судді Великої Палати Верховного Суду
28 березня 2018 року
Провадження № 12-63гс18
28 березня 2018 року ухвалою Великої Палати Верховного Суду справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія «Укртатнафта» (далі - ПАТ «ТФПНК «Укртатнафта») до Антимонопольного комітету України про визнання незаконним рішення разом із касаційною скаргою ПАТ «ТФПНК «Укртатнафта» на ухвалу Господарського суду м. Києва від 19 липня 2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 13 вересня 2017 року повернуто до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
Вважаю, що висновок Великої Палати Верховного Суду не відповідає вимогам частини шостої статті 302 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) з таких підстав.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду Булгакової І. В., Львова Б. Ю., Селіваненка В. П. від 15 березня 2018 року зазначену справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки учасник справи оскаржив судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб'єктної підсудності.
З матеріалів господарської справи вбачається, що ПАТ «ТФПНК «Укртатнафта» звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом про визнання незаконними дій Антимонопольного комітету України щодо відхилення клопотань про витребування доказів відповідно до вимог статей 3, 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» та статті 35 Закону України «Про захист економічної конкуренції».
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 12 грудня 2016 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду м. Києва від 26 січня 2017 року, позовну заяву повернуто позивачу відповідно до пункту 3 частини першої статті 63 ГПК України.
Постановою Вищого господарського суду України від 25 квітня 2017 року зазначені судові рішення скасовано, а справу передано до суду першої інстанції. Підставою для скасування судових рішень вказано порушення судами вимог як норм ГПК України, так і норм Закону України «Про Антимонопольний комітет України», та необхідність визначитися, чи підлягала позовна заява розгляду в судах України.
У подальшому ПАТ «ТФПНК «Укртатнафта» змінило предмет позову і просило визнати незаконним рішення Антимонопольного комітету України від 13 жовтня 2016 року про відмову в задоволенні клопотань ПАТ «ТФПНК «Укртатнафта».
У поясненні Антимонопольного комітету України від 29 червня 2017 року зазначено, що предметом позову є оскарження витягу з протоколу слухання у справі щодо порушення законодавства про захист економічної конкуренції, тому згідно з установленими законодавством правилами підвідомчості цю справу слід розглядати в порядку адміністративного судочинства. Указано також, що спір не підлягає вирішенню в господарських судах, а провадження у справі має бути припиненим відповідно до пункту 1 частини першої статті 80 ГПК України (т. 1, а. с. 172−174).
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 19 липня 2017 року провадження у справі припинено на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК України. У мотивувальній частині ухвали суд першої інстанції, проаналізувавши норми ГПК України, Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), Закону України «Про захист економічної конкуренції», дійшов висновку, що оскаржуване рішення не є рішенням Антимонопольного комітету України в розумінні приписів статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції», тому спір не підлягає вирішенню в господарських судах (т. 1, а. с. 203−206).
В апеляційній скарзі ПАТ «ТФПНК «Укртатнафта» посилалося на порушення судом права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (т. 2, а. с. 6−15).
У відзиві на апеляційну скаргу Антимонопольний комітет України у пункті 3 зазначав про право ПАТ «ТФПНК «Укртатнафта» на судовий захист у зв'язку з оскарженням дій органів Антимонопольний комітет України, але вважав, що такий захист має відбуватися за правилами адміністративного судочинства (т. 2, а. с. 25).
У постанові Київського апеляційного господарського суду від 13 вересня 2017 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ПАТ «ТФПНК «Укртатнафта» ухвалу суду першої інстанції залишено без змін. У мотивувальній частині постанови зроблено аналіз норм як ГПК України, так і КАС України щодо юрисдикції справ; указано, що відмова Антимонопольного комітету України, зазначена у протоколі засідання не є рішенням Комітету в розумінні статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції», яке може бути оскаржене до господарського суду; підтверджено правильність висновку про припинення провадження у справі з тієї підстави, що спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.
У касаційній скарзі ПАТ «ТФПНК «Укртатнафта» указує на порушення судами права на розгляд справи в господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом; вважає, що має право звертатися до господарського суду з позовом про недотримання Антимонопольним комітетом України процедурних правил розгляду справи про порушення конкурентного законодавства (т. 2, а. с. 85−93).
Згідно з вимогами частини шостої статті 302 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб'єктної юрисдикції.
Тобто, вказана норма є імперативною і визначає, що Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у разі надходження такої касаційної скарги може прийняти лише одне рішення - передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки у протилежному разі він порушить принцип «суду, визначеного законом», і будь-яке його рішення може вважатися незаконним з огляду на прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Посилання Великої Палати Верховного Суду на відсутність підстав для передачі справи на її розгляд не можна вважати обґрунтованим з таких підстав.
Оскаржувані судові рішення містять юрисдикційну складову, адже суди обох інстанцій погодилися, що вказаний спір не може бути розглянутий за правилами господарського судочинства, припинили провадження у справі з посиланням на пункт 1 частини першої статті 80 ГПК України (у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року). При цьому з мотивувальної частини судових рішень вбачається, що суди зробили один висновок, що оскаржувані рішення Антимонопольного комітету України не є такими, що підпадають під визначення статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції». Вважали, що справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, однак припинили провадження у справі з підстав, що спір не підлягає розгляду у порядку господарського судочинства, але у мотивувальній частині відтворили вимоги КАС України щодо можливості оскарження до адміністративних судів будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.
Крім того, посилання на неможливість розгляду вказаного спору в будь-якому суді є небезпечним та обмежувальним щодо реалізації права особи на доступ до правосуддя та порушення вимог статті 124 Конституції України, яка передбачає поширення юрисдикції судів на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Ця конституційна норма передбачає лише один випадок обмеження доступу до правосуддя - визначення законом обов'язкового досудового порядку урегулювання спору.
У цьому випадку такого обов'язкового досудового врегулювання спору не передбачено ні ГПК України, ні спеціальним законом.
Посилання на неможливість розгляду спору в будь-яких судах у цьому випадку є варіантом тлумачення пункту 1 частини першої статті 80 ГПК України (у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року) і сягає далеко за межі змісту вказаної норми.
Однак аргументація такого тлумачення має забезпечити прийнятне для більшості виправдання знайденого вирішення правової проблеми, але в цьому випадку очевидність підстав, які вимагають застосування прийомів доповнення права, повинна не лише не викликати жодних сумнівів, але й бути більш вагомою порівняно з аргументами, які можуть бути використані для спростування цих підстав. І такими є принципи поділу влади і забезпечення правовпевненості.
Крім того, відповідно до частини другої статті 20 ГК України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів.
У пункті першому частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
У статті 1 Конституції Україна проголошується правовою державою, і, як будь-яка правова держава, гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Обов'язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов'язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Під правоздатністю пред'являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову до суду, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів і права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов'язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі «Ле Конт, ВанЛевен і Де Мейєр проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), заяви № № 6878/75, 7238/75).
У своїх рішеннях ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Великої Британії» (Ashingdane v. the. United Kingdom)).
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France)).
За таких обставин вважаю, що ухвала колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 березня 2018 року постановлена з дотриманням вимог частини шостої статті 302 ГПК України.
Суддя Великої Палати
Верховного Суду О. М. Ситнік