ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

11.04.18 Справа№ 914/156/13

За скаргою: Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго», м. Львів
про:зобов'язання начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець Галицького ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській обл., здійснити перевірку рішень та дій державного виконавця щодо виконання наказу Господарського суду Львівської області від 01.09.2014р. №914/156/13, зобов'язання державного виконавця Галицького ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській обл. у випадку втрати наказу Господарського суду Львівської області від 01.09.2014р. №914/156/13 вчинити дії, необхідні для отримання дубліката втраченого наказу, провести виконавчі дії щодо стягнення заборгованості за наказом (дублікатом) Господарського суду Львівської області від 01.09.2014р. №914/156/13
у справі:№ 914/156/13
за позовом:Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго», м. Львів
до відповідача:Західного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, м. Львів
за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Львівське комунальне підприємство «Бондарівка», м. Львів Приватне акціонерне товариство «Будівельне управління-62», м. Новий Розділ, Львівська обл.
за участі:Львівської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України, м. Львів
про:стягнення заборгованості в розмірі 290271,00 грн.
Суддя - Крупник Р.В. Секретар - Палюх Г.І.
Представники сторін не викликалися

ВСТАНОВИВ:

На адресу господарського суду Львівської області від ПрАТ «Львівобленерго» надійшла скарга на дії (бездіяльність) державного виконавця та інших посадових осіб органу державної виконавчої служби №119-952/2 від 21.03.2018р., відповідно до якої скаржник просить суд:

- прийняти подану скаргу на дії (бездіяльність ) державного виконавця та інших посадових осіб органу ДВС , поновивши пропущений строк для подання скарги;

- зобов'язати начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець (виконавці) Галицького ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області, здійснити перевірку рішень та дій державного виконавця (виконавців) щодо виконання наказу господарського суду Львівської області від 01.09.2014р. у справі №914/156/13 в межах повноважень, наданих чинним законодавством, про що письмово повідомити суд та стягувача;

- у випадку втрати наказу №914/156/13 від 01.09.2014р., зобов'язати державного виконавця провести дії, необхідні для отримання дубліката втраченого виконавчого документа;

- зобов'язати державного виконавця Галицького ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області провести виконавчі дії щодо стягнення заборгованості за наказом (дублікатом) Господарського суду Львівської області від 01.09.2014р. у справі №914/156/13 в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 23.03.2018р., скаргу передано для розгляду судді Крупнику Р.В.

Ухвалою від 26.03.2018р. суд прийняв скаргу до розгляду, який призначив на 11.04.2018р.

Крім цього, в порядку ч. 2 ст. 340 ГПК України Галицький ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській обл. було повідомлено про надходження від ПрАТ «Львівобленерго» скарги, шляхом направлення відповідного листа на електронну пошту органу ДВС: .

Галицький ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській обл. явки повноважного представника в судове засідання 11.04.2018р. не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення судової повістки, вручено 30.03.2018р.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця, порядок розгляду відповідних скарг регламентований розділом VI ГПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Так, ч. 1 ст. 342 ГПК України передбачено, що скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Суд зазначає, що в силу приписів ГПК України розгляд скарг на дії державного виконавця обмежений десятиденним строком і можливості та підстав продовження такого строку не передбачено. При розгляді відповідних скарг суд фактично обмежений наданими сторонами виконавчого провадження та виконавцем поясненнями та доказами, що зумовлене завданнями та засадами господарського судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 232 ГПК України, судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази.

Згідно ч. 1, 2 ст. 18 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Ухвалою від 26.03.2018р. суд встановив Галицькому ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області строк до 10.04.2018р. для надання належним чином завірених копій матеріалів виконавчого провадження щодо примусового виконання наказу, виданого Господарським судом Львівської області 01.09.2014р. у справі №914/156/13 та письмових пояснень та (заперечень) на скаргу з документальним і нормативним обґрунтуванням своїх доводів разом із доказами направлення пояснень іншим учасникам справи. Цією ж ухвалою явку сторін та державного виконавця визнано обов'язковою.

Зазначену ухвалу Галицький ВДВС отримав 30.03.2018р., тобто за 10 днів до розгляду скарги. На думку суду, у вказаного органу було достатньо часу для надання пояснень по скарзі із доданими до них матеріалами виконавчого провадження та направлення уповноваженого представника в судове засідання.

Так, приписами ч. 2 ст. 42 ГПК України передбачено, зокрема, що учасники справи зобов'язані, виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; з'являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов'язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Попри вимоги ухвали суду та всупереч закону, Галицький ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області не надав суду матеріалів виконавчого провадження та письмових заперечень (пояснень) з документальним і нормативним обґрунтуванням своїх доводів, що на думку господарського суду ускладнює здійснення всебічного розгляду скарги на дії державного виконавця, позбавляє суд можливості дослідження всіх наявних у матеріалах виконавчого провадження документів, які можуть вплинути на розгляд скарги по суті та відсутні у скаржника при зверненні з відповідною скаргою.

В силу приписів п. 2 ч. 2 ст. 18, ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний надавати сторонам виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; стягувач має право знайомитись з матеріалами виконавчого провадження. У свою чергу, ознайомлення стягувача з матеріалами виконавчого провадження є його правом, а не обов'язком.

Розглядаючи скаргу на дії державного виконавця, суд повинен враховувати засаду змагальності судового процесу та не вправі зобов'язувати стягувача (в даній справі скаржника) знайомитись з матеріалами виконавчого провадження та надавати його копії суду для дослідження. Натомість, суд повинен надати правову оцінку доводам та доказам, наведеним скаржником у скарзі незалежно від того, чи скаржник скористався правом надати суду копію матеріалів виконавчого провадження на доведення обґрунтованості скарги, чи ні. Крім цього, відповідно до засади диспозитивності судового процесу, передбаченої ст. 14 ГПК України, збирання доказів не обов'язком суду.

Суд зазначає, що матеріали виконавчого провадження знаходяться у державного виконавця і лише він є розпорядником цих матеріалів. Більше того, та як свідчать наявні матеріли справи, незважаючи на неодноразові клопотання та скарги ПрАТ «Львівобленерго», Галицький ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області не скерувало на адресу скаржника жодного документу, який би стосувався виконавчого провадження по примусовому виконанні наказу Господарського суду Львівської області від 01.09.2014р. №914/156/13 та/або відповіді на клопотання/скарги.

Відповідно до ст. 339 ГПК України, із скаргою мають право звертаються сторони, якщо вважають порушеними свої права рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця. Завданням ж суду в такому провадженні відповідно до ст. 343 ГПК України є встановлення обгрунтованості чи безпідставності скарги та прийняття відповідного рішення на підставі дослідження належних та допустимих доказів, якими є матеріали виконавчого провадження, що в повному обсязі знаходяться виключно в розпорядженні виконавця та в даному випадку повністю відсутні у стягувача (скаржника).

Положеннями ч. 2 ст. 74 ГПК України встановлено, що у разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події.

В даному випадку скаржник посилається на невчинення державним виконавцем всіх дій в межах виконавчого провадження з метою виконання рішення суду. Тому суд зобов'язаний при розгляді скарг на дії державного виконавця витребовувати матеріали виконавчого провадження для дослідження, якщо матеріали скарги їх не містять.

З огляду на викладене, суд ухвалою від 26.03.2018р. надав органу ДВС строк для подання матеріалів виконавчого провадження та письмових заперечень (пояснень) на скаргу, визнав явку представника органу ДВС в судове засідання обов'язковою.

При цьому суд звертає увагу на те, що у скаржника можуть бути і поважні причини відсутності у нього належних та допустимих доказів на доведення підставності скарги, в тому числі і всіх копій матеріалів виконавчого провадження. Невиконання органом ДВС обов'язку, покладеного на нього ухвалою суду щодо надання матеріалів виконавчого провадження, письмових заперечень на скаргу, забезпечення явки повноважного представника в судове засідання є невиконанням судового рішення - ухвали Господарського суду Львівської області від 26.03.2018р., перешкоджає меті судочинства - ефективному захисту порушених прав і законних інтересів скаржника та дотриманню основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Разом з тим, недопустимою є ситуація неможливості належного судового контролю за виконанням судового рішення через невиконання державним виконавцем процесуальних обов'язків, покладених на нього судом.

У своїй практиці Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (п. 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004, п. 37 рішення у справі «Деркач та Палек проти України» від 21.12.2004).

Проблема виконання судових рішень в Україні неодноразово констатувалася Європейським судом з прав людини. Зокрема, 12.10.2017 Велика палата Європейського Суду з прав людини ухвалила рішення у справі «Бурмич та інші проти України», яке стосується системної проблеми невиконання державою судових рішень. Вперше констатація Європейським судом з прав людини системності такої проблеми відбулася у 2009 році у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України». Саме тоді Суд вперше застосував процедуру «пілотного рішення», щоб спонукати Державу-відповідача (Україну) до вирішення великої кількості індивідуальних справ, породжуваних однією і тією самою структурною проблемою, що існує на національному рівні.

Як наслідок, Європейський Суд з прав людини у справі «Бурмич та інші проти України» постановив, що повторення одних і тих самих висновків у величезній кількості схожих рішень не сприятиме досягненню справедливості, і лише накладе істотний тягар на ресурси Суду. Це не сприятиме жодним чином посиленню захисту прав людини згідно з Конвенцією про захист прав людини і основополоних свобод. Також Європейський суд з прав людини зазначив про те, що ці проблеми можуть бути адекватно вирішені лише між Державою-відповідачем, з одного боку, та Комітетом Міністрів Ради Європи, з іншого, оскільки останній має повноваження, відповідно до пункту 2 статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, контролювати виконання рішень Суду.

Отже, Європейський Суд з прав людини ідентифікував та повторно констатував системну проблему - порушення права на справедливий суд і надав вказівки щодо заходів, які потрібно вжити Україні та вказав на необхідність вирішення цієї проблеми Урядом України.

У справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) Європейський Суд з прав людини встановив порушення Україною принципу «належного урядування». Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (п. 70).

У справі «Новоселецький проти України» (заява №47148/99) Європейський Суд з прав людини відзначив, що коли питання суспільної користі виникає у справі, державні органи влади повинні реагувати належним чином, правильно та з великою відповідальністю. Якщо відповідно до положень статті 1 Протоколу №1 держава зобов'язана вжити заходи у вигляді розслідування, то останнє повинно бути проведене об'єктивно, у розумні строки і неупереджено. Суд нагадує, що мінімальний та ефективний критерій розслідування залежить від обставин справи, які оцінюються на основі сукупності фактів та беруться до уваги разом з реальною роботою, проведеною при розслідуванні (п.п. 102-103).

При цьому хоча у справі «Новоселецький проти України» мова йшла про розслідування злочину, аналогічні принципи та підходи потрібно застосувати і в цій справі. Адже саме на державу покладається обов'язок забезпечити ефективне виконання судових рішень або, принаймні, вчинити всі необхідні та достатні дії з метою такого виконання.

На Галицький ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області як орган державної виконавчої служби покладався обов'язок вжиття відповідних заходів з примусового виконання рішення суду з урахуванням принципу об'єктивності, розумності строків та неупередженості. Натомість, незважаючи на вимоги Закону органом ДВС не вжито жодних заходів примусового виконання рішення у справі №914/156/13 протягом майже трьох років з дня звернення стягувача з заявою про відкриття виконавчого провадження і не надано письмових пояснень щодо виявленої господарським судом бездіяльності щодо примусового виконання рішення.

Зміст ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначає процедуру примусового виконання рішень суду як стадію судового провадження. Адже не саме по собі судове рішення, а його фактичне виконання забезпечує реальний та ефективний захист порушених прав та дотримання верховенства права. З огляду на зазначене, процедура примусового виконання судового рішення нерозривно пов'язана з судовим провадженням, а на суд покладається обов'язок з контролю за виконанням судових рішень в силу ст. 129-1 Конституції України.

Враховуючи наведене, беручи до уваги надання судом Галицькому ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області достатнього часу для виконання вимог ухвали суду, належне повідомлення Галицького ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області про час, дату та місце судового розгляду, ненадання органом ДВС матеріалів виконавчого провадження, неповідомлення причин неможливості такого неподання, невжиття жодних передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішення у справі №914/156/13, яке являється завершальною стадією судового провадження, суд прийшов до висновку, що така бездіяльність Галицького ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області є ухиленням останнього від вчинення дій, покладених судом на нього та прямо перешкоджає здійсненню судочинства.

Відповідно до ч. 3 ст. 42 ГПК України у випадку невиконання учасником справи його обов'язків суд застосовує до такого учасника заходи процесуального примусу.

Господарським процесуальним кодексом України передбачено підстави і порядок застосування заходів процесуального примусу. Так, відповідно до ст. 131 ГПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених в суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов'язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Статтею 132 ГПК України визначено, що заходами процесуального примусу є: 1) попередження; 2) видалення із залу судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) штраф. Застосування до особи заходів процесуального примусу не звільняє її від виконання обов'язків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 135 ГПК України, суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обов'язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; 3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; 4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; 5) порушення заборон, встановлених частиною десятою статті 188 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про необхідність застосування до Галицького ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області заходів процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі 3 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», за рішеннями про стягнення судового збору, про накладення штрафу (як засобу процесуального примусу) стягувачем є Державна судова адміністрація України.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 131, 132, 135, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд Львівської області

УХВАЛИВ:

1. Застосувати до Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області (79019, м. Львів, пр. В.Чорновола, 39; ) заходи процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі 3 (трьох) розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

2. Стягнути з Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області (79019, м. Львів, пр. В.Чорновола, 39; ) в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів: УК у Печер.р-ні/Печерс.р-н/21081100; код за , банк отримувача ГУ ДКСУ у м. Києві; код банку отримувача (МФО) 820019; рахунок отримувача 0007; код класифікації доходів бюджету 21081100) штраф у розмірі 5286, 00 грн.

3. Стягувач: Державна судова адміністрація України (01021, м. Київ, вул. Липська, буд. 18/5; ).

4. Боржник: Галицький відділ державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області (79019, м. Львів, пр. В.Чорновола, 39; ).

5. Ухвала про стягнення штрафу є виконавчим документом.

6. Ухвала може бути пред'явлена до примусового виконання протягом трьох місяців, починаючи з наступного дня після її прийняття.

7. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254-257 ГПК України.

Повний текст ухвали складено та підписано 16.04.2018р.

Суддя Крупник Р.В.