КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2018 р. Справа№ 910/23482/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар судового засідання: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: Муравйов О.В., Окис Т.О.;

відповідача-1: не з'явився;

відповідача-2: Тістечко Ю.А.;

відповідача-3: не з'явився;

відповідача-4: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нестле Україна"

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 06.02.2018

у справі №910/23482/17 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нестле Україна"

до 1) Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної

служби - Центральний офіс з обслуговування великих платників

2) Львівської митниці Державної фіскальної служби

3) Головного управління Державної казначейської служби

України у місті Києві

4) Державної казначейської служби України

про стягнення 4 915 447,82 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2018 провадження у справі №910/23482/17 було закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись із прийнятою ухвалою суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.02.2018 у справі №910/23482/17 та передати матеріали справи для розгляду по суті до місцевого господарського суду.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, зокрема, щодо підстав та нормативного обґрунтування позову, внаслідок чого було невірно застосовано норми чинного процесуального законодавства, а саме: ст. ст. 20, 42, 182, 227, 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України, та безпідставно закрито провадження у даній справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.03.2018 для розгляду апеляційної скарги позивача було сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.03.2018 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та роз'яснено відповідачам право подати відзиви на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

19.03.2018 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги позивача, просив суд залишити скаргу без задоволення, оскільки позивачем не спростовано висновок місцевого господарського суду про підвідомчість даного спору адміністративному суду.

Окрім того, відповідачем-2 до відзиву на апеляційну скаргу було додано клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Колегія суддів задовольнила вказане клопотання відповідача-2.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2018 апеляційну скаргу було призначено до розгляду в судовому засіданні на 05.04.2018, а також вирішено доручити Господарському суду Львівської області забезпечити проведення судового засідання по справі №910/23482/17 в режимі відеоконференції в приміщенні вказаного суду 05.04.2018 за участю представника відповідача-2.

В судовому засіданні 05.04.2018 представники позивача підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просили суд скаргу задовольнити, скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.02.2018 у справі №910/23482/17 та передати матеріали справи для розгляду по суті до місцевого господарського суду.

В судовому засіданні 05.04.2018 представник відповідача-2 заперечував проти апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду - без змін як таку, що була винесена з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Решта відповідачів у судове засідання 05.04.2018 не з'явилися, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

В судовому засіданні 05.04.2018 було оголошено перерву до 12.04.2018.

В судовому засіданні 12.04.2018 представники позивача підтримали раніше надані пояснення, просили суд апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 12.04.2018 представник відповідача-2 також підтримав пояснення, надані у попередньому судовому засіданні, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Решта відповідачів у судове засідання 12.04.2018 не з'явилися, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін в судові засідання не була визнана обов'язковою, в матеріалах справи наявні докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи обмеженість строку розгляду апеляційної скарги на ухвалу місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розглядати дану справу у відсутності представників відповідача-1, відповідача-3 та відповідача-4 за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 12.04.2018 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, дослідивши надані до матеріалів справи докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Нестле Україна" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби - Центральний офіс з обслуговування великих платників (далі - відповідач-1), Львівської митниці Державної фіскальної служби (далі - відповідач-2), Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві (далі - відповідач-3) та Державної казначейської служби України (далі - відповідач-4) про стягнення з держави грошових коштів у сумі 4 915 447,82 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що внаслідок неправомірного нарахування відповідачем-2 штрафних санкцій позивачеві, останній зазнав збитків у сумі 4 915 447,82 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.01.2018 за вказаним позовом було відкрито провадження у справі №910/23482/17.

Відповідачі заперечували проти позову, посилаючись на його необґрунтованість та непідтвердженість належними доказами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2018 провадження у справі №910/23482/17 було закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України. В своїй ухвалі суд зазначив наступне:

- відповідно до п.2 ч.1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовим є спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи;

- наявність хоча б однієї з обставин, наведених у п.2 ч.1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для віднесення спору до категорії публічно-правових, які відповідно належать до юрисдикції адміністративних судів;

- митниця за своїм правовим статусом є органом державної влади, який здійснює повноваження у сфері митної справи, у тому числі щодо справляння митних платежів під час переміщення товарів через митний кордон;

- в силу ч.1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України наявність суб'єкта владних повноважень у спірних правовідносинах є підставою для віднесення спору до юрисдикції адміністративних судів;

- Львівською митницею було прийнято податкове повідомлення форми "Ш" від 27.04.2010 №30, за яким позивача зобов'язано сплатити штраф у сумі 1 221 599,09 грн. за затримку сплати ввізного мита на 173 календарних дні; податкове повідомлення форми "Ш" від 27.04.2010 №31, згідно з яким позивачу визначено штраф у сумі 3 182 279,99 грн. за затримку сплати ПДВ на 173 календарних дні. Вказані податкові повідомлення-рішення оплачені позивачем згідно з платіжними дорученнями №441118 від 09.06.2010 та №441120 від 09.06.2010;

- позивач просить суд стягнути з відповідача суму коштів, які становлять штраф, нарахований за затримку сплати ввізного мита та за затримку сплати ПДВ;

- приймаючи повідомлення-рішення, які є обов'язковими для виконання позивачем, Львівська митниця як суб'єкт владних повноважень здійснювала щодо позивача публічно-владні функції у сфері митної справи, покладені на неї Митним кодексом України та Податковим кодексом України;

- постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.01.2015 у справі №2а-3622/11/2670 суд визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення форми "Ш" №30 та №31 від 27.04.2010. Зазначена постанова залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2015 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.05.2016;

- стягнення надмірно сплачених митних платежів не є належним способом захисту як у разі порушення цього права митницею шляхом безпідставної відмови скласти висновок про повернення надмірно сплачених митних платежів, так і у разі порушення цього права органом казначейської служби шляхом відмови виконувати такий висновок митниці;

- позовні вимоги обґрунтовані незаконністю рішень Львівської митниці, прийнятих на виконання владно-управлінських функцій, а відтак вимоги позивача випливають з відносин публічно-правового характеру і даний спір, учасником якого є суб'єкт владних повноважень, є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Колегія суддів не погоджується з висновком місцевого господарського суду, вважає його таким, що не відповідає ані обставинам справи, ані вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

В статті 20 Господарського процесуального кодексу України визначено справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, згідно з частиною 1 якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду;

3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах;

5) справи у спорах щодо цінних паперів, в тому числі пов'язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов'язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов'язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов'язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності;

8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України;

9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;

10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;

11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України "Про третейські суди", якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті;

12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах;

13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами;

14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою;

15) інші справи у спорах між суб'єктами господарювання;

16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець.

Як уже зазначалося вище, закриваючи провадження у даній справі, місцевий господарський суд виходив з того, що позовні вимоги обґрунтовані незаконністю рішень Львівської митниці, прийнятих на виконання владно-управлінських функцій, а відтак вимоги позивача випливають з відносин публічно-правового характеру і даний спір, учасником якого є суб'єкт владних повноважень, є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. При цьому в оскаржуваній ухвалі суд зазначив про те, що позивач просить стягнути з відповідача суму коштів, які становлять штраф, нарахований за затримку сплати ввізного мита та за затримку сплати ПДВ.

Як було з'ясовано судом, відповідач-2 (Львівська митниця) направила позивачу податкові повідомлення-рішення №12 бід 17.10.2008 про донарахування ввізного мита на суму 2 505 247,61 грн. та №13 від 17.10.2008 про донарахування ПДВ на суму 6 585 398,04 грн. (з урахуванням штрафних санкцій).

За твердженням позивача, названі повідомлення-рішення були оскаржені позивачем у судовому порядку, але в задоволенні адміністративного позову було відмовлено постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.09.2009 у справі №16/51, яка набрала законної сили 20.09.2010.

Відповідно до вимог п.п.5.2.4 п.5.2 ст. 5 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" (в чинній на той момент редакції) податкове зобов'язання вважається узгодженими з 20.09.2010, а тому підлягає сплаті протягом десяти календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Позивач здійснив оплату донарахованих йому сум податків, але відповідач-2 направив позивачу податкове повідомлення форми "III" від 27.04.2010 №30 про сплату штрафу в сумі 1 221 599,09 грн. - 50% від суми узгодженого податкового зобов'язання з ввізного мита; податкове повідомлення форми "Ш" від 27.04.2010 №31 про сплату штрафу в сумі 3 186 279,99 грн. - 50% від суми узгодженого податкового зобов'язання з ПДВ; подання №100 від 28.04.2010 про нарахування пені з ввізного мита в сумі 142 435,11 грн.; подання №101 від 28.04.2010 про нарахування пені з ПДВ в сумі 365 133,63 грн.

На виконання вказаних податкових повідомлень позивач перерахував грошові кошти у загальній сумі 4 915 447,82 грн. Водночас, не погоджуючись із визначеними відповідачем-2, сумами штрафу та пені, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом про визнання протиправними дій, визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень, визнання недійсними та скасування подання, зобов'язання вчини дії.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.01.2015 у справі №2а-3622/11/2670, залишеною без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2015 та Вищого адміністративного суду України від 11.05.2016, позов було задоволено частково, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення форми "Ш" №30 та №31 від 27.04.2010 (том справи - 1, аркуші справи - 16-28).

За твердженням позивача, внаслідок виконання незаконного рішення відповідача-2 він зазнав майнової шкоди (збитків) в сумі 4 915 447,82 грн., яка має бути відшкодована позивачу за рахунок держави.

Відповідно до ч.5 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом тільки якщо вони були заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз змісту вищезазначеної статті дає підстави для висновку про те, що адміністративними судами можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої лише суб'єктом владних повноважень, й вони мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Як вірно зазначає позивач в апеляційній скарзі, поза увагою місцевого господарського суду залишилося те, що предметом спору у даній справі є лише одна вимога про стягнення збитків з держави, які виникли внаслідок незаконних дій органів державної влади, на підставі ст. ст. 1173, 1192 Цивільного кодексу України. Вимог, наведених у вищезгаданій ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України, які могли бути підставою для розгляду у поєднанні з вимогами про відшкодування шкоди, позивачем не заявлялось (аналогічна позиція щодо застосування норм законодавства у подібних правовідносинах наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №234/14299/15-ц (провадження №14-12цс18)).

При цьому висновок місцевого господарського суду про те, що позивач просить стягнути суму коштів, які становлять штраф, нарахований за затримку сплати ввізного мита та за затримку сплати ПДВ, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки в даному випадку суми, визначені податковими повідомленнями-рішеннями форми "Ш" №30 та №31 від 27.04.2010, не заявлені позивачем до стягнення у межах даної справи. Позивачем чітко сформульовано вимогу про стягнення з держави на його користь грошових коштів у сумі 4 915 447,82 грн., які кваліфікуються позивачем як майнова шкода (збитки), завдана незаконними рішеннями відповідача-2, як суб'єктом владних повноважень.

Надані суду матеріали та пояснення свідчать про те, що спір виник у зв'язку із здійсненням позивачем господарської діяльності, а тому згідно з ч.1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України такий спір відноситься до юрисдикції господарських судів і спірні правовідносини підлягають регулюванню нормами господарського законодавства.

Однак місцевим господарським судом було невірно визначено предмет спору та характер спірних правовідносин, а також не визначено коло обставин, які входять до предмету доказування у даній справі, що є порушенням норм п.1 ч.1 ст. 177 та п.5 ч.1 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно зі ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Надані до справи матеріали та пояснення сторін свідчать про безпідставне застосування місцевим господарським судом норм п.1 ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України та, як наслідок, неправомірне закриття провадження у справі.

Водночас посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що він подав місцевому господарському суду клопотання про зупинення провадження у справі, для вирішення якого суд видалився до нарадчої кімнати, але жодного рішення з приводу вказаного клопотання судом винесено не було, є безпідставним, оскільки в тексті оскаржуваної позивачем ухвали суду (2-й аркуш ухвали, 6-й абзац зверху) вказано про те, що в задоволенні вищевказаного клопотання було відмовлено.

Відповідно до ст. ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтвердилися під час розгляду даної справи, що в свою чергу свідчить про неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, які мають значення для справи, а також невірне застосування норм процесуального права.

Згідно зі ст. 280 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до ч.3 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

З урахуванням вищевикладених обставин справи у їх сукупності, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду міста Києва від 06.02.2018 у справі №910/23482/17 - скасуванню, а матеріали справи - переданню на розгляд до Господарського суду міста Києва.

У зв'язку з задоволенням апеляційної скарги, витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідачів. Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що оскільки судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у ч.3 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України, у даному випадку - закриття провадження у справі з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, має здійснюватися судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи.

Керуючись ст. ст. 13, 14, 73, 74, 76, 86, 269, 271, 275, 280-282 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нестле Україна" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.02.2018 у справі №910/23482/17 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.02.2018 у справі №910/23482/17 скасувати.

3. Матеріали справи №910/23482/17 передати на розгляд до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова

повний текст постанови складено 16.04.2018