КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2018 р. м. Київ Справа№ 910/23011/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Григораш Н.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 11.04.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2018 (повний текст складено 23.01.2018)

у справі №910/23011/17 (суддя Маринченко Я.В. )

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна"

до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

про стягнення 83950,99 грн.

В судовому засіданні 11.04.2018 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про стягнення 83950,99 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 01.03.2017 в місті Дніпрі, внаслідок порушення правил дорожнього руху водієм автомобіля НОМЕР_1, ОСОБА_2, сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої пошкоджено автомобіль НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3

Позивач, відповідно до умов укладеного між ним (страховик) та власником автомобіля "Volkswagen" - Підприємством з іноземною інвестицією "Імперіал Тобако Юкрейн" (страхувальник), договору добровільного страхування наземних транспортних засобів №АМ109750 від 27.09.2016, виплатив власнику пошкодженого автомобіля НОМЕР_3, страхове відшкодування в розмірі 83950,99 грн.

Оскільки на час скоєння ДТП цивільно-правову відповідальність особи, винної у скоєнні ДТП - ОСОБА_2, було застраховано у Приватному акціонерному товаристві "Українська пожежно-страхова компанія", позивач, на підставі положень ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України, просить стягнути з відповідача суму виплаченого ним страхового відшкодування в розмірі 83950,99 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.01.2018 у справі №910/23011/17 позов задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" 83950,99 грн. заборгованості.

Рішення обґрунтовано доведеністю позовних вимог.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині залишення судових витрат за позивачем та прийняти у цій частині нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 1600,00 грн. судового збору.

Апелянт зазначає, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції залишив судові витрати за позивачем, мотивуючи це тим, що позивач не звертався до відповідача у встановленому законом порядку із досудовою вимогою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу.

Разом з тим, жодних обґрунтувань з цього приводу, суд не надав, та не зазначив якими нормами чинного законодавства визначено обов'язок страховика, який здійснив страхову виплату за договором КАСКО, щодо звернення із вимогою до страховика, який забезпечив цивільно-правову відповідальність особи, винної у завданні збитків.

Апелянт вказує, що місцевим господарським судом не взята до уваги правова позиція Верховного Суду України, викладена у постановах Верховного Суду України від 28.08.2012 у справі №3-38гс12 та від 04.11.2014 у справі №3-165гс14 відповідно до якої, кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначив, що матеріали даної справи не містять доказу того, що позивач звертався до відповідача із наміром відшкодування страхового відшкодування, а відповідачу не було відомо про здійснення позивачем страхового відшкодування. Відповідач зазначає, що місцевий господарський суд дотримався рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 у справі №15-рп/2002, відкрив провадження у справі та прийняв рішення про стягнення страхового відшкодування.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу позивача 15.02.2018 передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Шаптала Є.Ю., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2018 у справі № 910/23011/17 відкрито апеляційне провадження, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2018 у справі №910/23011/17 розгляд апеляційної скарги позивача призначено на 11.04.2018.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 11.04.2018 підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати в частині залишення позовних витрат за позивачем та прийняти в цій частині нове про стягнення з відповідача 1 600,00 грн. судового збору за подання позовної заяви.

Представник відповідача в судове засідання апеляційної інстанції 11.04.2018 не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини його неявки суду невідомі.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази (рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, а.с. 155-156).

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника відповідача обов'язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення підлягає скасуванню в частині залишення судових витрат за позивачем виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 27.09.2016 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (страховик) та Підприємством з іноземною інвестицією "Імперіал Тобако Юкрейн" (страхувальник) укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів №АМ109750 з Додатковою угодою №2 від 15.11.2016 до вказаного договору, за умовами якого застраховано, зокрема, автомобіль НОМЕР_2, в тому числі за страховим ризиком - ДТП.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки про дорожньо-транспортну пригоду №272606, 01.03.2017 в місті Дніпрі на вулиці Чернишевського, в районі буд. 24, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2, та автомобіля НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3, внаслідок чого пошкоджено зазначені автомобілі. Дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення ОСОБА_2 п.13.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету міністрів України №1306 від 10.10.2001.

Постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27.03.2017 по справі №201/3838/17-п, ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні вказаної ДТП.

Судом встановлено, що позивач, на виконання умов Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів №АМ109750 від 27.09.2016, на підставі страхового акту №UA042/L67/01 від 27.03.2017, визнав вказану подію страховим випадком та здійснив виплату страхового відшкодування на рахунок страхувальника в розмірі 83950,99 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №2865 від 29.03.2017.

Розрахунок суми страхового відшкодування здійснено на підставі звіту про оцінку вартості збитків завданих власнику транспортного засобу №SOS_-3 від 16.03.2017, проведеного суб'єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю "СОС Сервіс Україна", відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_3, пошкодженого внаслідок ДТП, склала 93283,08 грн.

Відповідно до ст.27 Закону України "Про страхування" та ст.993 Цивільного кодексу України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Пунктом 2 ст.1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої, відшкодовується винною особою.

Вина ОСОБА_2 у скоєнні вказаного ДТП належним чином доведена доказами, наявними у матеріалах справи.

З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля НОМЕР_1, застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/0486782 Приватним акціонерним товариством "Українська пожежно-страхова компанія", чинного на момент скоєння ДТП (01.03.2017). Ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну становить 100000 грн., розмір франшизи - 0 грн.

Як вірно зазначено господарським судом, особою, відповідальною за завдані власнику автомобіля НОМЕР_2, збитки у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, в даному випадку, є відповідач.

Пунктом 36.4. ст.36 Закону України "Про страхування" передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов висновку, що до позивача, як страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором добровільного страхування наземних транспортних засобів №АМ109750 від 27.09.2016, перейшло право вимоги, яке Підприємство з іноземною інвестицією "Імперіал Тобако Юкрейн", мало до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки.

Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача, відповідно до положень ст.ст. 22, 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та ст. 993 ЦК України, підлягає стягненню страхове відшкодування в розмірі 83950,99 грн.

Однак при вирішенні розподілу судових за подання позовної заяви місцевий господарський суд, керуючись положенням ст. 129 ГПК України, залишив судові витрати за позивачем, мотивуючи це тим, що позивач не звертався до відповідача у встановленому законом порядку із вимогою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Дійсно, відповідно до ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ГПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об'єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Відповідно до п. 4.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною.

У такому застосуванні суду слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (зокрема, ухилялася від задоволення її заснованих на законі вимог), що змусило останню звернутися за судовим захистом.

Покладаючи судові витрати за подання позовної заяви на позивача, місцевий господарський суд зазначив, що позивач не звертався до відповідача у встановленому законом порядку із вимогою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу.

Крім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 № 15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене позивач, отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище норм Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна" може реалізувати своє право одразу шляхом подачі позову до суду.

Оскільки чинним законодавством України не передбачено обов'язку позивача звертатися до відповідача з вимогою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу в даному порядку, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про залишення за позивачем судових витрат при поданні позову до суду.

Відповідно до ч.1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2018 у справі №910/23011/17 підлягає скасуванню в частині залишення судових витрат за позивачем та прийняття в цій частині нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 1600,00 грн. судового збору за подання позивачем позовної заяви.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з її задоволенням на підставі ст.129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2018 у справі №910/23011/17 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2018 у справі №910/23011/17 в частині залишення судових витрат за позивачем скасувати.

3. Прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 40, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 40, ) 1600,00 грн. судового збору за подання позовної заяви.

4. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2018 у справі №910/23011/17 залишити без змін.

5. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 40, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 40, ) 2400,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України з урахуванням перехідних положень ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017.

Повний текст постанови підписано 16.04.2018.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Є.Ю. Шаптала

А.І. Тищенко