ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2018 р. Справа № 914/2688/13

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Матущака О.І.

суддів Кравчук Н.М.

Мирутенка О.Л.

розглянувши апеляційні скарги фізичної особи ОСОБА_2 м. Львів та ТОВ «Транспортні системи», м. Львів-Брюховичі

на рішення господарського суду Львівської області

від 11.12.2017 р.

у справі № 914/2688/13

за позовом заступника прокурора Центрального регіону

України з нагляду за додержанням законів у

воєнній сфері в інтересах держави в особі органу,

уповноваженого здійснювати функції у спірних

правовідносинах

позивача 1: Міністерства оборони України м. Київ

позивача 2: Концерну «Військторгсервіс» м. Київ

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю

«Транспортні системи» м.Львів-Брюховичі

за участю третіх осіб, які не

заявляють самостійних вимог на

предмет спору на стороні позивача: 1.Фонд державного майна України м.Київ

2. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області м.Львів

за участю третіх осіб, які не

заявляють самостійних вимог на

предмет спору на стороні відповідача: 1. ОСОБА_2, м. Львів

2. ОСОБА_3, м. Сколе Львівської області

про визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов'язання повернути майно

за участю представників сторін від:

прокуратури: Гальчинський С.О.- згідно посвідчення №036378 від 27.11.2015 р.;

позивача-1: Гудима В.О. - за довіреністю № 220/461/д від 20.12.2017р.;

позивача-2: Данилишин К.З. - за довіреністю № 25 від 12.01.2018 р.;

відповідача: не з'явились;

третіх осіб на стороні

позивача: ОСОБА_7 - за довіреністю № 404 від 27.12.2017р. та

№ 18-11-00017 від 02.01.2018р.;

третіх осіб на стороні

відповідача: не з'явились;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 11.12.2017 р. (головуючий суддя Гутьєва В.В., судді Артимович В.М., Морозюк А.Я.) у задоволенні заяви військової прокуратури Центрального регіону України про вжиття заходів до забезпечення позову відмовлено. Позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину « 1-17», загальною площею 412,4кв.м, яке знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 29.12.2008р. між ТОВ «Транспортні системи» та Концерном «Військторгсервіс». Стягнуто з ТОВ «Транспортні системи» 1 147,00 грн. судового збору у дохід державного бюджету України, на користь ОСОБА_2 5 435,57 грн. та на користь ОСОБА_3 5 435,57 грн. такого судового збору. В частині щодо вимоги зобов'язати ТОВ «Транспортні системи» повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України у повне господарське відання Концерну «Військторгсервіс» спірні нежитлові приміщення загальною площею 412,4 кв. м. у АДРЕСА_1, а саме: приміщення магазину « 1-17», що становить 13/100 частин жилого будинку, провадження припинено.

Рішення суду мотивоване тим, що при укладенні спірного договору концерн не мав достатніх повноважень щодо відчуження майна, що перебувало у державній власності і як наслідок - правочин вчинений особою, яка не мала необхідного обсягу дієздатності, що є порушенням ч. 2 ст. 203 ЦК України і підставою для визнання його недійсним у порядку ст. 215 ЦК України.

При цьому, місцевий господарський суд припинив провадження у справі в частині вимоги позивача зобов'язати ТзОВ «Транспортні системи» повернути до державної власності спірні нежитлові приміщення, оскільки відповідачем за наведеною вимогою має бути фізична особа ОСОБА_2 як власник спірного нерухомого майна. Таким чином, з огляду на викладене та враховуючи положення ст. ст. 1, 12 ГПК України, суд прийшов до висновку, що справа у цій частині позовних вимог не підвідомча господарському суду.

Крім цього, суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви про вжиття заходів до забезпечення позову посилаючись на те, що прокурор не обгрунтував та не подав доказів вчинення відповідачем дій, які утруднять чи зроблять неможливим виконання можливого рішення господарського суду про задоволення позову.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду. В своїй апеляційній скарзі апелянт стверджує, що суд першої інстанції порушив права та інтереси скаржника, оскільки визнання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину "1-17", яке знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, власником якого він є, істотно змінює його становище. А тому вважає, що він мав би бути відповідачем у даній справі, оскільки рішення господарського суду Львівської області впливає на його права та інтереси.

Також, не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, відповідач - ТОВ «Транспортні системи» подало апеляційну скаргу у якій зазначає, що суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку про те, що позов було заявлено в межах загального строку позовної давності тривалістю три роки, що на думку відповідача суперечить матеріалам справи та вимогам ЦК України. При цьому, вважає, що суд першої інстанції фактично наділив прокурора статусом самостійного позивача та дійшов помилкового висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокуратурою під час проведення перевірки факту порушення порядку відчуження нерухомого державного майна. Таким чином, відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки прокуратурою пред'явлено позов в інтересах Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс», які підтримали позові і яким було відомо про їх порушене право, а відтак вважає, що строк позовної давності належить рахувати з 29.12.2008 р., тобто з часу укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу третьої особи, в якому просить рішення господарського суду Львівської області від 11.12.2017 р. в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину «1-17», укладеного 29.12.2008 р. скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. При цьому, зазначає, що подану третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача апеляційну скаргу підтримує та вважає, що вона підлягає задоволенню, оскільки її доводи є обгрунтованими, а рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням чинного законодавства України.

Позивачем-1 та третьою особою - Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області також подано відзиви на апеляційні скарги, у яких просять залишити оскаржуване рішення господарського суду без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

У поданих відзивах посилаються на положення Закону України «Про управління об'єктами державної власності» та Закону України «Про Фонд державного майна України» та зазначають, що рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб'єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна. При цьому, звертають увагу на те, що відчуження спірного державного майна можливе лише за умови надання згоди суб'єкта управління майном - Міністерства оборони України за погодженням з Фондом державного майна України. Проте, Фонд держмайна не погоджував відчуження спірного державного нерухомого майна.

Прокурор у відзиві на апеляційні скарги просить їх залишити без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 11.12.2017 р. в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину, залишити без змін.

Позивач-2 подав письмові пояснення по справі у яких просить рішення господарського суду Львівської області від 11.12.2017 р. в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину залишити без змін. При цьому зазначає, що нерухоме майно - нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 (приміщення магазину « 1-17», що становить 13/100 частин житлового будинку) вибули з власності держави без відома та згоди уповноваженого органу управління майном на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу.

В судовому засіданні прокурор, представники позивачів та третіх осіб висловили свої доводи та міркування щодо вимог наведених в апеляційних скаргах.

Дослідивши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам апеляційних скарг, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу у судовому засіданні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з огляду на наступне.

Рішенням господарського суду Львівської області від 20.10.2014 р. у даній справі позовні вимоги прокурора задоволено, вирішено визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину "1-17", загальною площею 412,4 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 29.12.2008 р. між ТОВ "Транспортні системи" та Концерном "Військторгсервіс". Витребувано у ТОВ "Транспортні системи" спірне приміщення магазину та повернуто його до державної власності в особі Міністерства оборони України у господарске відання Концерну "Військторгсервіс". Стягнуто з ТОВ «Транспортні системи» 9 712,87 грн. судового збору у дохід державного бюджету України.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05.02.2015 р. апеляційну скаргу ТзОВ "Транспортні системи" залишено без задоволення. Рішення господарського суду Львівської області від 20.10.2014р. змінено. Доповнено його пунктом наступного змісту: "Стягнути з Концерну "Військторгсервіс" (03168, м.Київ, вул. Малогвардійська,28-А, ) на користь ТОВ "Транспортні системи" (79491, м.Львів - Брюховичі, вул. Сонячна,буд.18, ) 163 397, 00 грн. вартості об'єкта нерухомості". Пункт 5 резолютивної частини рішення викладено в такій редакції: "Стягнути з Концерну "Військторгсервіс" (вул. Молодогвардійська,28-А, м.Київ, 03151, ) в дохід Державного бюджету України 9059,28 грн. судового збору". В решті - рішення залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.04.2017 р. рішення господарського суду Львівської області від 20.10.2014 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 05.02.2015 у цій справі скасовано. Справу направлено на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено Львівським апеляційним господарським судом, 04.10.2004 р. Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України Кузьмука О.І. видано довіреність № 220/2071 від 04.10.2004 р., якою було уповноважено начальника Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України ОСОБА_8. на представництво майнових та інших немайнових інтересів Міністерства оборони України, зокрема, з правом надання від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновків (дозволів) на укладення договорів, які не заборонені чинним законодавством, з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання. Термін дії довіреності - до 01.10.2007р.

При цьому, листом № 140/3/1312 від 06.10.2004 р. начальник Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України ОСОБА_8. повідомив начальника ДП МО України Управління тилу Західного оперативного командування ОСОБА_9, що воно дозволяє провести відчуження нежилих приміщень магазину № 46 (загальна площа 412,3 кв.м.), розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

Аналізом матеріалів справи встановлено, що окремим дорученням Міністра оборони України від 12.02.2005 р., відкликано довіреності на право укладення договорів (угод, контрактів) термін дії яких не закінчився.

Супровідним листом від 14.02.2005 р. № 1235/з на виконання окремого доручення Міністра оборони України, начальник Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України ОСОБА_8., повернув перший примірник довіреності Міністерства оборони України від 04.10.2004 р. № 220/2071.

Наказом Міністра оборони України від 31.01.2006 р. № 47 припинено діяльність Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України шляхом його реорганізації - приєднання до державного господарського об'єднання "Військторгсервіс", яке визначене правонаступником всіх майнових прав та обов'язків Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України (пункти 1, 2 наказу).

Поряд з цим, наказом Міністра оборони України від 05.04.2007 р. № 135 припинено діяльність ДП Міністерства борони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування" шляхом його реорганізації - приєднання до Концерну "Військторгсервіс", який визначений правонаступником всіх майнових прав та обов'язків державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування" (пункти 1, 2 наказу).

12.09.2007 р. Концерн "Військторгсервіс" в особі директора ОСОБА_8. видав довіреність, якою уповноважив начальника Філії "Управління торгівлі Західного оперативного командування" ОСОБА_9 на відчуження належного Концерну нерухомого майна з дозволу органу управління майном Концерну - Міністерства оборони України.

21.11.2008р. Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржою "Прайс" затверджено протокол №1104-н про хід публічних торгів, згідно якого ТОВ "Транспортні системи" отримало право на укладення договору купівлі-продажу нерухомого об'єкта за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 21312113 від 18.12.2008 р., 13/100 магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є загальнодержавною власністю, що перебуває у повному господарському віданні державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування".

На підставі протоколу №1104-н про хід публічних торгів 29.12.2008 р. між Концерном "Військторгсервіс" в особі начальника Філії "Управління торгівлі Західного оперативного командування Концерну "Військторгсервіс" ОСОБА_9 та ТОВ "Транспортні системи" укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину "1-17", загальною площею 412,4 кв.м, що становить 13/100 частин житлового будинку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Фонд державного майна України 20.03.2013 р. повідомив прокуратуру Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері щодо дотримання порядку відчуження майна Концерном "Військторгсервіс" (в тому числі і того, яке є предметом спору). Зокрема, Фонд зазначив, що розпорядчі акти (рішення) Міністерства оборони України щодо надання згоди на відчуження майна відсутні, а фонд у встановленому порядку погодження на відчуження спірного майна не надав і відомостей щодо погодження такого продажу немає.

Відповідно до витягу з кримінального провадження від 15.07.2013 р. № 0000004 до ЄДРДР 21.03.2013 р. внесено інформацію, що у період з квітня 2005 р. до грудня 2011 р. ОСОБА_8., будучи генеральним директором Концерну "Військторгсервіс", в порушення діючого законодавства України, зловживаючи службовим становищем в інтересах третіх осіб, надав підпорядкованим підприємствам нотаріально засвідчені довіреності на реалізацію об'єктів нерухомості, на підставі виданих ним у 2004 р. дозволів (термін дії яких минув), на реалізацію об'єктів нерухомості. Внаслідок цього відчужено шляхом продажу 46 об'єктів нерухомого майна, які перебували на балансі Концерну "Військторгсервіс" на загальну суму 28 001 013,00 грн.

Як встановлено судом та вже зазначалося, вказане вище відчуження нерухомого майна здійснено на підставі дозволу начальника Головного управління торгівлі ОСОБА_8. № 140/6/1626/19 від 18.10.2004 р., виданого на підставі повноважень, наданих довіреністю Міністра оборони України від 04.10.2004 року № 220/2071.

У заявлених позовних вимогах прокурор просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 29.12.2008р. та зобов'язати ТОВ «Транспортні системи» повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України у повне господарське відання Концерну «Військторгсервіс» нежитлові приміщення загальною площею 412,4 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а саме: приміщення магазину « 1-17», що становить 13/100 частин жилого будинку.

В обґрунтування позовної заяви прокурор покликається на те, що спірне нерухоме майно є власністю держави в особі Міністерства оборони України та знаходилось на праві господарського відання Концерну "Військторгсервіс". Прокурор зазначає, що в порушення норм законодавства нерухомість була відчужена за відсутності дозволу (згоди) Міністерства оборони України та погодження з Фондом державного майна України. Прокурор також звертає увагу, що довіреність Міністра оборони України від 04.10.2004р. № 220/2071, що видана начальнику Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України ОСОБА_8. втратила свою чинність внаслідок припинення даної юридичної особи, а довіреність директора Концерну "Військторгсервіс", що видана начальнику Філії Управління торгівлі Західного оперативного командування, не уповноважує останнього самостійно здійснювати реалізацію майна, тому спірний договір підлягає визнанню недійсним.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в сукупності із доводами апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 658 ЦК України, за договором купівлі-продажу право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

У відповідності до ч. 5 ст. 656 ЦК України особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Частинами 2, 3 ст. 326 ЦК України передбачено, що від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Згідно ст. 317 ЦК України, право розпорядження майном, належить власникові.

Приписами ст. 74, 136 ГК України визначено, що майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання. Право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Згідно з ч. 5 ст. 75 ГК України, державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати майнові об'єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цим Кодексом та іншими законами. Відчуження нерухомого майна, а також повітряних і морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту здійснюється за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України.

Відповідно до ст.ст. 3, 4, 5 Закону України "Про управління об'єктами державної власності", Кабінет Міністрів України є суб'єктом управління, що визначає об'єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління, визначеним цим Законом. Управління об'єктами державної власності здійснюють, крім цього, міністерства та інші органи виконавчої влади. Об'єктами управління державної власності є, з поміж іншого, майно, яке передане державним господарським об'єднанням. Здійснюючи управління об'єктами державної власності, Кабінет Міністрів України, зокрема, визначає порядок відчуження об'єктів державної власності.

Відповідно до п. 6. Порядку відчуження об'єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 р. № 803, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб'єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб'єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб'єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна. Відчуження майна, що перебуває на балансі суб'єкта управління, здійснюється за рішенням такого суб'єкта, крім нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту, відчуження якого здійснюється лише за погодженням з Фондом державного майна.

Згідно з п. 8. Порядку відчуження об'єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 червня 2007 року № 803, рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб'єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди - у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа.

Отже, з 06.06.2007 р. діють правила про те, що суб'єкт управління майном вправі був приймати рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна лише за погодженням з Фондом державного майна.

Таким чином, рішення про надання згоди на відчуження спірного нерухомого майна, було прийнято до затвердження у 2007 році Кабінетом Міністрів України Порядку відчуження об'єктів державної власності, коли рішення про видачу дозволу приймалось без окремого погодження Фонду державного майна України.

А саме, таке рішення було прийнято 18.10.2004 р., коли начальник Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України ОСОБА_8. на підставі повноважень, наданих довіреністю Міністра оборони України від 04.10.2004 р. № 220/2071, надав дозвіл Начальнику державного підприємства Міністерства оборони України „Управління торгівлі Західного оперативного командування" ОСОБА_9 на відчуження, зокрема, нежитлового приміщення магазину.

Отже, дозвіл на відчуження нерухомого майна, відповідає вимогам діючого на той час Порядку надання дозволів державним підприємствам (установам) Міністерства оборони України, що підпорядковані Головному управлінню торгівлі Тилу Міністерства оборони України, на відчуження основних засобів.

У відповідності до чинних на 2004-2008 р.р. Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України №888 від 21.08.1997 р. (пп. ж) п.3 ст.4), Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1080 від 03.08.2006 р. (абз.7 п.6 ст.4), Міністерство оборони України здійснює управління державним майном, закріпленим за підприємствами, установами і організаціями, які належать до сфери управління міністерства, здійснює в установленому порядку відчуження військового майна.

Пунктом 1.1. статуту концерну "Військторгсервіс", затвердженого наказом Міністерства оборони України від 25.06.2005р. №358, визначено, що концерн є державним господарським об'єднанням, заснованим на державній власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України.

Здійснюючи право господарського відання, Концерн володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою органу управління майном у випадках, передбачених чинним законодавством України. При цьому, відчуження основних фондів концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою органу управління майном і, як правило, на конкурентних засадах, відповідно до чинного законодавства України (п.п. 7.3, 7.5 статуту).

Як встановлено судом першої інстанції, нерухоме майно, яке є предметом оспорюваного договору, на момент його укладення було власністю держави в особі Міністерства оборони України та знаходилось на праві господарського відання концерну "Військторгсервіс". Отже, зважаючи на це, відчуження такого майна повинно здійснюватись з урахуванням особливостей його правового режиму, встановлених чинним законодавством України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до чинного на момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 29.12.2008 р. законодавства, для продажу державного майна суб'єкт управління таким майном, повинен був одержати дозвіл власника майна на його відчуження, який був би погоджений із Фондом державного майна України.

При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок про те, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника за його ж волею, шляхом укладення договору купівлі-продажу від 29.12.2008 р., але з порушенням порядку відчуження державного майна, а саме ч. 5 ст. 75 ГК України, п.п. 6, 8 постанови Кабінету міністрів України від 06.06.2007р. № 803, оскільки продавцем не було дотримано порядку погодження відчуження майна Фондом Державного майна України, що є необхідним для відчуження державного майна.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину встановлені ст. 203 ЦК України, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з приписами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ст.216 ЦК України). Таким чином, правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Визнання правочину господарським судом недійсним є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін.

Слід також врахувати на те, що, підписуючи лист №140/3/1312 від 06.10.2004 р., який на переконання відповідача є згодою Міністерства на відчуження майна, ОСОБА_8. не виступав як представник Міністерства оборони України, оскільки: у даному документі немає жодної згадки про довіреність від 04.10.2004 р. якою Міністерство уповноважує ОСОБА_8. виступати його представником; підписуючи такий документ ОСОБА_8. вказав свою посаду як начальник Головного управління торгівлі, не вказавши, що він є представником Міністерства; у листі зазначено, що Головне управління торгівлі тилу МОУ, а не Міністерство оборони України, дозволяє провести відчуження нежилих приміщень. Те, що ОСОБА_8. на момент складання листа мав довіреність Міністерства автоматично не надає такому листу статусу документа Міністерства, адже, отримавши довіреність, ОСОБА_8. не втратив свого статусу керівника Головного управління торгівлі тилу МОУ і міг вступати у правовідносини з іншими суб'єктами як керівник управління (що і мало місце у спірному випадку), або ж як представник Міністерства.

Відтак, при укладенні спірного договору концерн не мав достатніх повноважень щодо відчуження майна, що перебувало у державній власності. Як наслідок - правочин вчинений особою, яка не мала необхідного обсягу дієздатності, є порушенням ч.2 ст.203 ЦК України і підставою для визнання його недійсним у порядку ст.215 ЦК України.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг в частині покликання на пропуск строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.256, 257, ч.1 ст. 261, ч.4 ст. 267 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи те, що договір купівлі-продажу укладений 29.12.2008 р. між ТОВ «Транспортні системи» та Концерном "Військторгсервіс" без доказів згоди власника такого майна - Міністерства оборони України, Міністерство не було стороною правочину, тому слід вважати, що Міністерство не знало про факт відчуження Концерном "Військторгсервіс" нерухомого майна особою без достатніх повноважень з дати його укладання, тобто з 29.12.2008 р., а матеріали справи містять відомості, що Міністерсту стало відомо про укладення такого договору представником із відсутністю повноважень з дати відкриття провадження у кримінальній справі, тобто з 21.03.2013 р. Тому, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність факту порушення строку позовної давності позивачем-1 та відповідно прокурором в інтересах держави в його особі, оскільки позовну заяву у суді зареєстровано 10.07.2013 р.

Натомість, оскільки стороною спірного правочину був відповідач-2, відповідно він знав про невідповідність такого договору вимогам чинного законодавства, тому, як прокурор в інтересах держави в особі Концерну «Військторгсервіс» та і сам Концерн, пропустили строк позовної давності, що відповідно до зазначеної вище ч.4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення зробив тайий же правильний висновок про пропуск строку позовної давності щодо вимог прокурора в інтересах держави в особі Концерну «Військторгсервіс», проте, з невідомих причин повністю задоволив позов в частині визнання недійсним правочину щодо обох позивачів, тобто Концерну і Міністерства.

Відтак, беручи до уваги клопотання відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності до заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29.12.2008 р. за вимогами прокурора в інтересах держави в особі Концерну "Військторгсервіс", належить відмовити з підстав пропуску строку позовної давності, а у решта частині рішення щодо визнання недійсним договору, підлягає залишенню без змін.

Поряд з цим, оцінюючи вимогу прокурора про зобов'язання ТзОВ «Транспортні системи» повернути до державної власності нежитлові приміщення за спірним договором, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про припинення провадження у справі в цій частині враховуючи таке.

20.07.2017 р. прокурор подав господарському суду Львівської області пояснення, в якому виклав клопотання про припинення провадження у справі в частині витребування майна. Враховуючи те, що спірне майно з 13.10.2009 р. зареєстровано за ОСОБА_3, який у подальшому 31.07.2015 р. та 01.08.2015 р. реалізував його фізичній особі ОСОБА_2, відповідачем за наведеною позовною вимогою має бути фізична особа ОСОБА_2

Таким чином, з огляду на викладене та враховуючи положення ст. ст. 1, 12 чинного на час прийняття рішення ГПК України, такі справи не підвідомчі господарським судам.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч.ч. 1, 2 ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід задоволити частково, а рішення господарського суду Львівської області від 11.12.2017 р. у даній справі скасувати в частині позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Концерну «Війскторгсервіс» про визнання недійсним правочину, і прийняти в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити. В решті рішення залишити без змін.

Відповідно до п.2) ч.1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що хоча і судом частково задоволені апеляційні скарги відповідача та третьої особи, проте, суть рішення щодо основної позовної вимоги про визнання недійсним правочину залишилася незмінною від того, яке було прийнято судом першої інстанції, тому судова колегія апеляційного суду приходить до висновку, про відсутність підстав здійснювати перерозподіл судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції та апеляційний перегляд.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 277, 281, 282, 283, 284 ГПК України,

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ТОВ "Транспортні системи", м. Львів-Брюховичі задоволити частково, рішення господарського суду Львівської області від 11.12.2017р. у справі № 914/2688/13 в частині задоволення позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Концерну Військторгсервіс» щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину, укладеного 29.12.2008 р. між ТОВ «Транспортні системи» та Концерном «Військторгсервіс» скасувати і в цій частині прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

2. В решті рішення господарського суду Львівської області від 11.12.2017р. у справі № 914/2688/13 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції в порядку та строки, визначені ст.ст. 288, 289, 291 ГПК України.

Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 03.04.2018 р.

Головуючий суддя О.І. Матущак

Судді Н.М. Кравчук

О.Л. Мирутенко