ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2018 р. Справа № 921/634/17-г/7

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Матущак О.І.

Мирутенко О.Л.

секретар судового засідання: Шкребій А.В.

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Вишневського Богдана Володимировича (надалі ФОП Вишневський Б.В.) б/н від 29.12.2017 (вх. № ЛАГС 01-05/295/18 від 15.01.2018)

на рішення господарського суду Тернопільської області від 13.12.2017, суддя Стадник М.С., повний текст складено 22.12.2017

у справі № 921/634/17-г/7

за позовом: відкритого акціонерного товариства "Тернопільобленерго" (надалі ВАТ "Тернопільобленерго"), м. Тернопіль

до відповідача: ФОП Вишневського Б.В. , м. Тернопіль

про стягнення 50 813,96 грн., з яких: 45 022,33 грн. - основний борг, 3 778,65 грн. - пеня, 1 519,98 грн. - інфляційні нарахування, 493,00 грн. - 3% річних

за участю учасників справи:

від позивача: Балда-Денисюк Л.М. - адвокат (довіреність №5499/25 від 21.12.2018)

від відповідача: не з'явився

Відповідно до п.9 Перехідних положень ГПК України в редакції від 15.12.2017 справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ВСТАНОВИВ:

08.11.17 ВАТ "Тернопільобленерго" звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до ФОП Вишневського Б.В. про стягнення 50 813,96 грн., з яких: 45 022,33 грн. - основний борг, 3 778,65 грн. - пеня, 1 519,98 грн. - інфляційні нарахування, 493,00 грн. - 3% річних.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 13.12.2017 у справі № 921/634/17-г/7 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ФОП Вишневського Б.В. на користь ВАТ "Тернопільобленерго" 37 213,69 грн. основного боргу, 475,81 грн. 3% річних, 3 058,97 грн. пені та 1 283,04 грн. судового збору. В частині стягнення 4 360,00 грн. основного боргу - провадження у справі припинено. В іншій частині позову - відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд, перевіривши правильність нарахування позивачем заявленої суми основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних, встановив, що позивачем неправомірно розраховано за кожний місяць, починаючи з березня по жовтень 2017 року, вартість використання опор з врахуванням індексу інфляції за всі місяці, відтак здійснивши свій перерахунок, дійшов висновку, що до задоволення підлягають 37 213,69 грн. основного боргу, 475,81 грн. 3% річних, 3 058,97 грн. пені. В частині стягнення 4 360,00 грн. основного боргу провадження у справі припинено, в зв'язку з оплатою даної суми відповідачем в процесі розгляду справи. В частині стягнення основного боргу в розмірі 3 448,64 грн., 17,19 грн. 3 % річних та 719,68 грн. пені відмовлено, як надмірно заявлені. В частині стягнення 1 519,98 грн. інфляційних нарахувань відмовлено, оскільки втрати від інфляції враховані позивачем у сумі боргу, а нарахування інфляційних втрат на інфляційні втрати чинним законодавством не передбачено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ФОП Вишневський Б.В. подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог за безпідставністю. Зокрема, скаржник зазначає, що відповідачем підписано договір № 357 від 28.12.2016 з протоколом розбіжностей від 30.01.2017. Даний протокол розбіжностей був отриманий позивачем 30.01.2017. Відповідно відповідач здійснював оплату з врахуванням протоколу розбіжностей, який судом не взято до уваги.

Позивач в судовому засіданні проти доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/1442/18 від 26.02.2018), рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач явку уповноваженого представника в судові засідання жодного разу не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши учасника справи, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

28.12.2016 між ВАТ "Тернопільобленерго" (власник) та ФОП Вишневським Б.В. (користувач) укладено договір №357, згідно з умовами якого власник надає користувачу право користування опорами повітряних ліній електропередавання напругою 0,4-10 кВ (надалі - ПЛ 0,4-10 кВ) в Тернопільській області для підвішування на них ліній волоконно-оптичного кабелю зв'язку (надалі - ВОЗО), а користувач зобов'язується вносити щомісячну плату за використання опор ПЛ 0,4-10 кВ, яка визначається, виходячи з вартості використання однієї опори та кількості опор, які використовує користувач, згідно додатку №2 до договору. На дату укладення договору вартість використання однієї опори за 1 місяць, згідно із додатками №1 та №2 до договору становить: - ПЛ 0,4 кВ - 10,09 грн., в тому числі ПДВ 1,68 грн.; - ПЛ 10 кВ - 15,55 грн., в тому числі ПДВ 2,59 грн. Розмір плати розраховується, виходячи з кількості опор, які використовуються на початок місяця та протягом цього місяця залишається незмінним (а.с. 17-21 том І).

Відповідно до п. 3.2, п. 3.3 договору оплата за користування опорами ліній електропередач 0,4-10 кВ за перший поточний по даті укладення договору місяць вноситься користувачем в першому поточному місяці на умовах попередньої оплати, на основі авансового рахунку, сформованого власником, а в подальшому - на умовах 100% попередньої оплати до 12 числа місяця, в якому відбувається користування опорами; починаючи з другого місяця користування опорами ПЛ 0,4-10 кВ, вартість використання однієї опори за кожний календарний місяць підлягає індексації на встановлений індекс інфляції за попередній місяць, у разі якщо він перевищує 100%.

Пунктом 3.4 договору сторони погодили, що оплата здійснюється у національній валюті України, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок власника, зазначений у рахунку. Користувач сплачує рахунок до 20 числа місяця, в якому відбувається користування опорами.

Сторони щомісячно засвідчують факт надання послуг актом здачі-прийняття робіт (надання послуг), який на початку кожного місяця власник надає користувачу за попередній місяць у двох примірниках. Один екземпляр акту користувач повинен підписати та повернути власнику не пізніше 5 числа місяця, наступного за звітним, а у разі непідписання та/або повернення користувачем у вказаний термін акту та ненадання власнику з цього приводу обґрунтованої письмової відмови, такий акт вважається погодженим користувачем (п.п. 3.5 - 3.7 договору).

Згідно з п.3.8 договору власник має право в односторонньому порядку змінювати розмір плати за використання опор ПЛ 0,4-10 кВ, вказаної в п. 3.1 договору, про що повідомляється користувача у термін за 30 календарних днів до дати зміни оплати.

У разі закінчення строку дії, припинення (розірвання) договору, користувач сплачує плату за використання опор до дня повернення майна за актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) включно. Закінчення строку дії договору не звільняє користувача від обов'язку сплатити заборгованість по оплаті, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції, передбачені договором (п. 3.9 договору).

Сторони погодили, що за порушення термінів та/або порядку оплати, користувач сплачує власникові пеню в розмірі 0,3% від суми, належної до сплати за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ (п. 5.3 договору).

Договір набуває чинності з 01.01.2017 та діє до 31.12.2017 (п. 6.1 договору).

28.12.2016 між сторонами було підписано додатком №1 до договору "Протокол узгодження договірної ціни", яким сторони домовились про розмір договірної плати за використання опор повітряних ліній електропередавання напругою 0,4-10 кВ, а саме: - ПЛ 0,4 кВ - 10,09 грн., в тому числі ПДВ 1,68 грн., в місяць за 1 опору лінії із сумісним підвішуванням; - ПЛ 10 кВ - 15,55 грн., в тому числі ПДВ 2,59 грн., в місяць за 1 опору лінії із сумісним підвішуванням. Даний протокол є підставою для проведення розрахунків і платежів між користувачем і власником (а.с. 22 том І).

Додатком №2 до договору №357 від 28.12.2016 сторонами погоджено "Перелік повітряних ліній електропередавання напругою 0,4-10 кВ ВАТ "Тернопільобленерго", опори яких використовуються для сумісного підвішування ліній волоконно-оптичного кабелю зв'язку ФОП Вишневський Б.В. в Тернопільській області" (а.с. 23 том І).

На виконання умов договору позивач надав відповідачу послуги з використання опор повітряних ліній електропередавання напругою 0,4-10 кВ за період січень - жовтень 2017 року на загальну суму 84 450,79 грн., що підтверджується рахунками-фактурами на оплату: №ТЕ-0001126 від 17.02.2017 на суму 8 109,04 грн., №ТЕ-0001125 від 17.02.2017 на суму 8 020,81 грн., №ТЕ-0001185 від 10.03.2017 на суму 8 190,14 грн., №ТЕ-0001247 від 11.04.2017 на суму 8 337,55 грн., №ТЕ-0001300 від 11.05.2017 на суму 8 412,59 грн., №ТЕ-0001425 від 12.06.2017 на суму 8 521,96 грн., №ТЕ-0001527 від 10.07.2017 на суму 8 658,31 грн., №ТЕ-0001720 від 11.08.2017 на суму 8 675,63 грн., №ТЕ-0001756 від 11.09.2017 на суму 8 675,63 грн., № ТЕ-0001896 від 10.10.2017 на суму 8 849,14 грн. (а.с. 96-105 том І).

На підставі п.3.5 та п.3.6 договору позивач надсилав відповідачу акти здачі-приймання робіт у двох примірниках: №1011-000380 від 31.01.2017 на суму 8 020,81 грн., №1011-000381 від 28.02.2017 на суму 8 109,04 грн., №1011-000585 від 31.03.2017 на суму 8 190,14 грн., №1011-000842 від 30.04.2017 на суму 8 337,55 грн., №1011-001046 від 31.05.2017 на суму 8 412,59 грн., №1011-001464 від 30.06.2017 на суму 8521,96 грн., №1011-001791 від 31.07.2017 на суму 8 658,31 грн., №1011-002140 від 31.08.2017 на суму 8 675,63 грн., №1011-002354 від 30.09.2017 на суму 8 675,63 грн., №1011-002733 від 31.10.2017 на суму 8 849,14 грн. (а.с. 86-95 том І).

У відповідності до п. 3.7 договору, не підписавши акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) та не надавши позивачу з цього приводу обґрунтованої письмової відмови, такі вважаються погодженими користувачем.

Як стверджує позивач, відповідач в порушення п.3.7 договору не повертав один примірник підписаного акту здачі-приймання робіт, відтак вважає дані акти погоджені відповідачем.

Відповідачем частково виконано зобов`язання згідно договору №357 від 28.12.2016, шляхом сплати боргу в розмірі 39 380,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: №496 від 07.03.2017 на суму 4 400,00 грн. (за січень 2017), №497 від 07.03.2017 на суму 4 400,00 грн. (за лютий 2017), №518 від 19.04.2017 на суму 4 400,00 грн. (за березень 2017), №527 від 04.05.2017 на суму 4 400,00 грн. (за квітень 2017), №552 від 14.06.2017 на суму 4 300,00 грн. (за травень 2017), №558 від 06.07.2017 на суму 4 400,00 грн. (за червень 2017), №579 від 23.08.2017 на суму 4 360,00 грн. (за липень 2017), №586 від 08.09.2017 на суму 4 360,00 грн. (за серпень 2017), №601 від 10.10.2017 на суму 4 360,00 грн. (за вересень 2017) (а.с. 110-117 том І).

Відтак у відповідача, станом на день подачі позову, виникла заборгованість в розмірі 45 022,33 грн.

Для досудового врегулювання спору, позивачем на адресу відповідача направлено претензії: від 11.04.2017 №1628/37, від 26.04.2017 №1801/37, від 25.05.2017 №2195/37, від 26.06.2017 №2593/37, від 31.07.2017 №3115/37, від 06.09.2017 №3617/37, від 02.10.2017 №4071/37 з вимогою погашення заборгованості за січень - вересень 2017 (а.с. 25, 37, 48, 58, 67, 75, 82 том І), проте дані вимоги були залишені без відповіді та задоволення, що стало підставою для звернення позивачем до суду із позовом.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Згідно з ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За умовами ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За умовами ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Укладений між сторонами договір, за своєю правовою природою, є договором сервітуту, порядок укладення та виконання якого регулюється нормами Цивільного кодексу України та іншими актами цивільного законодавства;

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо) для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч.1 ст. 402 ЦК України).

При цьому, зміст сервітуту має визначати обсяг прав щодо користування особою чужим майном, строк користування таким майном. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (ст. 403 ЦК України).

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 1, ч.7 ст. 193 ГК України).

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджено, що сторони встановили сервітут шляхом укладення договору, в якому передбачили строк проведення платежів до 20 числа місяця, в якому відбувається користування опорами шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача, зазначений у рахунку.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем надано відповідачу послуги з використання опор повітряних ліній електропередавання напругою 0,4-10 кВ за період січень - жовтень 2017 року на загальну суму 84 450,79 грн., що підтверджується рахунками-фактурами на оплату (а.с. 96-105 том І).

В свою чергу відповідач свої зобов'язання щодо оплати виконав не належним чином, розрахувався частково на суму 39 380,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 110-117 том І).

Відтак у відповідача, за підрахунками позивача, станом на момент подання позову виник борг в розмірі 45 022,33 грн.

В процесі розгляду справи в суді першої інстанції відповідач частково сплатив основний борг в сумі 4 360,00 грн. за жовтень 2017р., що підтверджується платіжним дорученням №620 від 13.11.2017 (а.с. 279-280 том І).

Згідно п.1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України (в редакції чинної на момент прийняття судом рішення) господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відтак, судом першої інстанції правомірно припинено провадження у справі в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 4 360,00 грн. за відсутності предмета спору на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Щодо решти заявленої суми основного боргу - 40 662,33 грн., то суд, перевіривши на відповідність розрахунок суми заявлених позивачем позовних вимог, встановив правомірність нарахування основної заборгованості, з врахуванням оплачених сум, на суму 37 213,69 грн., оскільки позивачем неправомірно розраховано за кожний місяць, починаючи з березня по жовтень 2017 року, вартість використання опор з врахуванням індексу інфляції за всі місяці, а не за попередній, як це передбачено п. 3.3 договору (січень - 8 020,81 грн.; лютий - 8 109,04 грн.; березень - 8 101,02 грн.; квітень - 8 165,18 грн.; травень - 8 093,00 грн.; червень - 8 125,08 грн.; липень - 8 149,14 грн.; серпень - 8 036,85 грн.; вересень - 8 020,81 грн. та жовтень - 8 181,23 грн., всього 81 002,16 - 4 360,00 - 39 380,00 - 48,47 (переплата на початок лютого ) = 37 213,69 грн.).

Відтак, позивачем неправомірно заявлено суму основного боргу в розмірі 3 448,64 грн., відповідно в цій частині суд першої інстанції відмовив як надмірно заявлена.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 37 213,69 грн. є обґрунтованим та підставно задоволений.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що передбачені ст.625 ЦК України втрати, пов'язані з інфляційними процесами в державі, за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знецінення грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, тому дані платежі не є відповідальністю за порушення грошового зобов'язання і не відносяться до санкцій.

Згідно поданого розрахунку, позивач нарахував відповідачу 3% річних за період з 01.04.2017 по 31.10.2017 в розмірі 493,00 грн. та 1 519,98 грн. інфляційних втрат за період з 01.04.2017 по 30.09.2017 (а.с. 14-16 том І).

Відповідно до ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Стаття 230 цього ж кодексу штрафними санкціями визначає господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання чи неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

У п.5.3 договору сторони зазначили, що за порушення термінів та/або порядку оплати, вказаних в розділі 3 цього договору, користувач сплачує власникові пеню в розмірі 0,3% від суми, належної до сплати за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Згідно поданого розрахунку, позивач нарахував відповідачу пеню в розмірі 3 778,65 грн. за період з 01.05.2017 по 31.10.2017 (а.с. 13 том І).

Згідно з ст.ст. 1, 2 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, при цьому розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За змістом ст. 258 ЦК України та ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано та стягуються такі санкції протягом строку позовної давності в один рік, при цьому, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України.

Передбачений сторонами розмір відповідальності за порушення грошового зобов'язання у п. 5.3 умов договору відповідає розміру, встановленому законом та ч.6 ст. 232 ГК України. Проте, позивачем застосовано не встановлений законом спосіб нарахування пені, а саме шестимісячний період відраховано не від дня, коли зобов'язання мало бути виконане, а за шість місяців перед подачею позову (з травня по жовтень 2017р.), що не відповідає ст. 258 ЦК України та ст. 232 ГК України.

Здійснивши власний перерахунок, судом встановлено, що позивачем на суму простроченої заборгованості за квітень - жовтень 2017р. правомірно нараховані 475,81 грн. - 3% річних та 3 058,97 грн. - пені (а.с. 289-296 том І).

З урахуванням того факту, що в даному випадку має місце прострочення виконання відповідачем договірного зобов'язання, при цьому перевіривши відповідні розрахунки, щодо їх правильності, відповідності фактичним обставинам, умовам договору та нормам чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до задоволення підлягають позовні вимоги в частині стягнення 475,81 грн. - 3% річних та 3 058,97 грн. - пені. В частині стягнення 17,19 грн. 3 % річних та 719,68 грн. пені слід відмовити, як надмірно заявлені.

Щодо стягнення 1 519,98 грн. - інфляційних нарахувань, то оскільки такі втрати від інфляції вже враховані позивачем у сумі боргу, а нарахування інфляційних втрат на інфляційні втрати чинним законодавством не передбачено, в цій частині позову місцевим господарським судом правомірно відмовлено.

Щодо твердження скаржника, що ним підписано договір № 357 від 28.12.2016 з протоколом розбіжностей від 30.01.2017, який отриманий позивачем 30.01.2017, відповідно оплата ним здійснювалася з врахуванням протоколу розбіжностей, то колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 180 ГК України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

За змістом ст. 181 ГК України вбачається, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Як зазначалося вище, між сторонами 28.12.2016 був підписаний договір № 357 та додаток 1 до договору «Протокол узгодження договірної ціни» (а.с. 17-22 том І).

Натомість відповідачем, вже після підписання вказаного договору, було надіслано протокол розбіжностей від 30.01.2017 до проекту договору № 357 від 28.12.2016, яким зокрема було викладено в редакції відповідача п.3.1, п.3.2, п.3.8, п. 4.1.5 договору та додаток № 1 до договору щодо вартості послуг та порядок розрахунків (долучено до матеріалів апеляційного провадження).

Доказів врегулювання розбіжностей з другою стороною та включення до діючого договору прийняті пропозиції відповідачем не надано, так само як не подано доказів того, що такі розбіжності, які, на думку відповідача, залишились неврегульованими, передано до суду.

Відтак, колегія суддів вважає, що позивачем правомірно було здійснено нарахування вартості послуг та порядок розрахунків у відповідності до чинного договору № 357 від 28.12.2016, який підписаний обома сторонами.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про часткове задоволення позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б спростували факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

В свою чергу позивачем належними та допустимими доказами підтверджено свої позовні вимоги.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 269, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Тернопільської області від 13.12.2017 у справі № 921/634/17-г/7 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки передбаченні ст.288 ГПК України.

4. Справу повернути до господарського суду Тернопільської області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Матущак О.І.

Мирутенко О.Л.