КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2018 р. Справа№ 910/9266/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Чорногуза М.Г.

Кропивної Л.В.

при секретарі: Петрик М.О.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача 1: не з'явились;

від відповідача 2: Костін К. М. - представник на підставі договору від 27.04.2017 р.; Шостак М.О. - представник за довіреністю від 03.04.2018 р.

від ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - представник за довіреністю 15.06.2017 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_4

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 р. у справі № 910/9266/14 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом ОСОБА_6

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП.ЛТД"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСМ Інтернешнл ЛТД"

про визнання недійсним правочину

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2014р. у справі №910/9266/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.02.2016р., було задоволено позов ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно - інвестиційна компанія "ПСП.ЛТД" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСМ Інтернешнл ЛТД" про визнання недійсним договору купівлі - продажу жилого приміщення №55 від 17.07.2001р.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.04.2016 р. у справі №910/9266/14 постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.02.2016р. та рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2014р. у справі №910/9266/14 скасовано, справу №910/9266/14 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

При новому розгляді, рішенням Господарського суду міста Києва від 25.07.2016р. у справі №910/9266/14 позовні вимоги ОСОБА_6 було задоволено повністю, визнано недійсним договір купівлі - продажу жилого приміщення АДРЕСА_1 від 17.07.2001, укладений між ТОВ "Будівельно - інвестиційна компанія "ПСП.ЛТД" та ТОВ "ІСМ Інтернешнл ЛТД", посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Леонтьєвою Н.Й. та зареєстрований в реєстрі за №5с-1054.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016р. у справі №910/9266/14 рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2016р. у справі №910/9266/14 було скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено повістю.

Постановою Вищого господарського суду України від 27.06.2017р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016р. та рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2016р. у справі №910/9266/14 було скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 у справі № 910/9266/14 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить виключити з мотивувальної частини рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 р. у справі № 910/9266/14 висновок суду, що спірний договір було підписано від імені ТОВ "БІК "ПСП.ЛТД" президентом відповідача-1 ОСОБА_4 за відсутності у нього належного обсягу повноважень та всі інші похідні від такого висновку положення та посилання.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що статутом відповідача 1 не визначено виключного переліку повноважень президента відповідача 1; позивачем не надано доказів наявності у директора відповідача 1 повноважень та виключного права на укладення спірного договору на підставі статуту відповідача 1, оскільки посада директора відповідно до статуту відповідача 1 взагалі не була передбачена, а його призначення відбувалось поза процедурою обрання зборами учасників товариства, обов'язковість яких передбачена статутом відповідача 1; в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження будь-якої особи генеральним директором відповідача. Також, ОСОБА_4 вказав, що на момент укладення договору президент був єдиною посадовою особою, яка була обрана законним шляхом у повній відповідності до статуту відповідача 1, а її повноваження не були обмежені в праві укладати договір.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу ОСОБА_4 у справі № 910/9266/17 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Тищенко А.І., судді: Майданевич А.Г., Отрюх Б.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_4 було прийнято до провадження.

На адресу Київського апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_6 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 р. у справі № 910/9266/14, відповідно до якої апелянт просить суд рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що спірний договір укладено з порушенням чинного на той час законодавства та установчих документів ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД», а саме ст. 26, 29, 63 ЦК України 1963 р. та п.п. 5.2., 5.7., 2.2. статуту ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД». Також апелянт зазначає, що спірний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 50 ЦК України, оскільки нерухоме майно, яке було відчужено відповідачем 1 за договором, було продано за завідомо заниженою ціною, що прямо суперечить цілям діяльності товариства та виключало одержання товариством належного прибутку.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.11.2017 р. апеляційну скаргу ОСОБА_6 прийнято до провадження, об'єднано в одне апеляційне провадження апеляційну скаргу ОСОБА_6 з апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 р. у справі № 910/9266/14 та призначено справу до розгляду на 19.12.2017 р.

19.12.2017 р. через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшли клопотання про витребування доказів, відповідно до яких останній просив витребувати у ОСОБА_4 належним чином засвідченні письмові докази, а саме: рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03.11.2016 р., постанову прокуратури Оболонського району міста Києва по кримінальній справі № 55-344, постанову Вищого господарського суду України від 22.11.2016 р. у справі № 910/32860/16, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 03.11.2016 р. та протокол загальних зборів ТОВ «Торговий Дім «Вема ЛТД» про обрання головою (президентом) ОСОБА_4

19.12.2017 р. колегією суддів у складі: головуючий суддя Тищенко А.І., судді: Майданевич А.Г., Отрюх Б.В. заявлено самовідвід у розгляді справи № 910/9266/14 на підставі пункту 4 частини 1 статті 35 Господарського процесуального кодексу України.

Зазначену заяву мотивовано тим, що визначення колегії суддів для розгляду даної справи було здійснено без дотримання вимог частини 3 статті 2-1 Господарського процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017 року заяву колегії суддів Київського апеляційного господарського суду Тищенко А.І. (головуючий суддя), судді Майданевич А.Г., Отрюх Б.В. про самовідвід у розгляді справи №910/9266/14 задоволено.

Справу № 910/9266/14 передано на повторний автоматизований розподіл.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суду апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у справі № 910/9266/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча), судді: Сітайло Л. Г., Чорногуз М. Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.12.2017 р. справу № 910/9266/14 призначено до розгляду на 07.02.2018 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.02.2018 р. відкладено розгляд справи до 20.02.2018 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2018 р. відкладено розгляд справи до 26.02.2018 р.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2018 року враховуючи перебування на лікарняному судді Сітайло Л. Г., яка не є головуючою суддею, справу № 910/9266/14 передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ від 26.02.2018 року, справу № 910/9266/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Чорногуз М. Г., Смірнова Л. Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2018 року справу № 910/9266/14 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Чорногуз М. Г., Смірнова Л. Г. та призначено до розгляду на 20.03.2018 року.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2018 р. враховуючи перебування на лікарняному судді Смірнової Л. Г., яка не є головуючою суддею, справу № 910/9266/14 передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ від 20.03.2018 р., справу № 910/9266/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Чорногуз М. Г., Кропивна Л. В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2018 р. у складі головуючого судді: Дідиченко М. А., суддів: Чорногуз М. Г., Кропивна Л. В. справу № 910/9266/14 прийнято до свого провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2018 р. розгляд справи відкладено на 04.04.2018 р.

Представники позивача та відповідача 1 у судове засідання 04.04.2018 р. не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про дату, час і місце розгляду справи представники сторін були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник ОСОБА_4 у судовому засіданні 04.04.2018 р. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, виключити з мотивувальної частини рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 у справі № 910/9266/14 висновок суду, що спірний договір було підписано від імені ТОВ "БІК "ПСП.ЛТД" президентом відповідача-1 ОСОБА_4 за відсутності у нього належного обсягу повноважень та всі інші похідні від такого висновку положення та посилання.

Представники відповідача 2 у судовому засіданні 04.04.2018 р. проти апеляційної ОСОБА_6 скарги заперечили, просили її відхилити. Вирішення питання апеляційної скарги ОСОБА_4 представники відповідача 2 залишили на розсуд суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_6 (надалі Позивач) є учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "ПСП.ЛТД" (надалі відповідач-1) із часткою, що становить 50% статутного капіталу такого товариства, що підтверджується статутом ТОВ "ПСП.ЛТД" та відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що міститься на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України.

17.07.2001 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПСП.ЛТД" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІСМ Інтернешнл ЛТД" (надалі Відповідач-2, покупець) було укладено договір купівлі-продажу жилого приміщення (надалі - "Договір").

Відповідно до п. 1 Договору продавець продав, а покупець купив житлове приміщення АДРЕСА_1, загальною площею 137,9 м кв., в тому числі жилою - 96,5 м кв.

Пунктом 2 Договору визначено, що житлове приміщення, що продається, належить ТОВ "ПСП.ЛТД" на підставі акта про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта за №23 від 10.07.1996р. та розпорядженням Мінської райдержадміністрації м. Києва за №621 від 08.08.1996 р., зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації 20.09.1996 р. за № 9643.

Вказаний Договір був посвідчений державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори Леонтьєвою Н.Й. 17.07.2011р. за реєстровим №5с-1054.

Спір у справі виник у зв'язку з оспорюванням позивачем, як учасником ТОВ "ПСП.ЛТД", дійсності договору купівлі-продажу.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що договір було укладено з порушенням чинного на той час законодавства та установчих документів ТОВ "БІК "ПСПЛТД", а саме: ст.26 ЦК України 1963р. (спеціальна правоздатність юридичної особи відповідно до цілей її діяльності); ст. 29 ЦК України 1963р. (вчинення органами юридичної особи юридично значимих дій виключно в межах прав, наданих їм за законом або статутом); ст. 63 ЦК України 1963р. (недійсність угоди укладеної представником від імені юридичної особи не уповноваженим на це або з перевищенням своїх повноважень, у разі відсутності наступного схвалення цієї угоди юридичною особою); п. 5.2. Статуту ТОВ "БІК "ПСП.ЛТД" (визначення виключного переліку повноважень Президента товариства); п. 5.7. Статуту та п. 11.5, п. 11.6 Установчого договору ТОВ "БІК "ПСП,ЛТД" (яким визначено, що всі питання діяльності товариства, крім тих, що віднесені до виключної компетенції зборів учасників вирішуються Дирекцією під керівництвом Генерального директора); п. 2.2. Статуту ТОВ "БІК "ПСП. ЛТД" (визначається, що основною ціллю діяльності товариства є одержання прибутку для задоволення потреб власників).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК України, в редакції станом на момент подачі позовної заяви, господарським судам підвідомчі, зокрема, справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Як роз'яснено в п. 51 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.10.2008 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" законом не передбачено право акціонера (учасника) господарського товариства звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва. На цій підставі господарським судам належить відмовляти акціонерам (учасникам) господарського товариства в задоволенні позову про укладення, зміну, розірвання чи визнання недійсними договорів та інших правочинів, вчинених господарським товариством. Спори цієї категорії є підвідомчими (підсудними) господарським судам незалежно від їх суб'єктного складу на підставі пункту 4 частини першої статті 12 ГПК, якщо акціонер (учасник) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що акціонер (учасник) товариства може оспорити договір, вчинений господарським товариством, якщо обґрунтує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 911/2089/14, від 01.07.2015 у справі № 911/2435/14).

Звертаючись із даним позовом про визнання недійсним договору, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПСП.ЛТД" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІСМ Інтернешнл ЛТД", позивач просив суд захистити його корпоративні права, порушені цим договором.

Зокрема, позивач вказував, що в результаті укладення спірного договору позивач втратив право на частину майна пропорційно його частці у статутному капіталі та на те, що протизаконне позбавлення товариства його ліквідних активів призводить не лише до зменшення сукупної вартості належного товариству майна, а й зумовлює зниження вартості частки, чим порушує законний інтерес позивача.

Згідно зі ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Таким чином, враховуючи, що позивач, як учасник товариства, згідно з чинним законодавством має право на отримання частки прибутку товариства (дивідендів) та активів, а тому спірний договір безпосередньо стосується корпоративних прав позивача.

Згідно з статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Аналогічна правова позиція зазначена в ч. 2 та 3 ст. 180 ГК України, а саме, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як роз'яснено в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Разом з тим, згідно за змістом ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Колегія суддів зазначає, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до вимог п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до цивільних відносин, що виникли до набрання ним чинності, застосовується законодавство, що діяло раніше.

Тобто, у розгляді даної справи необхідно застосовувати положення ЦК УРСР 1963 р.

Відповідно до положень ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Статтею 63 ЦК УРСР передбачено, що угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою. Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення.

Крім того, нормою ст. 25 Цивільного кодексу УРСР, яка діяла на момент укладання спірного договору, встановлено, що юридична особа діє на підставі статуту.

Законом України "Про господарські товариства", в редакції станом на час укладення спірного договору, передбачено, що товариство з обмеженою відповідальністю створюється і діє на підставі установчого договору та статуту.

Суд першої інстанції в оскарженому рішенні встановив, що спірний договір було підписано від імені ТОВ "ПСП.ЛТД" президентом ОСОБА_4, всупереч вимог встановлених Статутом Товариства та чинного законодавства без належного обсягу повноважень та без печатки Товариства, тобто без прийняття загальними зборами учасників товариства відповідного рішення про погодження на відчуження об'єкта нерухомості та укладання відповідно Договору, чи про надання президенту відповідного обсягу повноважень на укладання такого договору.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5.1. Статуту ТОВ "ТД "Вэма.LTD" в редакції від 1992 р., затвердженого зборами учасників від 15.08.1992 р. протокол № 3, яке змінило свою назву на ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП.ЛТД", вищим органом управління Товариства є загальні збори його учасників, які складаються з учасників або призначених ними представників.

Відповідно до п.5.2. Статуту Збори учасників Товариства обирають Голову/Президента/ Товариства та співголів/ Віце-президентів/. Голова /Президент/ є розпорядником кредитів, має право першого підпису на фінансових документах Товариства, користується правом законодавчої ініціативи в рамках Статуту Товариства з питань, які не відносяться до компетенції зборів учасників Товариства, контролює роботу генерального директора и дирекції Товариства.

Таким чином, повноваження президента ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП.ЛТД" передбачені п.5.2 Статуту товариства, зокрема він має право першого підпису на фінансових документах, користується правом законодавчої ініціативи в межах статуту та питань, які не мають відношення до компетенції зборів учасників товариства, контролює роботу генерального директора та дирекції товариства.

Пунктом п. 5.3. Статуту відповідача 1 передбачений вичерпний перелік питань, які відносяться до виключної компетенції загальних зборів учасників ТОВ Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП.ЛТД". Питання щодо відчуження нерухомого майна товариства до виключної компетенції загальних зборів Товариства статутом відповідача 1 віднесено не було.

З аналізу наведеного вище слідує, що статутом ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП.ЛТД" не визначеного виключного переліку повноважень президента товариства; доказів, які б вказували на наявність у іншого органу товариства виключного права на укладення спірного договору на підставі статуту товариства, позивачем надано не було.

Як вбачається з матеріалів нотаріальної справи, під час посвідчення спірного договору державним нотаріусом було перевірено повноваження представників сторін договору - відповідачів по справі.

Крім того, з аналізу статуту товариства вбачається, що ним не було передбачено, що саме за рішенням Вищого органу товариства (загальних зборів) повинні укладатися договори, зокрема про відчуження нерухомого майна товариства і такої заборони не було встановлено ст.ст.41, 59 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції, яка діяла на час вчинення оспорюваного правочину).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що відповідно до статуту ТОВ «Будівельно - інвестиційна компанія «ПСП.ЛТД» президент товариства був наділений правом на укладення від імені ТОВ «Будівельно - інвестиційна компанія «ПСП.ЛТД» спірного договору. Протилежного матеріали справи не містять.

При зверненні до суду з цим позовом позивач також посилався на те, що спірний договір також підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 50 ЦК УРСР, відповідно до якої недійсною є угода, укладена юридичною особою в суперечності з встановленими цілями її діяльності.

Позивач зазначає, що нерухоме майно за спірним договором було продане відповідачем 1 за завідомо заниженою ціною, що прямо суперечить цілям діяльності Товариства.

Статтею 228 ЦК УРСР визначено, що продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами.

Колегія зазначає, що звичайними є ціни, які за подібних обставин зазвичай сплачувалися за аналогічне майно у відповідний момент часу у відповідному регіоні.

Відповідно до п. 3 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", ринкова вартість - вартість, за яку можливе відчуження об'єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу.

Як вбачається з відомостей з довідки-характеристики, виданій Київським міським бюро технічної інвентаризації № 451027 від 09.07.2001 р. (міститься в матеріалах нотаріальної справи) вартість житлового приміщення, яке продавалось за спірним договором, з урахуванням індексації вартості об'єктів житлового фонду становить 717,08 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", редакції, що діяла на момент укладення Договору, звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

В той же час, позивачем не надано належних та допустимих доказів, з яких можливо було б зробити висновок про те, що майно за спірним договором було продано за заниженою ціною.

Крім того, колегія суддів зазначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства України, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто, ціна в договорі купівлі-продажу житлового приміщення АДРЕСА_1 була встановлена за взаємним волевиявленням сторін.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку, що позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу житлового приміщення від 17.07.2001 р. задоволенню не підлягають.

Стосовно заяви відповідача 2 про застосування строку позовної давності колегія суддів вважає зазначити наступне.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, оскільки колегією суддів було встановлено, що право і охоронюваний законом інтерес позивача порушені не були, у зв'язку з чим було відмовлено в задоволенні позовних вимог повністю, а тому підстав для задоволення заяви про застосування строку позовної давності колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Дослідивши матеріали наявні у справі, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги не має. Однак, оскільки судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, та колегією суддів було встановлено невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а тому суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 року у справі № 910/9266/14 підлягає зміні.

Під час розгляду справи № 910/9266/14 як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції були враховані всі вказівки, які містяться у постанові Вищого господарського суду від 27.06.2017 р., зокрема витребувано та досліджено матеріали нотаріальної справи щодо договору купівлі-продажу житлового приміщення АДРЕСА_1, витребувано та досліджено матеріали реєстраційної справи ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «ПСП ЛТД» щодо проведення загальних зборів учасників Товариства у період з 2001 р. по 2013 р.

Зокрема, дослідивши реєстраційну справу ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «ПСП ЛТД» колегія суддів встановила, що у період з 2001 р. по 2013 р. загальні збори Товариства з питань укладення спірного правочину проведені не були, доказів прийняття рішень щодо погодження спірного правочину загальними зборами матеріали реєстраційної справи не містять.

Стосовно різних житлових приміщень АДРЕСА_1 про яке йдеться у постанові Верховного Суду України від 29.10.2002 у справі № 12/484 та яке є об'єктом спірного договору купівлі-продажу від 17.07.2001, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи листа Київського міського бюро технічної інвентаризації № 9934 (И-2016) від 29.07.2016 р., в матеріалах інвентаризаційної справи по АДРЕСА_1 проінвентаризовано лише одну квартиру під № 55.

Посилання позивача на існування різних приміщень з № 55 спростовується наявною в матеріалах справи копією технічної інвентаризації БТІ (поетажний план), з якої вбачається, що вказані позивачем приміщення № 55 знаходяться за різними адресами (по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2).

Окрім того, вказівки, які містяться у постанові Вищого господарського суду від 27.06.2017 р. стосуються визначення та встановлення початку перебігу строку позовної давності.

В той же час, як зазначено вище, колегією суддів було відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстав їхньої необґрунтованості, а тому строк позовної давності у даному випадку не застосовується.

Стосовно апеляційної скарги ОСОБА_4 колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 254 Господарського процесуального кодексу України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що у даній справі предметом спору є визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17.07.2001 р. Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_6 послався на порушення його корпоративних прав як учасника ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД».

Обґрунтовуючи свої вимоги в апеляційній скарзі апелянт зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову суд, неповно з'ясувавши всі обставини справи, не залучивши до даного судового процесу третю особу - ОСОБА_4, на права і обов'язки якого суттєво впливає оскаржуване рішення, помилково навів в його мотивувальній частині висновок про те, що спірний договір було підписано від імені ТОВ «БІК «ПСП.ЛТД» президентом за відсутності у нього належного обсягу повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 у спірних правовідносинах, які виникли між сторонами у справі та були предметом розгляду в суді першої інстанції, був лише посадовою особою відповідача 1.

В той же час, ОСОБА_4 не було доведено, яким чином рішення у даній справі впливає на його права, інтереси та (або) обов'язки. Доводи апелянта зводяться в основному до оцінки поданих доказів та виключення з оскаржуваного рішення певних обставин, які були встановлені судом першої інстанції.

Крім того, резолютивна частина рішення Господарського суду м. Києва від 11.10.2017 р. не містить жодних приписів щодо прав, інтересів та (або) обов'язків заявника апеляційної скарги, а в мотивувальній частині оскаржуваного рішення також жодним чином не зазначено про права, інтереси та (або) обов'язки ОСОБА_4

За приписами п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

У розгляді апеляційної скарги, поданої особою, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції і яка вважала, що місцевим господарським судом вирішено питання про її права та обов'язки, апеляційний господарський суд, прийнявши апеляційну скаргу до провадження (якщо вона не підлягала поверненню з передбачених ГПК України підстав), повинен з'ясувати наявність правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі.

Якщо при цьому буде встановлено, що права такої особи оскаржуваним судовим рішенням не порушені та що питання про її інтереси та (або) обов'язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися, то апеляційний господарський суд своєю ухвалою припиняє апеляційне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі, в зв'язку з чим відсутній суб'єкт апеляційного оскарження.

Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 у справі № 910/9266/14 підлягає закриттю, оскільки питання про інтереси та (або) обов'язки ОСОБА_4 судом першої інстанції не вирішувалися.

Стосовно поданих клопотань позивача про витребування доказів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з ст. 267 ГПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду, зокрема, за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача.

В той же час, позивачем не зазначено, які саме обставини можуть підтвердити витребувані докази, а саме рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03.11.2016 р., постанова прокуратури Оболонського району міста Києва по кримінальній справі № 55-344, постанова Вищого господарського суду України від 22.11.2016 р. у справі № 910/32860/16, ухвала Апеляційного суду міста Києва від 03.11.2016 р. та протокол загальних зборів ТОВ «Торговий Дім «Вема ЛТД» про обрання головою (президентом) ОСОБА_4 та не доведено необхідності їх витребування в якості доказів у даній справі.

Статтею 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянтів.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 264, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення господарського суду міста Києва від 11.10.2017 р. у справі № 910/9266/14.

2. Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення господарського суду міста Києва від 11.10.2017 р. у справі № 910/9266/14 залишити без задоволення.

3. Змінити рішення господарського суду міста Києва від 11.10.2017 р. у справі № 910/9266/14, відмовивши в задоволенні позову ОСОБА_6 з урахуванням мотивів, викладених у даній постанові.

4. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянтів.

5. Матеріали справи № 910/9266/14 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 05.04.2018 р.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді М.Г. Чорногуз

Л.В. Кропивна