ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 922/438/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

розглянувши у письмовому провадженні заяву Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 04.10.2017 у складі (головуючий суддя Вовк І.В., судді Могил С.К., Студенець В.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком"

до Публічного акціонерного товариства "Харківміськгаз"

про стягнення надмірно сплачених коштів

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись у суд з даним позовом, Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" (далі - позивач) просило стягнути з Публічного акціонерного товариства "Харківміськгаз" (далі-відповідач) грошові кошти у розмірі 146 058,36 грн., які були надмірно сплачені за договором поставки природного газу від 20.12.2012 № 2013/ТП-ПР-9118, 10370,14 грн. інфляційних втрат, 2610,72 грн. три відсотки річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач двічі здійснив оплату за постачання природного газу за січень 2015 року на об'єкти газоспоживання позивача за адресами: м. Харків, вул. Червоножовтнева, 14 та вул. Фельдшерська, 100, а саме: безпідставно сплачений авансовий платіж у сумі 146058,36 грн. за договором №2013/ТП-ПР-9118 від 20.12.2012, та оплата за фактично спожитий газ у січні 2015 у сумі 74729,78 грн. за договором №2015/ТП-ПР-11549 від 05.01.2015. При цьому, позивач зазначає, що авансовий платіж за поставку газу за січень 2015 року ним було здійснено помилково, адже позивач не міг передбачити, що правовідносини за договором №2013/ТП-ПР-9118 поставки природного газу від 20.12.2012 закінчаться внаслідок укладення іншого договору з аналогічними умовами.

Рішенням господарського суду Харківської області від 20.03.2017 (суддя Сальнікова Г.І.) у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що отримання відповідачем суми переплати за договором № 2013/ТП-ПР-9118 поставки природного газу від 20.12.2012, є належною умовою виникнення у його сторін відповідних прав та обов'язків на момент перерахування вказаних коштів, що виключає безпідставність їх набуття відповідачем.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.05.2017 вище вказане рішення суду скасоване та прийнято нове, яким позов задоволено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаюче нове про задоволення позову, апеляційний суд свій висновок мотивував тим, що оскільки сума, яку просить стягнути позивач, утворилася внаслідок переплати за договором, який був виконаний сторонами, то зобов'язання щодо повернення цих грошових коштів за правовою природою є таким, що виникло у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, тобто є окремим від зобов'язання, які виникли між сторонами з договору.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.10.2017 постанову суду апеляційної інстанції скасовано, а рішення суду першої інстанції залишено в силі. Суд касаційної інстанції не погодився з висновком суду апеляційної інстанції щодо задоволення позову та скасування рішення місцевого господарського суду та скасував постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишив в силі, з тих підстав, що позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти, отримані останнім в якості авансового платежу за поставку природного газу відповідно до умов договору, тобто такі кошти набуто відповідачем за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано згідно статті 1212 ЦК України, як безпідставне збагачення.

У заяві про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 04.10.2017 Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" просить скасувати цю постанову суду касаційної інстанції, а постанову суду апеляційної інстанції від 16.05.2017 залишити в силі. При цьому заявник посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних відносинах, а саме, ст. 1212 Цивільного кодексу України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

В обґрунтування заяви надано копії постанов Вищого господарського суду України від 20.06.2007 у справі № 1/313-06, від 18.08.2010 у справі № 28/14/10, від 12.12.2016 у справі № 910/10259/16, від 20.01.2016 у справі № 910/16888/15, від 16.01.2013 у справі № 35/332-19/239-2012, від 14.04.2015 у справі № 910/18381/14, від 04.09.2014 у справі № 910/16908/13, від 19.11.2014 у справі № 910/4393/14, від 25.01.2012 у справі № 61/362, від 20.07.2015 у справі № 910/17885/14, від 20.09.2017 у справі № 922/189/16, від 19.02.2014 у справі № 910/5259/13, від 16.09.2015 у справі № 911/840/15, а також копії постанов Верховного Суду України від 14.10.2014 у справі № 917/2572/13, від 02.10.2013 у справі № 6-88цс13, від 21.05.2012 у справі № 6-20цс11, в яких, на думку заявника, по-іншому застосована одна й та ж сама норма матеріального права.

У постановах Вищого господарського суду України від 16.01.2013 у справі №35/332-19/239-2012, від 14.04.2015 у справі № 910/18381/14, від 19.02.2014 у справі № 910/5259/13, від 16.09.2015 у справі № 911/840/15, на які, зокрема, заявник посилається в обґрунтування неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що перераховані грошові кошти знаходяться у отримувача без достатніх правових підстав та у відповідності з вимогами статті 1212 ЦК України підлягають поверненню, оскільки особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

З огляду на зміст постанов у справах №35/332-19/239-2012, № 910/18381/14, № 910/5259/13, № 911/840/15, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права до подібних правовідносин.

Перевіривши наведені у заяві обставини, Верховний Суд вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з такого.

У справі, яка розглядається, судами встановлено, що 20.12.2012 між відповідачем (постачальник) та позивачем (споживач) було укладено договір №2013/ТП-ПР-9118 на постачання природного газу за регульованим тарифом, відповідно до умов якого постачальник зобов'язався протягом 2013 року здійснювати споживачу постачання природного газу в обсягах і порядку, передбачених договором для забезпечення потреб споживача, а споживач зобов'язався оплачувати постачальнику вартість газу у розмірах, строках, порядку та на умовах договору.

У розділі 4 договору сторони визначили вартість послуг та порядок розрахунків, зокрема, відповідно до п. 4.6.1 зазначеного договору авансові платежі сплачуються споживачем у розмірі 100% від вартості запланованого або погодженого постачальником обсягу газу на розрахунковий період за п'ять календарних днів до початку місяця поставки газу.

Розділом 10 договору сторони визначили строк його дії та інші умови, згідно з якими він був укладений на строк з 01.01.2013 по 31.12.2013. Договір вважається продовженим на аналогічний період (на один календарний рік), якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або про перегляд його умов. При цьому, сторони домовились переоформити додаток 2 щодо договірних обсягів постачання газу, в якому визначені планові обсяги газу на продовжений термін (пункт 10.1.1 договору).

05.08.2013 до договору між сторонами у справі було укладено додаткову угоду №1, згідно якої передбачені договором права та обов'язки позивача, зокрема проведення розрахунків, повинні реалізовуватись філією "Дирекція первинної мережі ПАТ "Укртелеком".

27.01.2014 сторонами було укладено Технічну угоду про порядок організації обліку природного газу при його транспортуванні газорозподільними мережами, згідно з якою поставка природного газу на об'єкти позивача здійснюється за адресами: м.Харків, вул.Червоножовтнева, 14 та вул.Фельдшерська, 100.

10.10.2014 Наглядовою радою позивача було прийнято рішення про закриття (ліквідацію) філії "Дирекція первинної мережі", у зв'язку з чим договір був переданий для подальшого супроводження до Харківської філії ПАТ "Укртелеком".

На виконання вимог пункту 4.6.1 договору, 25.12.2014 платіжним дорученням № 21373, позивач сплатив відповідачу авансовий платіж за поставку природного газу у січні 2015 року у сумі 146058,36 грн.

За твердженнями позивача, сплачуючи авансовий платіж за договором, він помилково вважав, що правовідносини між сторонами в рамках договору будуть продовжені на 2015 рік шляхом переоформлення додатку №2 щодо договірних обсягів постачання газу на 2015 рік.

Проте, всупереч очікуванням позивача, відповідач не надав згоди на продовження договору на наступний період, а запропонував укласти новий договір з аналогічними умовами.

Так, 05.01.2015 між відповідачем та позивачем укладено договір №2015/ТП-ПР-11549 про поставку природного газу і Технічну угоду про порядок організації обліку природного газу при його транспортуванні, за умовами якої поставка природного газу на об'єкти позивача здійснюється за адресами: м. Харків, вул. Червоножовтнева, 14 та вул. Фельдшерська, 100.

Апеляційним судом встановлено, що після закінчення терміну дії договору №2013/ТП-ПР-9118, а саме 31.12.2014, сторони не мали ніяких правовідносин за цим договором, оскільки термін його дії припинився, природний газ не постачався та не споживався, додаткові угоди про його подовження не укладались.

Тобто, з 01.01.2015 почав діяти договір №2015/ТП-ПР-11549, поставка та оплата природного газу проводились сторонами за його умовами, на виконання якого позивачем було сплачено відповідачу 74729,78 грн. за період з 01.01.2015 по 31.01.2015, що підтверджується платіжним дорученням №1931 від 18.02.2015.

Позивач направляв листи на адресу відповідача з проханням повернути переплачені кошти на поточний рахунок відповідача, що підтверджується листами №830/3-07 від 22.07.2015, №16-13/640 від 25.04.2016, №16-13/661 від 05.05.2016 та претензіями №26-12/162 від 09.06.2016, №26-12/225 від 17.10.2016, але відповідач залишив їх без задоволення.

Пунктом 4.6 договору №2013/ТП-ПР-9118 встановлено, що оплата вартості послуг з постачання газу здійснюється споживачем авансовими платежами із розрахунку договірного обсягу постачання газу згідно з додатком 2, але такий додаток на 2015 рік, між сторонами зі справи не укладався.

Згідно ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз вказаної норми права вказує на те, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжує такі юридичні факти, як набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Врахувавши приписи статті 1212 ЦК України, а також те, що договір №2013/ТП-ПР-9118 припинив свою дію, оскільки сторони зі справи уклали на 2015 рік інший правочин, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач утримує грошові кошти, які перераховані йому позивачем в рахунок прогнозованого споживання природного газу у січні 2015 року на підставі вказаного договору, безпідставно, і має повернути їх позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України.

Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанцій про те, що у зв'язку з припиненням дії договору №2013/ТП-ПР-9118 внаслідок укладення нового правочину, у відповідача були відсутні правові підстави для утримання здійсненого позивачем платежу на підставі припиненого договору за січень 2015 року.

З огляду на наведене, висновок апеляційного господарського суду про наявність підстав для стягнення з відповідача надмірно сплачених грошових коштів у заявленому розмірі та відповідно нарахованих на ці кошти згідно статті 625 ЦК України заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та трьох відсотків річних, є обґрунтованим, оскільки відповідні грошові кошти не повернуті відповідачем позивачу, незважаючи на його неодноразові вимоги.

Отже, Вищий господарський суд України помилково скасував постанову суду апеляційної інстанції, тому постанова суду касаційної інстанції підлягає скасуванню, а постанову суду апеляційної інстанції слід залишити в силі.

При цьому, безпідставним є посилання Вищого господарського суду України на правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 22.01.2013 у справі № 5006/18/13/2012, від 17.06.2014 у справі № 13/096-12, від 14.10.2014 у справі № 922/1136/13, від 25.02.2015 у справі № 910/1913/14, оскільки у наведених постановах Верховного Суду України зазначено про набуття майна відповідно до умов договору, а саме на виконання конкретних договірних зобов'язань, тоді як у справі що переглядається у касаційному порядку відповідач утримував грошові кошти на підставі припиненого договору, а тому правовідносини у даній справі, та у наведених справах, на які послався Вищий господарський суд України, не є подібними.

Підпунктом "б" пункту 2 частини другої статті 11125 Господарського процесуального кодексу України, у редакції чинній до 15.12.2017, передбачено, що за наявності підстав, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, суд має право у разі неправильного застосування судом (судами) норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору скасувати судове рішення (судові рішення) та залишити в силі судове рішення (судові рішення), що було помилково скасовано судом апеляційної та/або касаційної інстанції.

Доводи позивача, які обґрунтовані постановами Вищого господарського суду України у справах № 1/313-06, № 28/14/10, № 910/10259/16, № 910/16888/15, № 910/16908/13, № 910/4393/14, № 61/362, № 910/17885/14, № 922/189/16, є безпідставними, оскільки спірні правовідносини у названих справах не є подібними до спірних правовідносин у справі №922/438/17.

Посилання позивача на постанови Верховного Суду України від 14.10.2014 у справі № 917/2572/13, від 21.05.2012 у справі № 6-20цс11, як на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у даних постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, є безпідставним, оскільки у цих справах Верховний Суд України скасував судові рішення судів касаційних інстанцій та направив справу на новий розгляд до цих же судів, тобто остаточного рішення по суті Верховним Судом України у цих справах не приймалося.

Твердження позивача, які обґрунтовані постановою Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі № 6-88цс13, як невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у даній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, є помилковими, в силу того, що спір у цій справі виник на підставі договірних правовідносин, що виключало підстави для застосування статті 1212 ЦК України, що є відмінним від обставин справи, яка переглядається Верховним Судом.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, у редакції чинній до 15.12.2017, стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з Публічного акціонерного товариства "Харківміськгаз" підлягають стягненню на користь Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" судові витрати у розмірі 3101,27 грн. за розгляд заяви Верховним Судом про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 04.10.2017.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Розділу ХІ Перехідних положень ГПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ), статтями 11123, 11124, 11125 ГПК України (в редакції до 15.12.2017), Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" про перегляд Верховним Судом постанови Вищого господарського суду України від 04.10.2017 у справі № 922/438/17 задовольнити.

Постанову Вищого господарського суду України від 04.10.2017 скасувати, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16.05.2017 залишити в силі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Харківміськгаз" на користь Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" 3101,27 грн. (три тисячі сто одну гривню двадцять сім копійок) витрат зі сплати судового збору за подання заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом.

Видачу наказу доручити Господарському суду Харківської області.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов