КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2018 р. Справа№ 911/954/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Петрик М.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Бобренко О.С. - представник за довіреністю № 1052/03 від 06.03.2018 р.;

від відповідача: не з'явились;

від третьої особи 1: ОСОБА_3 - представник за довіреністю від 18.04.2016 року;

від третьої особи 2: не з'явились;

від третьої особи 3: не з'явились;

від третьої особи 4: Сотнікова І. В. - представник за довіреністю від 27.12.2017 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Міхна Сергія Семеновича

на рішення Господарського суд Київської області від 26.12.2017 р.

у справі № 911/954/16 (суддя Бабкіна В. М., повний текст складено - 05.01.2018 р.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Міхна Сергія Семеновича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сильмариил",

за участі третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_7,

за участі третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_8,

за участі третьої особи 3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_9,

та за участі третьої особи 4, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

про визнання недійсним нікчемного договору та застосування наслідків нікчемності договору

В С Т А Н О В И В:

У 2016 році до Господарського суду Київської області звернулось Публічне акціонерне товариство "Брокбізнесбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сильмариил" про визнання недійсним нікчемного договору відступлення права вимоги № 5-2013 від 24.10.2013 р. та застосування наслідків нікчемності договору відступлення права вимоги № 5-2013, укладеного між позивачем та відповідачем, шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством "Брокбізнесбанк" права вимоги за кредитними договорами № 08Ф-190 від 06.10.2008 р., № 08Ф-191 від 06.10.2008 р., № 08Ф-192 від 06.10.2008 р., що було відступлене за договором відступлення права вимоги № 5-2013 від 24.10.2013 р.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 08.04.2016 р. було залучено до участі у справі на стороні відповідача ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.04.2016 р. було залучено до участі у справі на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Рішенням Господарського суду Київської області від 20.07.2016 р. у справі № 911/954/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2016 р., у задоволенні позову було відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.02.2017 р. у справі № 911/954/16 касаційну скаргу ПАТ "Брокбізнесбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" задоволено частково, рішення Господарського суду Київської області від 20.07.2016 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2016 р. у справі скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду Київської області від 18.04.2017 р. у справі № 911/954/16 (суддя Конюх О.В.) у позові відмовлено повністю. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 р. рішення Господарського суду Київської області від 18.04.2017 р. було залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.10.2017 р. рішення Господарського суду Київської області від 18.04.2017 р. у справі № 911/954/16 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду Київської області.

Рішенням Господарського суду Київської області від 26.12.2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не мав достатньої дієздатності на укладення договору відступлення права вимоги № 5-2013 від 24.10.2013 р., оскільки він не має права здійснювати факторингові операції. Також апелянт зазначив, що в порушення ст. 34, 43 та 82 ГПК України судом першої інстанції не надано правової оцінки доказу, який підтверджує факт порушення при укладенні спірного правочину статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та нанесенню банку збитків, а саме акту Державної фінансової інспекції України позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності АТ «Брокбізнесбанк» за період з 01.01.2013 р. по 01.09.2014 р. № 05-21/136 від 16.10.2014 р. Також апелянт зазначив, що судом першої інстанції було невірно застосовано норми ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Апелянт в апеляційній скарзі зазначив, що судом взагалі не взято до уваги та не надано оцінки тій обставині, що договір відступлення права вимоги від 24.10.2013 р. мав на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2018 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" у справі № 911/954/16.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.02.2018 р. справу № 911/954/16 призначено до розгляду на 27.02.2018 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2018 р. оголошено перерву в судовому засіданні до 20.03.2018 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2018 р. в судовому засіданні було оголошено перерву до на 27.03.2018 р.

Представники відповідача та третіх осіб 2 і 3 у судове засідання 27.03.2018 р. не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча про дату, час і місце розгляду справи представники сторін були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник позивача у судовому засіданні 27.03.2018 р. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник третьої особи 1 у судовому засіданні 27.03.2018 р. проти апеляційної скарги заперечував, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Представник третьої особи 4 у судовому засіданні 27.03.2018 р. апеляційну скаргу позивача підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 06.10.2008 р. між АБ «Брокбізнесбанк» (банк) та ОСОБА_9 (позичальник, третя особа 3) було укладено договір № 08Ф-190 (кредитний договір 1), за умовами п. 1.1 якого позивач надає третій особі 3 як позичальнику грошові кошти у розмірі 14 000 000,00 дол. США на строк до 07.10.2019 р. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11 % річних для споживчих цілей.

06.10.2008 р. між АБ «Брокбізнесбанк» (банк) та ОСОБА_8 (позичальник, третя особа 2) було укладено договір № 08Ф-191 (кредитний договір 2), за умовами п. 1.1 якого позивач надає третій особі 2 як позичальнику грошові кошти у розмірі 12 935 969,84 дол. США на строк до 07.10.2019 р. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11% річних для споживчих цілей.

06.10.2008 р. між АБ «Брокбізнесбанк» (банк) та ОСОБА_7 (позичальник, третя особа 1) був укладений договір № 08Ф-192 (кредитний договір 3), за умовами п. 1.1 якого позивач надає третій особі 1 як позичальнику грошові кошти у розмірі 13 600 000,00 дол. США на строк до 07.10.2019 р. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11% річних для споживчих цілей.

У подальшому, 24.10.2013 р. між ПАТ «Брокбізнесбанк» (цедент) та ТОВ «Сильмариил» (цесіонарій) було укладено договір відступлення права вимоги № 5-2013 (договір відступлення права вимоги), за умовами п. 1.1 якого у випадку настання відкладальної обставини, визначеної у п. 1.3 договору, в день, наступний за днем настання відкладальної обставини, цедент передає, а цесіонарій приймає всі права вимоги за наступними кредитними договорами: № 08Ф-190 від 06.10.2008 р., № 08Ф-191 від 06.10.2008 р., № 08Ф-192 від 06.10.2008 р.

Пунктом 1.2. договору відступлення права вимоги передбачено, що відступлення права вимоги за кредитним договором, вказаним у пункті 1.1. цього договору, розповсюджується в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги.

Відповідно до п. 1.3 договору відступлення права вимоги відкладальною обставиною є несплата позичальником заборгованості за кредитом та/або нарахованими процентами за кредитними договорами до 16.01.2014 р. (включно).

Згідно з п. 2.1 договору відступлення право вимоги за кредитним договором вважається переданим в день, наступний за днем настання відкладальної обставини, визначеної в п. 1.3 цього договору.

Відповідно до п. 2.2 договору відступлення права вимоги загальна вартість права вимоги за кредитним договором на момент відступлення кредитної заборгованості буде дорівнювати сумі заборгованості за кредитним договором, а саме - заборгованості позичальника з повернення основного боргу (кредиту) та нарахованих і не сплачених процентів за кредитом, станом на 17.01.2014 р. У випадку, якщо позичальником з моменту укладення цього договору не буде проведено частково погашення кредиту у будь-якій сумі або не будуть сплачені проценти у будь-якій сумі, загальна вартість права вимоги за кредитними договорами станом на 17.01.2014 р. становитиме 58 095 691,23 доларів США.

Загальна заборгованість за кредитним договором-1 складає 20 064 640,91 доларів США, з них заборгованість за кредитом-1 складає 14 000 000,00 доларів США, нараховані проценти за користування кредитом-1 складають 6 064 640,91 доларів США.

Загальна заборгованість за кредитним договором-2 складає 18 539 685,02 доларів США, з них заборгованість за кредитом-2 складає 12 935 969,84 доларів США, за нарахованими процентами за користування кредитом-2 складає 5 603 715,18 доларів США.

Загальна заборгованість за кредитним договором-3 складає 19 491 365,30 доларів США, з них заборгованість за кредитом-3 складає 13 600 000,00 доларів США, за нарахованими процентами за користування кредитом-3 складає 5 891 365,30 доларів США.

Загальна вартість права вимоги при перерахунку в національну валюту за курсом 1 долар США = 7,993 грн. складає 464 358 859,96 грн.

Згідно з п. 3.1 цього договору за відступлення права вимоги за кредитним договором цесіонарій сплачує цеденту грошову суму у випадку оплати вартості відступлення права вимоги за кредитним договором в день переходу права вимоги до цесіонарія до 16 год. 00 хв. - у розмірі 464125859,96 грн.; у випадку оплати вартості відступлення права вимоги за кредитним договором після цього терміну - у розмірі 464 358 859,96 грн.

Відповідно до п. 3.2 договору відступлення права вимоги цесіонарій зобов`язаний у строк до 17.01.2024 р. сплатити цеденту грошову суму, визначену у п. 3.1 цього договору, шляхом безготівкового перерахування на рахунок цедента.

У п. 5.1 договору відступлення права вимоги передбачено, що останній набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до повного його виконання сторонами.

На виконання умов договору про відступлення права вимоги сторони склали та підписали акт приймання-передачі оригіналів документів від 20.01.2014 р.

Крім того, 14.02.2014 р. між ПАТ «Брокбізнесбанк» як заставодержателем та ТОВ «Сильмариил» як заставодавцем було укладено договір застави № 5, відповідно до умов якого заставодавець передає в заставу предмет застави, зазначений у п. 1.2 цього договору, для забезпечення повного та своєчасного виконання боргових зобов'язань, зазначених у ст. 2 цього договору застави (пункт 1.1 договору застави).

Згідно з п. 1.2 договору застави предметом застави за цим договором є майнові права на частку в пайовому фонді:

обслуговуючого кооперативу "Садівничий кооператив "ДМ Лозівка-2007" у розмірі 31,12%, що належать застоводавцю на підставі Статуту обслуговуючого кооперативу "Садівничий кооператив "ДМ Лозівка-2007", ринковою вартістю 24 155 303,00 грн., згідно звіту ТОВ "Столиця-Груп" від 11.02.2014 р. (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності 14820/13 від 26.06.2013 р.);

обслуговуючого кооперативу "Садівничий Кооператив "ДМ Садочок-2007" у розмірі 33,92 %, що належать заставодавцю на підставі Статуту обслуговуючого кооперативу "Садівничий Кооператив "ДМ Садочок-2007", ринковою вартістю 25 650 212,00 грн., згідно звіту ТОВ "Столиця-Груп" від 11.02.2014 р. (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності 14820/13 від 26.06.2013 р.);

корпоративні права на частку в статутному капіталі:

товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Промінь" у розмірі 55,00%, що належить застоводавцю на підставі статуту ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Промінь" ринковою вартістю 414 553 344,96 грн., згідно звіту ТОВ "Столиця-Груп" від 11.02.2014 р. (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності 14820/13 від 26.06.2013 р.).

За згодою сторін заставна вартість предмету іпотеки становить 464 358 859,96 грн. (пункт 1.3 договору).

Пунктом 2.1. договору передбачено, що застава за цим договором забезпечує вимоги заставодержателя щодо виконання цесіонарієм кожного і всіх його боргових зобов'язань за договором відступлення права вимоги у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у договорі відступлення права вимоги з усіма змінами і доповненнями до нього, а також щодо виконання заставодавцем зобов'язань за цим договором. Зокрема, предметом застави за цим договором забезпечується виконання таких вимог заставодержателя:

цесіонарій зобов'язаний повністю сплатити заставодержателю грошову суму у розмірі 464 358 859,96 грн. не пізніше 17.01.2024 р., або в інших випадках (у тому числі при зміні строків виконання зобов'язання, дострокового настання строку для виконання зобов'язань), встановлених договором відступлення права вимоги (підпункт 2.1.1);

цесіонарій зобов'язаний сплатити пеню та штрафи, неустойку за невиконання зобов'язань за договором відступлення права вимоги, у випадку та розмірі, передбачених договором відступлення права вимоги (підпункт 2.1.2 договору);

Згідно з п. 6.1. договору набирає чинності з моменту його укладення сторонами і діє до виконання в повному обсязі цесіонарієм зобов'язань за договором відступлення права вимоги та зобов'язань заставодавця за цим договором.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 28.02.2014 р. № 107 "Про віднесення публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" до категорії неплатоспроможних" ухвалено віднести АТ "Брокбізнесбанк" до категорії неплатоспроможних.

Рішенням виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.02.2014 р. № 9 "Про виведення з ринку та здійснення тимчасової адміністрації" на підставі постанови Правління Національного банку України від 25.02.2014 р. № 107 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" до категорії неплатоспроможних, керуючись пунктом 2 частини п'ятої статті 12 та статтею 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вирішила розпочати процедуру виведення публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" з ринку та здійснення по ньому тимчасової адміністрації з 03.03.2014 р. по 02.06.2014 р. Тимчасову адміністрацію запроваджено строком на три місяці з 03.03.2014 р. по 02.06.2014 р.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.06.2014 р. № 42 "Про продовження повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" було продовжено строк повноважень уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію АТ "Брокбізнесбанк" з 03.06.2014 р. до дня отримання Фондом рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ "Брокбізнесбанк".

Постановою Правління Національного банку України від 10.06.2014 р. № 339 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" відкликано банківську ліцензію та прийнято рішення про ліквідацію АТ "Брокбізнесбанк".

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 11.06.2014 р. № 45 "Про початок ліквідації ПАТ "Брокбізнесбанк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію" вирішено розпочати ліквідацію публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" з відшкодуванням з боку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами з 11.06.2014 р. Призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" Куреного Олександра Вікторовича на період з 11 червня 2014 по 10 червня 2015 року включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.05.2015 р. № 103 "Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ "Брокбізнесбанк" продовжено строки здійснення процедури ліквідації публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" строком на один рік до 10.06.2016 р.

Позивач, звертаючись з даним позовом до суду, зазначає, що під час перевірки правочинів в період тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду виявила нікчемний договір відступлення права вимоги № 5-2013 від 24.10.2013 р., який підпадає під ознаки ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Позивач зазначає, що укладання договору відступлення права вимоги спричинило погіршення фінансового стану позивача та що зазначений договір передбачає надання клієнту пільг. Інших підстав, які б свідчили про недійсність спірного договору позивачем не зазначалось.

За твердженням позивача, 26.12.2014 р. уповноважена особа Фонду направила повідомлення про нікчемність договору відступлення права вимоги № 5-2013 від 24.10.2013 р., яким повідомила про віднесення вказаного договору до категорії нікчемних, а також вимагала протягом семи днів повернути право вимоги за кредитними договорами. 13.01.2016 р. уповноважена особа повторно направила повідомлення про нікчемність договору відступлення права вимоги № 5-2013 від 24.10.2013 р., однак будь-яких відповідей на адресу АТ "Брокбізнесбанк" з приводу вказаних повідомлень про нікчемність договору не надходило, а також ТОВ "Сильмариил" не зверталось до банку для здійснення перерахунків за договором.

За ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Як роз'яснено в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Таким чином, за змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Згідно з ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у редакції від 16.05.2013 р. (вказана редакція діяла на момент введення тимчасової адміністрації, тобто станом на 03.03.2014 р.) протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв:

1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій;

2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов;

3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів;

4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку;

5) договори (правочини) з пов'язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку;

6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком.

Договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними (ч. 3 ст. 38 Закону в редакції, що була чинна в період введення та дії тимчасової адміністрації у позивача).

За змістом наведених норм, дане право не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком уповноваженої особи Фонду встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину.

Згідно з пунктом 1.18 розділу III Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 р. (тут і далі в редакції чинній на момент введення у позивача тимчасової адміністрації) уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію зобов'язана: забезпечити збереження активів та документації банку; протягом 30 календарних днів з дня початку здійснення тимчасової адміністрації забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану неплатоспроможного банку та які відповідають одному з таких критеріїв:

договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій;

договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов;

договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів;

договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку;

договори (правочини) з пов'язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку;

господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком;

протягом 30 календарних днів з дня початку тимчасової адміністрації провести інвентаризацію банківських активів і зобов'язань.

Згідно з пунктом 1.19 розділу III Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку:

- договори (правочини), зазначені в пункті 1.18 цієї глави, є нікчемними. Уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію зобов'язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням;

- нікчемним є договір (правочин), недійсність якого встановлена законом. Уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію направляє письмове повідомлення про нікчемність договору (правочину) контрагенту за таким договором (правочином) із посиланням на відповідну норму закону, у якій зазначені підстави нікчемності.

Отже, як Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", так і Положенням про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 р. (в редакціях, які були чинними в період введення та дії тимчасової адміністрації в АТ "Брокбізнесбанк") передбачено як те, що Уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (правочинів) на нікчемність протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації (тобто протягом 30 днів з 03.03.2014 р. та до 02.04.2014 р.), так і те, що про нікчемність таких договорів вказана особа має заявити саме протягом дії тимчасової адміністрації (тобто до 11.06.2014 р.) і саме протягом дії тимчасової адміністрації така особа зобов'язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

У матеріалах справи відсутні докази проведення перевірки на нікчемність договору про відступлення права вимоги в період дії тимчасової адміністрації в "АТ "Брокбізнесбанк", в той час як відповідне повідомлення про нікчемність спірного договору (вих. № 191 від 06.01.2016 р.) відповідачу було направлено лише 13.01.2016 р., тобто під час ліквідації ПАТ "Брокбізнесбанк", про що свідчить копія накладної №00618167-ААWH.

Посилання позивача на те, що 26.12.2014 р. Уповноваженою особою Фонду було повідомлено відповідача про нікчемність договору відступлення права вимоги № 5-2013 від 24.10.2013 р. є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів направлення відповідачу повідомлення № 12050 від 26.12.2014 р. про нікчемність договору відступлення права вимоги. Крім того, на момент складання даного повідомлення позивач вже знаходився на стадії ліквідації.

При цьому слід врахувати, що нова редакція ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", згідно з якою Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надано право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів і після закінчення тимчасової адміністрації, набрала чинності з 11.07.2014 р. (у зв'язку з набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативного впливу на стабільність банківської системи" від 04.07.2014 р. №15-86-VII), тобто вже після того, як розпочалась процедура ліквідації позивача (з 11.06.2014 р.), а відтак, положення вказаного закону в такій редакції не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки станом на дату прийняття цієї редакції, згідно з положеннями чинного законодавства, Уповноважена особа Фонду гарантування на тимчасову адміністрацію вже втратила право заявити про нікчемність правочинів та вчинити відповідні дії для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами.

Щодо посилань позивача на те, що Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб лише виявляє договори, які є недійсними в силу положень статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", проте право визнавати такі правочини нікчемними їй не надано, оскільки вони (правочини) є нікчемними в силу закону, а процедура перевірки та факт направлення відповідного повідомлення жодним чином не впливає та не спростовує факт нікчемності таких правочинів, колегія суддів зазначає таке.

Виходячи з приписів чинного законодавства, а саме з положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", можна зробити висновок, що для віднесення правочинів до нікчемних з підстав, визначених ст. 38 вказаного закону, є необхідним як віднесення банку до категорії неплатоспроможних, так і виявлення таких правочинів Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб і направлення цією особою відповідного повідомлення сторонам такого правочину, тобто без вчинення таких дій у встановлені цим законом строки неможливо віднесення відповідного правочину до нікчемних (тобто такі правочини не є нікчемними автоматично з дати їх укладення, оскільки нікчемними вони стають при наявності певних умов (укладення протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, віднесення банку до категорії неплатоспроможних, виявлення таких правочинів, направлення відповідного повідомлення тощо), в той час як суд, при вирішенні спорів з таких правовідносин, перевіряє, чи правомірно Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб віднесла відповідний правочини до нікчемних.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів проведення Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб перевірки укладених банком договорів протягом 30 днів з моменту введення тимчасової адміністрації та віднесення спірного договору про відступлення права вимоги до нікчемних, посилання на нікчемність такого правочину з підстав, встановлених ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", є безпідставними.

Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного суду України від 06.02.2018 р. у справі № 910/6931/16.

Крім того, колегія суддів вважає зазначити наступне.

У повідомленні про нікчемність Договору про відступлення права вимоги (№ 203 від 06.01.2016 р.) Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб зазначено лише про віднесення такого правочину до нікчемних без посилань на конкретні ознаки нікчемності.

При зверненні до суду з цим позовом позивач фактично посилається на те, що Договором відступлення права вимоги надано пільгу у вигляді відкладальної умови, що здійснено продовження терміну кредитування, та що банк не уклав би такий договір за звичайних ринкових умов.

Зокрема, позивачем було здійснено розрахунок заборгованості позичальників за кредитними договорами станом на 17.01.2014 р., відповідно до яких заборгованість позичальників (тіло, проценти) на 17.01.2014 р. становила:

- за кредитним договором № 08Ф-190 від 06.10.2008 р. - 22 133 572,47 доларів США (відповідно до умов договору про відступлення права вимоги заборгованість становить 20 064 640,91 доларів США). Таким чином, вартість права вимоги за кредитним договором № 08Ф-190 від 06.10.2008 р., зазначена у договорі про відступлення, на думку банку, занижена на 2068931,56 доларів США;

- за кредитним договором № 08-191 від 06.10.2008 р. - 20 451 373,16 доларів США (відповідно до умов договору про відступлення права вимоги заборгованість становить 18 539 685,02 доларів США). Таким чином, вартість права вимоги за кредитним договором від № 08Ф-191 від 06.10.2008 р., зазначена у договорі про відступлення, на думку банку, занижена на 1911 688,14 доларів США;

- за кредитним договором № 08Ф-192 від 06.10.2008 р. - 21 501 184,44 доларів США (відповідно до умов договору про відступлення права вимоги заборгованість становить 19 491 365,30 доларів США). Таким чином, вартість права вимоги за кредитним договором № 08Ф-192 від 06.10.2008 р., зазначена у договорі про відступлення, на думку банку, занижена на 2 009 819,14 доларів США.

Загалом, відповідно до розрахунків позивача, вартість відступлення права вимоги по всіх кредитних договорах за договором № 5-2013 від 24.10.2013 р. занижена на 5 990 438 доларів США.

Позивач зазначає, що обсяг зобов'язань за кредитними договорами станом на 17.01.2014 р. складав 64 086 130,07 доларів США, всупереч встановленому договором відступлення права вимоги № 5-2013 обсягу у 58 095 691,23 доларів США, в той час як істотна умова договору відступлення права вимоги - ціна договору - повинна дорівнювати сумі заборгованості станом на 17.01.2014 р.

При цьому у поданих суду під час нового розгляду справи письмових поясненнях банк та Фонд посилалися на те, що сума заборгованості станом на 17.01.2014 р. має включати, окрім основного боргу, суми нарахованих та несплачених процентів, також суму неустойки, заборгованість за якою була наявною на момент передання права вимоги.

Статтею 632 ЦК України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно з п.п. 14.1.71. Податкового кодексу України, звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Тобто, звичайними є ціни, які за подібних обставин зазвичай сплачувалися за аналогічне майно у відповідний момент часу у відповідному регіоні.

Відповідно до п. 3 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого Постановою КМУ від 10.09.2003 р. № 1440, ринкова вартість - вартість, за яку можливе відчуження об'єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", редакції, що діяла на момент укладення Договору відступлення права вимоги, звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. У ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" від 12 липня 2001 р. майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та права вимоги.

Об'єктом відчуження за договором відступлення права вимоги є безпосередньо право вимоги.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, з яких можливо було б зробити висновок саме щодо рівня звичайних цін, або ринкової вартості подібного права вимоги, що діяли станом на момент укладання Договору відступлення права вимоги (протягом жовтня 2013 року), а відтак, встановити факт відповідності чи невідповідності звичайним цінам вартості права вимоги, визначеної позивачем та відповідачем у Договорі відступлення права вимоги, не є можливим.

Враховуючи, те, що позивачем не доведено того, що право вимоги до боржника було відчужене відповідачу за ціною, яка є нижчою від звичайних цін на аналогічне право вимоги, посилання позивача на вказані обставини є безпідставними.

Позивачем також не доведено, що внаслідок укладання спірного Договору відступлення права вимоги відповідачу надано переваги, які прямо не встановлені законодавством чи внутрішніми документами банку.

Крім того, при укладенні договору про відступлення права вимоги сторони були вільні, в розумінні ст. 627 ЦК України, у визначенні його умов станом на момент укладення зазначеного договору, зокрема, в частині надання відкладальної умови та неврахування штрафних санкцій.

Стосовно посилань позивача про те, що загальна вартість вимоги розрахована без врахування штрафних санкцій, колегія суддів зазначає, що нарахування штрафних санкцій є виключно правом сторони, а не обов'язком, який ставиться в залежність від належного чи неналежного виконання умов договору.

Суд касаційної інстанції, направляючи справу № 911/954/16 на новий розгляд, у постанові від 30.10.2017 р. зазначив, що у даному випадку досліджуватись повинно питання не відповідності вартості права вимоги звичайним цінам, а відповідності умов відчуження цього права вимоги звичайним ринковим умовам здійснення відповідних операцій, що значно ширше за поняття звичайних ринкових цін.

За змістом ст. 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що у законодавстві України відсутнє визначення звичайних ринкових умов. Натомість, існують визначення понять ціни, звичайної ціни, ринкової вартості, вартості майна, справедливої вартості.

Зокрема, оцінка справедливої вартості фінансових активів регулюється "Міжнародним стандартом фінансової звітності 13 (МСФЗ 13) "Оцінка справедливої вартості", відповідно до п. 24 якого справедлива вартість - це ціна, яка була б отримана за продаж активу або сплачена за передачу зобов'язання у звичайній операції на основному (або найсприятливішому) ринку на дату оцінки за поточних ринкових умов (тобто вихідна ціна), незалежно від того, чи спостерігається така ціна безпосередньо, чи оцінена за допомогою іншого методу оцінювання.

Слід відзначити, що визначення звичайних ринкових умов зустрічається лише у п. 1 ч. 2 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", де зазначено, що протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають, зокрема, такому критерію: 1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій.

Аналогічна норма містилась у пункті 1.18 Розділу III Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, від 05.07.2012 р. № 2 (у редакції на дату підписання договору відступлення права вимоги).

Водночас, у чинному на даний час Положенні про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженому рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 р. № 2, є аналогічна норма, але вона викладена в іншій редакції - банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Тобто при визначенні відповідності звичайним ринковим умовам здійснюється оцінка відповідності вартості відчуженого права звичайним цінам.

Проте, як зазначалося вище, матеріали справи не містять доказів про те, що ціна у договорі відступлення права вимоги є нижчою за звичайну ціну (ринкову вартість, справедливу вартість), а тому колегія суддів вважає недоведеними твердження позивача, що право вимоги було відступлено на умовах, значно гірших за звичайні умови.

Позивач в обґрунтування позиції щодо невідповідності укладеного правочину звичайним ринковим умовам посилався на те, що договір відступлення права вимоги не містить відповідальності для ТОВ "Сильмариил", проте доказів на підтвердження того, що зазначена умова укладеного з відповідачем договору відступлення права вимоги не відповідає звичайним ринковим умовам здійснення відповідних операцій відступлення банком права вимоги, до матеріалів справи не надано, як не надано і доказів невідповідності вартості відступленого права вимоги вимогам щодо справедливої вартості.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не надав доказів, які б свідчили про те, що в даному випадку право вимоги до боржника було відчужене відповідачу за ціною, яка є нижчою від звичайних цін на аналогічне майно та здійснення операцій, які передбачають надання клієнту пільг.

Посилання позивача про те, що відбулось погіршення якості застави за договором від 14.02.2014 р. № 5, якою забезпечувались вимоги заставодержателя щодо виконання цесіонарієм зобов'язань за спірним договором відступлення права вимоги оскільки: діяльність обслуговуюючого кооперативу "Садівничий кооператив "ДМ Лозівка-2007" (розмір частки в пайовому фонді 31,12%=24155303,00 грн.) припинено; розмір частки в пайовому фонді 33,92% обслуговуючого кооперативу "Садівничий кооператив "ДМ Садочок-2007" вже становить 25 650 212,00 грн.; розмір частки в пайовому фонді 55,00% ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Промінь" становить 414 553 344,96 грн. є необґрунтованим з огляду на наступне.

Як вже було зазначено, 14.02.2014 р. між банком як заставодержателем та відповідачем як заставодавцем було укладено договір застави № 5.

Згідно з п. 1.2 договору застави предметом застави за цим договором є майнові права на частку в пайовому фонді:

обслуговуючого кооперативу "Садівничий кооператив "ДМ Лозівка-2007" у розмірі 31,12%, що належать застоводавцю на підставі Статуту обслуговуючого кооперативу "Садівничий кооператив "ДМ Лозівка-2007", ринковою вартістю 24155303,00 грн., згідно звіту ТОВ "Столиця-Груп" від 11.02.2014 р. (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності 14820/13 від 26.06.2013 р.);

обслуговуючого кооперативу "Садівничий Кооператив "ДМ Садочок-2007" у розмірі 33,92 %, що належать заставодавцю на підставі Статуту обслуговуючого кооперативу "Садівничий Кооператив "ДМ Садочок-2007", ринковою вартістю 25650212,00 грн., згідно звіту ТОВ "Столиця-Груп" від 11.02.2014 р. (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності 14820/13 від 26.06.2013 р.);

корпоративні права на частку в статутному капіталі:

товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Промінь" у розмірі 55,00%, що належить застоводавцю на підставі статуту ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Промінь" ринковою вартістю 414553344,96 грн., згідно звіту ТОВ "Столиця-Груп" від 11.02.2014 р. (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності 14820/13 від 26.06.2013 р.).

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в обґрунтування твердження про погіршення якості предмету застави. Водночас, за умовами п. 3.1.9 договору застави № 5 від 11.02.2014 р. саме заставодержатель, не рідше ніж один раз на рік, здійснює перегляд вартості предмету застави із врахуванням зміни кон'юнктури ринку та стану збереження предмету застави. Перегляд вартості предмету застави здійснюється заставодержателем на підставі звіту про оцінку майна, складеного оцінювачем (експертом), який має відповідне кваліфікаційне свідоцтво (при необхідності про підвищення кваліфікації, інші документи при необхідності (в т.ч. - сертифікат оціночної діяльності суб'єкта господарювання) та є акредитованим АТ "Брокбізнесбанк".

Однак, позивачем не надано останнього звіту про оцінку майна, складеного оцінювачем (експертом), який має відповідне кваліфікаційне свідоцтво (при необхідності про підвищення кваліфікації, інші документи при необхідності (в т.ч. - сертифікат оціночної діяльності суб'єкта господарювання), у зв'язку з чим твердження про те, що вартість предмету застави за договором стала меншою, є безпідставним та необґрунтованим.

Крім того, навіть у випадку дійсного погіршення предмету застави, спосіб захисту такого порушеного права передбачено пунктом 3.4 договору застави в підпункті 3.4.2, однак зазначена обставина на дійсність/недійсність договору відступлення права вимоги не впливає.

Стосовно твердження позивача про те, що договір відступлення права вимоги від 24.10.2013 р. мав на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів,то вони є необґрунтованими з огляду на наступне.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230-233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Під насильством розуміється фізичний або психологічний вплив на особу, представника сторони правочину або його близьких з метою спонукання його до вчинення правочину.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 Цивільного кодексу України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

Позивач зазначає, що вироком Подільського районного суду Київської області від 09.01.2018 р. у кримінальній справі № 758/15964/17 доведено спричинення погіршення фінансового стану Банку у зв'язку з укладенням між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ «Сильмариил» договору відступлення права вимоги № 5-2013.

Однак, колегія суддів відзначає, що зазначеним вироком було затверджено мирову угоди від 10.10.2017 р. про визнання винуватості між заступником Генерального прокурора Столярчуком Ю.В. та обвинуваченим ОСОБА_11

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_11 працюючи заступником директора департаменту інвестиційної діяльності АТ «Брокбізнесбанк», з 20.01.2014 р. по 27.02.2014 р., не маючи відповідної освіти, кваліфікаційних навиків, знать та досвіду, протиправно складав та підписував документи банку про прийняття удаваних рішень щодо нібито здійснення активних та пасивних операцій, чим сприяв учасникам злочинної організації у незаконному заволодіння коштами банку.

Однак, колегія суддів зазначає, що договір відступлення права вимоги № 5-2013 був підписаний 24.10.2013 р., а тому на дату укладення спірного договору ОСОБА_11 не працював в АТ «Брокбізнесбанк».

В той же час, з вироку не вбачається дослідження судом договору відступлення права вимоги та у вироку не має жодної інформації щодо обставин його укладення та доказів того, що з метою його укладення було незаконне заволодіння коштами банку.

Також, Вищий господарський суд України, направляючи справу на новий розгляд, у постанові від 30.12.2017 р. зазначив, що суди не надали оцінки твердженням позивача про те, що серед іншого, в акті перевірки № 05-21/136 від 16.10.2014 р. зазначено, що відступлення права вимоги за вищевказаними договорами та визначення терміну погашення зобов`язань до 2024 року в умовах процедури ліквідації банку призвело до зменшення балансової вартості активів банку, негативних фінансових наслідків та, фактично, до неповернення банку вищевказаних коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, за зверненням Генеральної прокуратури України Державною фінансовою інспекцією України було проведено виїзну позапланову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності АТ "Брокбізнесбанк", за результатами якої був складений акт позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності АТ "Брокбізнесбанк" за період з 01.01.2013 р. по 01.09.2014 р. № 05-21/136 від 16.10.2014 р. У вказаному акті зазначається, що внаслідок відступлення права вимоги за кредитними договорами фізичних осіб змінено боржника у зобов'язаннях перед банком та визначено термін погашення зобов'язань до 2024 року, що в умовах процедури ліквідації банку призвело до нарахування резерву на відшкодування можливих втрат, що спричинило зменшення балансової вартості активів та негативні фінансові наслідки для банку, і, як наслідок, фактичного неповернення банку коштів.

Згідно вказаного акту предметом дослідження позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" за період з 01.01.2013 р. по 01.09.2014 р. було дотримання службовими особами АТ "Брокбізнесбанк" вимог нормативно-правових актів Національного банку України, Положення про наглядову раду та Правління АТ "Брокбізнесбанк", про кредитний комітет тощо; обставини укладення та виконання АТ "Брокбізнесбанк" договорів відступлення права вимоги за кредитними договорами, в тому числі - договору, укладеного з ТОВ "Сильмариил"; дотримання службовими особами АТ "Брокбізнесбанк" при укладенні вказаних договорів економічних нормативів діяльності банків, формування резерву під довгострокові невиконанні зобов'язання, джерела формування такого резерву, економічна доцільність, фінансові наслідки та наявність збитків, винні особи.

Необхідно зазначити, що в даному акті відсутні висновки про те, що в результаті укладення спірного договору встановлено факт завдання позивачу матеріальної шкоди (збитків).

Окрім того, слід відзначити, що всі висновки у вказаному акті зроблені в аспекті того, що банк перебуває в ліквідації. Натомість, на дату укладення спірного договору, банк не перебував у стадії ліквідації, а здійснював повноцінно діяльність як банківська установа на підставі ліцензії Національного банку України.

Таким чином, посилання апелянта на акт Державної фінансової інспекції від 16.10.2014 р. № 05-2/136 колегією суддів визнаються безпідставними, оскільки висновків щодо того, що в ході вказаної перевірки виявлено фінансові порушення та встановлено факт завдання позивачу матеріальної шкоди (збитків) внаслідок укладання спірного Договору відступлення права вимоги зазначений Акт не містить.

Відсутність фінансових порушень при укладення спірного договору встановлено також і в наданій копії Акту від 12.01.2016 р. № 09-30/14 Державної фінансової інспекції у міста Києві позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ПАТ "Брокбізнесбанк" за період з 01.01.2007 по 01.12.2015.

Дана ревізія проводилась на виконання ухвал Печерського районного суду Київської області від 23.11.2015 р. та 16.12.2015 р., постанови слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України від 25.11.2015 р. та на підставі направлень від 07.12.2015 р. №№ 2926, 2927, 2929, виданих начальником Держфінінспекції в м. Києві Єфіменком С.М. Позапланова перевірка проводилась з відома уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Брокбізнесбанк" Куреного О.В. В акті вказано, що ревізія проводилась за оригіналами та належним чином завіреними копіями первинних документів, наданими АТ "Брокбізнесбанк" за адресою: м. Київ, пр. Перемоги, 41.

Одним з питань, яке перевірялось в ході ревізії було: чи заподіяно AT "Брокбізнесбанк" збитки та у якому розмірі внаслідок видачі кредитів, зокрема - ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, та подальшого укладання банком 24.10.2013 р. договору про відступлення права вимоги за вказаними кредитними договорами на користь ТОВ "Сильмариил".

Державною фінансовою інспекцією в місті Києві за фактом позапланової ревізії по вказаному питанню було встановлено, що фінансових порушень не встановлено, і, відповідно, матеріальної шкоди (збитків) AT "Брокбізнесбанк" не виявлено.

Даний акт Держфінінспекцїї в м. Києві підписано Головним державним фінансовим інспектором Кириченко Л.В. та вручено під підпис уповноваженій особі ФГВФО на ліквідацію AT "Брокбізнесбанк" Куреному О.В. і в.о. головного бухгалтера, заступнику директора департаменту операційної роботи та бухгалтерського обліку ОСОБА_13

Посилання позивача на те, що копія акту № 09-30/14 не завірена, спростовується поясненнями третьої особи 1, що ні ОСОБА_7, ні її представник не мають його оригіналу, і, відповідно, не можуть його завірити своїм підписом.

В той же час, ані представник AT "Брокбізнесбанк", ані представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не заявляли про те, що такого акту не існує, або що його копія, яка знаходиться у матеріалах справи, не відповідає дійсності.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним нікчемного договору відступлення права вимоги № 5-2013 від 24.10.2013 р.

З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 5-2013 від 24.10.2013 р., задоволенню не підлягають й позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності договору відступлення права вимоги № 5-2013, укладеного між позивачем та відповідачем, шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством "Брокбізнесбанк" права вимоги за кредитними договорами № 08Ф-190 від 06.10.2008 р., № 08Ф-191 від 06.10.2008 р., № 08Ф-192 від 06.10.2008 р., що було відступлене за договором відступлення права вимоги № 5-2013 від 24.10.2013 р., оскільки вказані позовні вимоги є наслідком задоволення позовних вимог про визнання недійсним спірного договору, а відтак, за відсутності підстав для такого, також не можуть бути задоволенні.

Щодо посилань позивача на недійсність договору відступлення права вимоги № 5-2013 від 24.10.2013 р. з підстав відсутності у ТОВ "Сильмариил" необхідного обсягу цивільної правоздатності через те, що спірний договір за своєю правовою природою є договором факторингу, в той час як відповідач не мав права здійснювати факторингові операції, слід зазначити таке.

Стаття 215 ЦК України встановлює, що:

- підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1);

- недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (ч. 2);

- якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3).

Отже, фактично нікчемний правочин є недійсним в силу невідповідності його певним вимогам закону і визнання недійсним його в судовому порядку не є обов'язковим, в той час як оспорювані правочини, хоча і не відповідають вимогам законодавства, проте для визнання їх недійсними необхідна наявність відповідного судового рішення без існування якого такі договори не можуть вважатися недійсними.

Позивач наголошує на тому, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ "Сильмариил" здійснює такі види діяльності: Код КВЕД 46.19 Діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту; Код КВЕД 46.71 Оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами (основний); Код КВЕД 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; Код КВЕД 47.30 Роздрібна торгівля пальним; Код КВЕД 63.99 Надання інших інформаційних послуг, н. в. і. у.; Код КВЕД 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування. Тобто, відповідач не здійснює діяльності щодо надання фінансових послуг, зокрема, факторингу, а отже не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для вчинення договору відступлення, який є договором факторингу, що є самостійною підставою недійсності цього правочину.

Верховний Суд України у постанові Пленуму від 12 червня 2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" вказав, що у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав).

Слід зазначити, що за приписами статті 22 Господарського процесуального кодексу України в редакціях, що діяли як на час звернення банку з позовом до суду, так і на час направлення справи на повторний новий розгляд постановою Вищого господарського суду України від 30.10.2017 р., позивач до початку розгляду справи по суті мав право змінити або предмет, або підстави позову. Одночасна зміна предмету і підстав позову не допускалася.

Аналогічні позиції містить стаття 46 ГПК України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 р.

При цьому, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Разом з тим, не вважається зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Дослідивши матеріали справи, суд відзначає, що позивачем не подавалося заяв про зміну предмету або підстав позову.

Як слідує зі змісту позовної заяви, предметом позову є визнання недійсним спірного договору та застосування наслідків його недійсності, а підставами - невідповідність вказаного договору приписам чинного законодавства, на які посилається позивач при звернення до суду, тобто нікчемність спірного договору через невідповідність його статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Водночас, у даному випадку посилання позивача на недійсність договору відступлення права вимоги як договору факторингу за загальними підставами, передбаченими статтями 203, 215 ЦК України є окремою, самостійною підставою позову, яка не узгоджується із заявленим позивачем предметом позовних вимог, а саме - про визнання недійсним нікчемного правочину.

Поряд з цим, стосовно підстав вважати договір відступлення права вимоги № 5-2013 від 24.10.2013 р. договором факторингу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема, договору цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим, розділом І книги п'ятої ЦК України врегульовано загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Наведена правова позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 06.07.2015 р. у справі № 6-301цс15.

У даному випадку, відповідно до договору відступлення права вимоги, де ТОВ "Сильмариил" виступає як цесіонарій, а банк - як цедент, що відступив належне йому право вимоги до фізичних осіб, у банку виникло право вимоги до ТОВ "Сильмариил" на суму, співмірну відступленому праву.

Колегія суддів зазначає, що договір факторингу характеризується диспозитивним характером виникнення правовідносин, спеціальними вимогами щодо сторін договору (фактору), предметом зобов'язання (суто грошові вимоги). Так, факторинг належить до фінансових послуг, які можуть надавати лише банки чи юридичні особи, які є фінансовими установами.

У свою чергу, відступлення права вимоги - операція переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації. Тобто в дане поняття включаються операції з переуступки будь-яким кредитором будь-яких прав вимог боргу третьої особи (грошових і негрошових) новому кредитору за компенсацію у будь-якій формі (грошову та негрошову) чи без такої.

При відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин не має ані з боржником, ані з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, то ж по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань, а в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, які розраховуються із фактором згідно з вимогами ст. 1084 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з п. 2.4 договору відступлення права вимоги № 5-2013 від 24.10.2013 р., з моменту відступлення права вимоги цедент вибуває з будь-яких правовідносин, які склалися між цедентом і позичальником.

Водночас, відплатний характер оспорюваного договору жодним чином не надає йому правового змісту фінансової послуги.

Враховуючи наведене, дослідивши позиції учасників процесу, вивчивши подані до матеріалів справи докази, суд дійшов висновку, що договір відступлення права вимоги № 5-2013 від 24.10.2013 р. за своєю правовою природою є договором цесії, а не договором факторингу.

Стосовно посилання позивача на те, що укладений між позивачем та відповідачем договір відступлення права вимоги є нікчемним з підстав статті 228 ЦК України, посилання на яку містилось у позовній заяві, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (ч. 2 ст. 228 Кодексу).

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави (ч. 3 тієї ж статті 228 ЦК України).

В той же час, позивачем не доведено обставин, яким чином договір відступлення права вимоги № 5-2013 від 24.10.2013 р. порушує публічний порядок, і, зокрема, доказів того, що укладення вказаного правочину було спрямоване на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Під час розгляду справи № 911/954/16 як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції були враховані всі вказівки, які містяться у постанові Вищого господарського суду від 30.10.2017 р.

За наведених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, наведених в оскаржуваному рішенні, а тому відсутні підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду Київської області від 26.12.2017 р. у справі № 911/954/16.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Міхна Сергія Семеновича на рішення Господарського суду Київської області від 26.12.2017 року у справі № 911/954/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 26.12.2017 року у справі № 911/954/16 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на позивача (апелянта).

4. Матеріали справи № 911/954/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 02.04.2018 р.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко