РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.03.2018Справа № 910/88/18
Господарський суд міста Києва у складі судді Демидова В.О., за участю секретаря судового засідання Мельник К.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/88/18

за позовом публічного акціонерного товариства «Київгаз», м. Київ,

до товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Газсервіс», м. Київ,

про стягнення 6 559 222,92 грн.,

за участю представників:

позивача - Мельника О.В. (довіреність від 21.11.2017 №Д-122/17);

відповідача - Свириденка І.А. (довіреність від 26.03.2018 №1/26).

Публічне акціонерне товариство «Київгаз» (далі - Товариство) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Газсервіс» (далі - Підприємство) 3 321 294,23 грн. основного боргу та 3 237 928,69 грн. курсової різниці.

Позов мотивовано тим, що: позивачем для виконання робіт за договором підряду на заміну виключаючих пристроїв ввідних газопроводів житлових будинків на сучасні шарові крани від 18.03.2014 №225 (далі - Договір №225) було передано відповідачу матеріальні цінності (крани кульові газові) у кількості 1 553 шт., з яких відповідачем встановлено 710 шт.; 20.02.2017 позивач звернувся до відповідача з вимогою №386/09, в якій просив повернути невикористані в роботі шарові крани у кількості 843 шт., а у разі неможливості їх повернення в натурі відшкодувати вартість втрачених матеріальних цінностей відповідно до їх реальної вартості, яка складає 6 559 222,92 грн., проте відповідач вказану вимогу позивача залишив без задоволення, що і стало підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.01.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/88/18, ухвалено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 06.02.2018.

Відповідач 06.02.2018 подав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив таке: шарові крани, що замінювалися за Договором №225 не були матеріалами за допомогою яких виконувалися роботи згідно з предметом Договору №225; свідченням чого є відсутність ціни шарових кранів у відомостях ресурсів та розрахунку вартості ресурсів та розрахунку вартості виконаних робіт, що зазначений в актах приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2014 року та грудень 2014 року; підписавши акти приймання виконаних будівельних робіт від 18.09.2014 і від 31.12.2014 без будь-яких зауважень позивач підтвердив належне виконання відповідачем умов Договору №225; крім того, за договором на заміну відключаючих пристроїв ввідних газопроводів житлових будинків на сучасні шарові крани від 12.06.2014 №529 (далі - Договір №529) Підприємство виконало для позивача роботи по заміні ще 768 шт.; даний факт підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2014 року та травень 2016 року; вказані акти підписані без будь-яких зауважень зі сторони позивача, що свідчить про належне виконання відповідачем зобов'язань за Договором №529; таким чином, позовні вимоги що стосуються майна Товариства у вигляді 843 шт. шарових кранів, є завідомо безпідставними, оскільки фактично було встановлено 1 478 шт. шарових кранів, а не 710 шт., як стверджує позивач.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.02.2018 на підставі статей 177 і 183 Господарського процесуального кодексу України підготовче засідання відкладено на 06.03.2018.

Позивач 06.02.2016 подав суду заяву про зміну предмету позову, в якій просить стягнути з відповідача 3 321 294,23 грн. збитків (балансова вартість кранів) і 3 237 928,69 грн. збитків (курсова різниця).

Суд перевірив дотримання позивачем вимог частин третьої і п'ятої статті 46 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою господарського суду міста Києва від 06.03.2018 прийняв заяву про зміну предмету позову до розгляду.

Підприємство 03.03.2018 подало суду відзив на позовну заяву, в якому вказало, що: акти приймання-передачі матеріальних цінностей, на які посилається позивач не є первинними документами бухгалтерського обліку в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а отже не можуть використовуватися як доказ здійснення господарської операції, зокрема, передачі товару із зазначенням його асортименту, кількості і ціни, оскільки як вбачається з актів в графі «від підрядника» зазначено прізвище та ініціали «ОСОБА_3», стоїть підпис та печатка Підприємства «Для документів»; разом з тим, ОСОБА_3 згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не був директором (підписантом) відповідача у період з 18.03.2014та до теперішнього часу; підпис директора Підприємства ОСОБА_4 у вказаних актах відсутній, як відсутній і відтиск офіційної печатки Підприємства з кодом ЄДРПОУ; ОСОБА_3 не був керівником та підписантом відповідача у період з 18.03.2014 та до теперішнього часу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.03.2018 закрито підготовче провадження у справі №910/88/18 та призначено справу до розгляду по суті на 27.03.2018.

Товариство 27.03.2018 подало суду пояснення на відзив відповідача, в яких заперечило проти викладених у відзиві доводів Підприємства.

Крім того, позивач 27.03.2018 подав суду заяву про відвід представника відповідача Криштофа Ростислава Степановича від участі у справі №910/88/18.

Вказана заява судом не розглядалася оскільки в судовому засіданні 27.03.2018 був присутній інший представник Підприємства - Свириденко І.А.

Представник позивача у судовому засіданні 27.03.2018 оголосив вступне слово та позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача оголосив вступне слово та заперечив проти задоволення позовних вимог.

Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з'ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи, дослідив в порядку статей 209 та 210 Господарського процесуального кодексу України докази у справі.

Після закінчення з'ясування обставин справи та перевірки їх доказами суд перейшов до судових дебатів.

Представники учасників справи виступили з промовами (заключним словом), в яких посилалися на обставини і докази досліджені у судовому засіданні.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

18.03.2014 Товариством (замовник) і Підприємством (підрядник) було укладено Договір №225, за умовами якого:

- на умовах та в порядку, визначених Договором №225, підрядник, за завданням замовника, на свій ризик зобов'язується власними та/або залученими засобами, з використанням власного матеріалу, виконати і здати замовнику роботи із заміни виключаючих пристроїв ввідних газопроводів житлових будинків на сучасні шарові крани у визначений Договором №225 строк, а замовник зобов'язаний координувати виконання робіт, прийняти закінчені роботи в установленому порядку та оплатити їх на умовах Договору №225 (пункт 1.1 Договору №225);

- ціна Договору №225 становить 4 970 000 грн., у тому числі ПДВ 20% - 828 333,33 грн. (пункт 3.1 Договору №225);

- розрахунки за Договором №225 проводяться шляхом попередньої оплати у сумі 4 500 000 грн., у тому числі ПДВ 20% - 750 000,33 грн., протягом п'яти банківських днів з моменту підписання сторонами Договору №225 (пункт 4.1 Договору №225);

- підрядник бере на себе обов'язок розпочати виконання обумовлених Договором №225 робіт упродовж 5 (п'яти) банківських днів, з дня отримання від замовника авансового платежу у повному обсязі відповідно до пункту 4.1 Договору №225 (пункт 5.1 Договору №225);

- підряд зобов'язується закінчити виконання робіт, передбачених Договором №225, у строк до 31.12.2014, з урахуванням календарного плану виконання робіт (додаток №3 до Договору №225) (пункт 5.2 Договору №225);

- приймання-передача виконаних робіт за Договором №225 відбувається на підставі актів приймання-передачі виконаних робіт (пункт 5.6 Договору №225);

- Договір №225 набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2014, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами своїх договірних зобов'язань (пункт 10.1 Договору).

Частиною першою статті 837 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до графіка виконання робіт із заміни виключаючих пристроїв ввідних газопроводів житлових будинків на сучасні шарові крани (додаток №3 до Договору №225) за три квартали 2014 року відповідач мав встановити 710 штук кранів.

Згідно з актами приймання виконаних будівельних робіт за вересень і грудень 2014 року відповідачем було встановлено позивачу 710 штук кранів.

Акти підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб.

Позивач зазначає, що на виконання умов Договору №225 Товариством було передано Підприємству без переходу права власності, а відповідачем прийнято від позивача матеріальні цінності (шарові крани) у кількості 1 553 штуки, що підтверджується актами приймання-передачі і видатковими накладними.

Оскільки відповідачем було встановлено лише 710 штук кранів, то невикористані крани у кількості 843 штуки відповідач мав повернути позивачу. Проте, Підприємство 843 штуки кранів не повернуло.

Листом від 30.05.2016 №1115/14 позивач повідомив відповідача про те, що згідно із зведеною інформацією про рух товарно-матеріальних цінностей та актами виконаних робіт за Договорами №225 і №529 було використано 1 478 штук кранів. Станом на 30.05.2016 залишок невикористаних шарових кранів становить 75 штук загальною сумою 248 507,30 грн. Товариство просило терміново провести відповідну звірку техніко-матеріальних цінностей, наданих за Договорами №225 і №529, та протягом трьох днів повернути у власність у власність позивача.

Підприємство листом від 12.07.2016 №1/12 повідомило Товариство про те, що: відповідачем були проведені роботи із встановлення (заміни) домових кранів; на сьогоднішній день різниця між встановленими кранами та переліком наданим Підприємством становить 75 штук; у зв'язку з викладеним, відповідач просив позивача провести спільну інвентаризацію адрес, на яких проводилися дані види робіт з метою виявлення відсутніх кранів.

Листом від 01.08.2016 №1697/14 позивач запропонував відповідачу направити до Товариства уповноваженого освіченого фахівця Підприємства з відповідною довіреністю та необхідними документами для проведення взаємозвірки (спільної інвентаризації).

У вимозі від 20.02.2017 №386/09 позивач вимагав повернути 75 штук невикористаних шарових кранів, а у разі неможливості їх повернення - відшкодувати вартість втрачених матеріальних цінностей відповідно до реальної вартості втраченого майна.

Листами від 28.02.2017 №1/28 та від 01.03.2017 №2/1 Підприємство, за результатами розгляду вимоги Товариства від 20.02.2017 №386/09, повідомило позивача про те, що листом від 15.01.2017 №1/15 відповідач інформував позивача про те, що у відповідності до положень статті 9 Закону України «Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні» єдиним належним доказом здійснення господарських операцій, у тому числі отримання матеріальних цінностей, є первинні документи, а саме: акти приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей та довіреності на отримання відповідних товарно-матеріальних цінностей, інші документи, визначені чинним законодавством України; у вимозі Товариства відсутні посилання на документи, які б свідчили про обов'язок Підприємства повернути чи компенсувати вартість перелічених товарно-матеріальних цінностей, а тому вона не підлягає задоволенню.

Вимогою від 30.05.2017 №1691/09 позивач вимагав протягом 7 днів від дати отримання повернути отримані від Товариства за актами приймання-передачі та видатковими накладними матеріальні цінності та невикористані в роботах за Договором №225 шарові крани у кількості 843 штуки, а у разі неможливості повернути в натурі шарові крани (згідно з переліком моделей та кількості) - відшкодувати вартість втрачених матеріальних цінностей відповідно до їх реальної вартості втраченого майна, яка складає 6 559 222,92 грн.

Слід зазначити, що відповідачем подано суду позовну заяву від 10.03.2017 №589/09, з якою Товариство зверталося до господарського суду міста Києва у 2017 році. У своїй позовній заяві Товариство просило суд зобов'язати Підприємство повернути Товариству залишки шарових кранів у кількості 75 штук, або стягнути з Підприємства 298 208,81 грн. вартості не повернутих шарових кранів.

Відповідно до інформації з автоматизованої системи «Діловодство спеціалізованого суду» ухвалою господарського суду міста Києва від 17.03.2017 (суддя Маринченко Я.В.) позовну заяву Товариства і додані до неї документи повернуто Товариству без розгляду.

Крім того, судом встановлено, що 12.06.2014 сторонами укладено Договір №529 за умовами якого підрядник, за завданням замовника, на свій ризик зобов'язується власними та/або залученими силами виконати і здати замовнику роботи з заміни відключаючих пристроїв ввідних газопроводів житлових будинків на сучасні шарові крани у визначений Договором №529 строк, а замовник зобов'язаний координувати виконання робіт, прийняти закінчені роботи в установленому порядку та оплатити їх на умовах Договору №529.

Згідно з графікою виконання робіт із заміни виключаючих пристроїв ввідних газопроводів житлових будинків на сучасні шарові крани (додаток №3 до Договору №529) за червень, ІІІ і ІV квартали 2014 року відповідач мав встановити 768 штук кранів.

Відповідно до актів приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2014 року і травень 2016 року відповідачем було встановлено позивачу 768 штук кранів.

Акти підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб.

Частинами першою і другою статті 840 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо робота виконується частково або в повному обсязі з матеріалу замовника, підрядник відповідає за неправильне використання цього матеріалу. Підрядник зобов'язаний надати замовникові звіт про використання матеріалу та повернути його залишок.

Якщо робота виконується з матеріалу замовника, у договорі підряду мають бути встановлені норми витрат матеріалу, строки повернення його залишку та основних відходів, а також відповідальність підрядника за невиконання або неналежне виконання своїх обов'язків.

Пунктом 1.1 Договору №225 визначено, що підрядник, за завданням замовника, на свій ризик зобов'язується власними та/або залученими засобами, з використанням власного матеріалу, виконати і здати замовнику роботи із заміни виключаючих пристроїв ввідних газопроводів житлових будинків на сучасні шарові крани.

Договір №225 не містить умов щодо виконання відповідачем робіт з матеріалу замовника, строків повернення позивачу залишків такого матеріалу, а також відповідальності підрядника за невиконання або неналежне вказаних зобов'язань.

Як на доказ отримання відповідачем від позивача матеріальних цінностей (шарових кранів) у кількості 1 553 шт. позивач посилається на акти приймання-передачі матеріальних цінностей за Договором №225 від 01.04.2014 №1, від 15.04.2014 №2, від 16.05.2014 №3, від 07.07.2014 №4, від 14.07.2014 №5 і від 28.07.2014 №6, та видаткові накладні від 22.09.2014 №22 і від 04.12.2014 №75.

З вказаних актів вбачається, що вони були підписані Товариством в особі першого заступника голови правління з економічних питань та інвестицій ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності від 20.11.2013 №Д-91/13 та Підприємством в особі директора ОСОБА_3, який діє на підставі статуту.

Разом з тим, згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником Підприємства з 12.03.2014 і станом на день прийняття рішення з даної справи є ОСОБА_7.

Позивач у своїх поясненнях, зазначив про те, що ОСОБА_3 було помилково зазначено в актах як директора Підприємства, а наявний у таких актах підпис уповноваженої особи відповідача є підписом директора ОСОБА_4

Проте, акти приймання-передачі матеріальних цінностей за Договором №225 від 01.04.2014 №1, від 15.04.2014 №2, від 16.05.2014 №3, від 07.07.2014 №4, від 14.07.2014 №5 і від 28.07.2014 №6 підписані різними датами, що виключає можливість помилкового зазначення невірного прізвища та ініціалів директора Підприємства.

Крім того, підпис від імені директора Товариства ОСОБА_4, який міститься в Договорі №225, актах приймання виконаних будівельних робіт за Договором №225 за вересень і грудень 2014 року, Договорі №529 і актах приймання виконаних будівельних робіт за Договором №529 за грудень 2014 року і травень 2016 року, є іншим ніж наявний в актах приймання-передачі матеріальних цінностей за Договором №225 від 01.04.2014 №1, від 15.04.2014 №2, від 16.05.2014 №3, від 07.07.2014 №4, від 14.07.2014 №5 і від 28.07.2014 №6.

Що ж до довіреностей від 22.09.2014 №11 і від 04.12.2014 №23, виданих на отримання від Товариства цінностей, то наявний на них підпис від імені директора ОСОБА_4 ідентичний підпису, який наявний на актах від 01.04.2014 №1, від 15.04.2014 №2, від 16.05.2014 №3, від 07.07.2014 №4, від 14.07.2014 №5 і від 28.07.2014 №6.

З огляду на викладене, суд не приймає зазначені документи, як докази, що підтверджують передачу позивачем і отримання відповідачем матеріальних цінностей (шарових кранів) у кількості 1 553 шт.

Також, позивач зазначає, що в актах приймання виконаних будівельних робіт за Договором №225 та в довідках про вартість виконаних будівельних робіт та витрат зафіксовано, що відповідач не придбавав встановлені шарові крани та не виставляв позивачу до відшкодування жодних витрат за придбання використаних шарових кранів.

Так, відповідно до актів приймання виконаних будівельних робіт за Договором №225 за вересень і грудень 2014 року кулькові крани у кількості 710 шт. є витратами замовника, за якими відповідачем не було нараховано жодних сум.

Отже, такі акти підтверджують той факт, що 710 шт. кулькових кранів були надані замовником, проте не підтверджує факт отримання відповідачем від позивача ще 843 шт. кранів.

Згідно з частинами першою та другою статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частиною першою статті 225 Господарського кодексу України встановлено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, стягнення збитків є видом цивільно-правової відповідальності.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Разом з тим, позивачем не доведено наявності противної поведінки зі сторони Підприємства, суми збитків, причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками, а також вини Підприємства.

Стосовно ж вимог щодо стягнення курсової різниці, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Крім того, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 Цивільного кодексу України).

Стаття 524 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Проте, Договором №225 не передбачено стягнення такого виду сум як курсова різниця та не вказано на можливість застосування курсової різниці при проведенні розрахунків між сторонами.

Враховуючи викладене, позовні вимоги Товариства про стягнення з Підприємства 3 321 294,23 грн. збитків (балансова вартість кранів) і 3 237 928,69 грн. збитків (курсова різниця) є безпідставними та необґрунтованими, документально не підтвердженими, а відтак задоволенню не підлягають.

За приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі справи слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 02.04.2018.

Суддя В.О. Демидов