Відповідач у поданому до суду відзиві на позов заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, зокрема зазначив, що при укладенні договору оренди сторони погодили усі істотні умови, зокрема визначили розмір орендної плати та строки сплати орендних платежів, а оскільки між сторонами не укладалось жодних додаткових угод щодо збільшення розміру орендної плати, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими. Крім того, відповідач зазначив, що позивачем не доведено належним чином наявність у відповідача заборгованості за договором в розмірі 320914,47 грн.

На підставі викладеного відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Третя особа 1 - Державна аудиторська служба України у поданих до суду письмових поясненнях в повному обсязі підтримала позовні вимоги, підтвердивши доводи позивача, викладені у позовній заяві та просила суд задовольнити позов.

Третя особа 2 - Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву подало до суду письмові пояснення, в яких зазначило, що укладений між сторонами спірний договір оренди погоджував Фонд державного майна, а не Регіональне відділення, також вказав на положення чинного законодавства, якими встановлено заборону втручання органів державної влади у господарські відносини суб'єктів господарювання, а відтак останній вважає, що спірні правовідносини повинні вирішуватись відповідно до чинного законодавства з урахуванням умов договору.

Разом з тим, в ході розгляду справи, 29.01.2018 позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 320914,47 грн., а також просив визнати договір оренди нежилого приміщення №03/11 від 01.03.2003 закінченим та зобов'язати орендаря звільнити нежиле приміщення орендоване за вказаним договором.

Вказана заява була прийнята судом до розгляду в судовому засіданні 01.02.2018.

В подальшому, 23.02.2018 позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої останній відмовився від вимог про визнання договору оренди нежилого приміщення №03/11 від 01.03.2003 закінченим та зобов'язання орендаря звільнити нежиле приміщення орендоване за вказаним договором посилаючись на те, що відповідачем було 16.02.2018 було підписано акт приймання-передачі орендованого майна, а відтак враховуючи добровільне повернення відповідачем орендованого майна, підставі у вказаних позовних вимогах відпали.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.46 Господарського процесуального кодексу України крім прав та обов'язків, визначених у статті 42 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд зазначає, що чинним процесуальним законодавством не передбачено можливості позивача уточнювати позовні вимоги, відтак суд приходить до висновку, щодо можливості розцінювати вказану заяву, як заяву про зменшення позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача 320914,47 грн. заборгованості в повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

Відповідач проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов та додаткових поясненнях по справі та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи 1 - Державної аудиторської служби України в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник третьої особи 2 - Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Розглянувши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.03.2003 між Міністерством праці та соціальної політики (наразі - Міністерство соціальної політики України) (орендодавець) та Київським філіалом СП ТОВ «Цифровий стільниковий зв'язок України» (наразі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лайфселл») (орендар) укладено Договір оренди нежилого приміщення №03/11, відповідно до умов якого, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежиле приміщення (майно), площею 37,5 кв. м, розміщене за адресою: м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10 в адміністративному будинку, що знаходиться на балансі Міністерства праці та соціальної політики України. Вартість майна визначена згідно з актом оцінки і становить за експертною оцінкою 177160 грн. майно передається в оренду з метою з метою користування під склад (п.1.1 Договору).

Відповідно до п.2.1 Договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна.

Згідно з п.2.3 Договору, передача майна в оренду здійснюється за вартістю, визначеною незалежною оцінкою, складеною за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3.1 Договору визначено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 (із змінами та доповненнями внесеними постановами КМУ №699 від 18.05.1998 та від 19.01.2000 №75) і становить без ПДВ. За базовий місяць (лютий 2003 року) місяць оренди 1492,57 грн.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п.3.2 Договору).

У відповідності до п.3.3 Договору, орендна плата перераховується таким чином: 50% орендної плати залишається на розрахунковому рахунку орендодавця, 50% орендної плати орендодавець перераховує до Державного бюджету, щомісячно, не пізніше 12 числа місяця, наступного за звітним місяцем.

За умовами п.3.4 Договору, розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до п.5.2 Договору, орендар зобов'язується своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату та інші платежі.

Згідно з п.8.2 Договору, орендодавець має право виступати з ініціативою щодо внесення змін до цього договору або його розірвання в разі погіршення стану орендованого майна внаслідок невиконання або неналежного виконання умов цього договору.

Пунктом 10.1 Договору визначено, що цей договір діє з 1 березня 2003 року до 31 грудня 2003 року включно.

За умовами п.10.3 Договору, зміни і доповнення або розірвання цього договору допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни та доповнення, що пропонується внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим не той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач на виконання умов укладеного між сторонами договору передав відповідачеві обумовлене договором приміщення, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Акту прийому передачі нежилих приміщень від 01.03.2003.

В подальшому між сторонами було укладено Додаткову угоду від 01.01.2004 до договору оренди, відповідно до якої сторони погодили доповнити п.10.4 Договору новим реченням: «Цей договір пролонговується на кожний наступний рік, якщо сторони не виявили намір щодо його припинення, повідомивши одна одну за однин місяць до закінчення терміну договору».

Додатковими угодами від 01.06.2011, від 17.02.2016 сторонами вносились зміни до Договору оренди в частині найменувань сторін та їх реквізитів.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до п.2.4 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Державної аудиторської служби України на ІІ квартал 2017 року проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Міністерства за період з 01.05.2015 по 01.05.2017, за результатами якої складено акт №04-22/12 від 04.08.2017 року, в якому встановлено недоотримання доходів Міністерством та Державним бюджетом від оренди державного майна, зокрема за Договором оренди №03/11 від 26.01.2010 у розмірі 320914,47 грн.

Так, в ході ревізії комісією було встановлено, що відповідно до розрахунку плати за базовий місяць оренди державного майна від 01.09.2003 розрахунок орендної плати за Договором №03/11 здійснено із застосуванням орендної ставки 10%.

Комісією визначено, що майно використовується відповідачем для розміщення технічних засобів оператора (провайдера) комунікацій, який надає послуги рухомого (мобільного зв'язку) та доступу до Інтернет 9,00 кв. м та для розміщення антен оператора (провайдера) телекомунікацій, який надає послуги рухомого (мобільного) зв'язку та доступу до Інтернет 28,50 кв. м.

В акті комісією зазначено, що згідно з п.3 та п.9 додатка 2 до Методики №786 (у редакції до 12.12.2016), орендна ставка за використання нерухомого державного майна за цільовим призначенням для розміщення операторів телекомунікацій, які надають послуги з рухомого (мобільного) зв'язку, операторів та провайдерів телекомунікацій, які надають послуги з доступу до Інтернет, становить 40% та для розміщення антен - 18%.

На підставі зазначеного Державна аудиторська служба дійшла висновків, що за період з 01.05.2015 по 01.05.2017 Міністерством недоотримано орендної плати на суму 160457,37 грн. та Державним бюджетом на суму 160457,37 грн., що в загальній сумі становить 320914,47 грн.

14.09.2017 Державна аудиторська служба України звернулась до позивача із Вимогою №04-14/755 про усунення порушень виявлених ревізією та забезпечення відшкодування завданих збитків у встановленому законом порядку.

В подальшому, позивач звернувся до відповідача із Листом-претензією №18257/0/2-17/39 від 14.09.2017 щодо повернення Мінсоцполітики та Фонду державного майна України недоотриманих коштів з орендної плати. Проте відповідач у відповіді від 20.10.2017 не погодився із вимогами позивача та не здійснив оплату заборгованості.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Як встановлено ч.1 ст.283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч.6 ст.283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 5 ст.762 Цивільного кодексу України визначено, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України).

Статтею 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що за результатами проведеної Державної аудиторської служби України перевірки було складено Акт №04-22/12 від 04.08.2017, відповідно до якого було встановлено недоотримання доходів у період з 01.05.2015 по 01.05.2017 Міністерством та Державним бюджетом від оренди державного майна, зокрема за Договором оренди №03/11 від 26.01.2010 у розмірі 320914,47 грн. Відтак, позивач просить суд стягнути з відповідача зазначену суму коштів.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Суд зазначає, що загальний порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів врегульовано Главою 53 Цивільного кодексу України. Порядок укладення, зміни і розірвання господарських договорів встановлено Главою 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язанні у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Зі змісту статті 632 Цивільного кодексу України вбачається, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, тобто є вільною, за виключенням випадків визначених законом, у яких ціни (тарифи, ставки тощо) встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно ч.1 до ст.638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, істотними вважаються насамперед ті умови договору, які названі такими за законом.

Статтею 284 Господарського кодексу України визначено, що істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» істотною умовою договору оренди є, зокрема, орендна плата з урахуванням її індексації.

Орендна плата, як істотна умова договору оренди, за розміром, формою та порядком її сплати визначається статтями 19, 20 цього Закону.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, при укладенні Договору №03/11 від 26.01.2010 сторонами було погоджено таку істотну умову Договору оренди, як орендна плата.

Пунктом 3.1 Договору визначено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 (із змінами та доповненнями внесеними постановами КМУ №699 від 18.05.1998 та від 19.01.2000 №75) і становить без ПДВ. За базовий місяць (лютий 2003 року) місяць оренди 1492,57 грн.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п.3.2 Договору).

Згідно з ч. 2 ст. 284 Господарського кодексу України умови договору оренди зберігають свою силу на весь строк дії договору, а також у разі якщо після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря.

Таким чином, сторонами при укладенні Договору №03/11 від 26.01.2010 було узгоджено розмір орендної плати з визначенням її розміру у сумах на місяць та з встановленням порядку подальшого обчислення її розміру за наступні періоди шляхом корегування на індекс інфляції за попередній місяць.

В свою чергу, Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Частиною 2 ст. 632 Цивільного кодексу України регламентовано, що зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

В силу приписів ч.1 ст.188 Господарського кодексу України, ст.ст.525, 651 Цивільного кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст.654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Частинами 2-3 статті 188 Господарського кодексу України передбачено, що сторона договору, яка вважає за необхідне, зокрема, змінити договір, повинна надіслати пропозицію про це другій стороні, яка у двадцятиденний строк після одержання такої пропозиції повідомляє іншу сторону про результати її розгляду.

За умовами п.3.4 Договору, розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Згідно з п.10.3 Договору, зміни і доповнення або розірвання цього договору допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни та доповнення, що пропонується внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів щодо зміни сторонами спірного Договору розміру орендної плати шляхом укладання відповідної додаткової угоди до Договору №03/11 від 26.01.2010. Більше того, матеріали справи містять докази належного виконання сторонами умов укладеного між ними договору, зокрема підписані обома сторонами акти приймання-передачі виконаних робіт по утриманню орендованих приміщень, виставлені позивачем рахунки-фактури та не заперечення сторонами повної оплати вказаних рахунків фактур.

Відповідно до частин 4-5 статті 188 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Доказів того, що позивач звертався з позовом до суду про спонукання від повідача про внесення змін до договору в частині нового розміру орендної плати не подано.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що за відсутності належного оформлення внесених до договору змін щодо розміру орендної плати, у відповідача не виникло зобов'язання по сплаті коштів в іншому розмірі, а відтак, позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявність у відповідача обов'язку сплати позивачу коштів в розмірі 320914,47 грн.

За таких обставин, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження викладених у позові обставин.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача в повному обсязі.

Враховуючи вкладене та керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 16.04.2018

Суддя Я.В. Маринченко