ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.04.2018 Справа № 905/484/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Левшиної Я.О., при секретарі судового засідання Конько В.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю «Український папір», м.Київ

до відповідача: Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа», м.Маріуполь

про стягнення заборгованості у сумі 576873,30грн., 3% річних у сумі 3935,14грн., інфляційних втрат у сумі 5191,86грн., пені у сумі 19151,01грн.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (за довіреністю №15 від 03.01.2018);

від відповідача: ОСОБА_2 (за довіреністю №40/01 від 31.10.2017).

Відповідно до вимог ст.223 ГПК України судовий розгляд здійснювався за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з фіксацією у протоколі судового засідання.

У судовому засіданні 10.04.2018 суд виходив до нарадчої кімнати для ухвалення рішення.

СУТЬ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Український папір», м.Київ звернулось до господарського суду Донецької області із позовом до Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа», м.Маріуполь про стягнення заборгованості у сумі 576873,30 грн., 3% річних у сумі 2844,79 грн., інфляційних втрат у сумі 8653,10грн., пені у сумі 13844,67 грн.

Відповідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, позовну заяву призначено до розгляду судді Левшиній Я.О.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань за договором №МТМ515-П/Пр/3 від 18.12.2017 з оплати поставленого товару, внаслідок чого утворилась стягувана заборгованість та виникли підстави для нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Нормативно позивач обґрунтовує свої вимоги, посилаючись на ст. ст. 11, 22, 509, 510, 525, 526, 530, 610, 611 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193, 198 Господарського кодексу України.

На підтвердження вказаних обставин, позивач надав наступні документи: договір №МТМ515-П/Пр/3 від 18.12.2017 зі специфікацією №1; рахунки-фактури №К-О8403 від 21.12.2017, №К-О8443 від 22.12.2017; видаткові накладні №К-09722 від 21.12.2017, №К-09776 від 22.12.2017; товарно-транспортні накладні №к-09722 від 21.12.2017, №К-09776 від 22.12.2017; довіреність №254 від 21.12.2017; акт звірки взаємних розрахунків; правоустановчі документи; витяг з ЄДРПОУ стосовно статусу та місцезнаходження позивача.

02.04.2018 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву №102/2742/01 від 28.03.2018, в якому визнав позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу в сумі 576873,30грн., у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат просив відмовити. В обґрунтування посилався на відсутність вини відповідача в порушенні зобовязань, яке відбулось внаслідок невідворотних обставин, які обєктивно склалися на території Донецької області та міста Маріуполя. Також зазначив, що позивачем при розрахунку суми пені, 3% річних та інфляційних нарахувань допущені неточності. Крім того, просив суд зменшити розмір нарахованої до стягнення пені на 95%, посилаючись на накладення арешту на майно відповідача, важке фінансове становище, перебування підприємства в режимі суворої економії коштів, збитковість підприємства. До відзиву надав довідку №27/4 від 16.03.2018 про стан дебіторської заборгованості споживачів станом на 28.02.2018, листи Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України №33/2/2-539 від 20.01.2016, №33/2117 від 13.06.214, постанови про арешт коштів боржника від 21.10.2015, 22.01.2016, 21.07.2017, 26.02.2018, баланс (звіт про фінансовий стан) на 31.12.2015, баланс (звіт про фінансовий стан) на 31.12.2016, баланс (звіт про фінансовий стан) на 31.12.2017, рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради №361 від 20.12.2006, постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25.02.2015.

10.04.2018 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив №36/юр/18 від 02.04.2018, в якій останній посилався на суперечливість тверджень відповідача про скрутне фінансове становище та суворий режим економії грошових коштів протягом останніх років реальним фактам, які свідчать про можливість відповідача закуповувати за бюджетні кошти та використовувати у власних потребах папір найвищої якості, який має високу ціну, навіть у порівнянні з потребами позивача, який вважає економічно недоцільним використовувати у власних потребах папір такої високої вартості та користується папером класу С під час здійснення своєї господарсько діяльності. Також посилався на помилковість тверджень відповідача у відзиві на приналежність 3% річних та інфляційного збільшення боргу до штрафних санкції, оскільки вони за своєї природою не є такими.

10.04.2018 від позивача надійшла заява №37/юр/18 від 03.04.2018 про зменшення позовних вимог в частині стягнення основного боргу, інфляційних втрат, збільшення позовних вимог в частині 3% річних та пені, відмову від вимоги, зазначеної в п. 3 прохальної частини позовної заяви щодо визначення в рішенні правил, за якими остаточну суму 3% річних, інфляційного збільшення боргу та пені здійснюватиме орган (особа), що здійснює виконання рішення суду до моменту виконання рішення суду в даній справі відповідачем.

10.04.2018 від відповідача надійшли письмові пояснення №2018/05-01/53 від 06.04.2018, в яких останній, посилаючись на здійснення оплати згідно рахунків №К-О8403 від 21.12.2017, №К-О8443 від 22.12.2017 у сумі 576873,30грн., просив закрити провадженні у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 576873,30грн. Крім того, відповідач просив відмовити у задоволенні позову в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, а у випадку стягнення пені просив зменшити її розмір на 95%.

Представник позивача в судове засідання 10.04.2018 зявився, позовні вимоги підтримав, з урахуванням заяви №37/юр/18 від 03.04.2018.

Представник відповідача в судове засідання 10.04.2018 зявився, проти позову заперечив, просив закрити провадження у справі в частині стягнення основного боргу, в решті заявлених вимог відмовити, а у випадку стягнення пені зменшити її розмір на 95%.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

18.12.2017 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладений договір №МТМ515-П/Пр/3 (далі договір), згідно п. 1.1 якого постачальник зобовязався передати, а покупець прийняти та оплатити товар ДК 021:2015 (CPV): 30190000-7 Офісне устаткування та приладдя різне (далі товар) на умовах, що передбачені даним договором.

Відповідно до п. 2.1 договору, кількість, номенклатура товарів вказуються в специфікаціях до даного договору, що є його невідємною частиною (далі специфікації).

Поставка товарів здійснюються за цінами, які визначені відповідно до умов поставки, вказані в специфікаціях і включають в себе всі податки, збори та інші обовязкові платежі, а також вартість тари, упаковки, маркування та інші витрати постачальника, повязані з постачанням товарів (п. 3.1 договору).

За умовами п. 3.2 договору ціна на товари може бути змінена тільки за взаємною згодою сторін шляхом внесення змін до цього договору. Зміна ціни після оплати товарів не допускається.

Загальна сума договору складає 576873,30грн., в тому числі ПДВ 96145,55грн. (п.3.3 договору).

Згідно п. 4.1 договору оплата покупцем товарів здійснюється в національній валюті України протягом 15 днів з моменту поставки на склад покупця шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, вказаний в договорі.

У випадку порушення більш ніж на 30 календарних днів терміну оплати товарів, покупець сплачує пеню в розмірі 0,04% від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідному періоді (п. 7.2 договору).

Цей договір набирає чинності з моменту реєстрації і діє до 29.12.2017, а в частині фінансових зобовязань до повного їх виконання (п. 11.1 договору).

На виконання умов договору, позивач поставив відповідачу продукцію за видатковими накладними №К-09722 від 21.12.2017, №К-09776 від 22.12.2017 на загальну суму 576873,30грн.

Відповідач свої зобовязання з оплати товару не здійснив, внаслідок чого позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення заборгованості у сумі 576873,30 грн., 3% річних у сумі 2844,79 грн., інфляційних втрат у сумі 8653,10грн., пені у сумі 13844,67 грн.

10.04.2018 від позивача надійшла заява №37/юр/18 від 03.04.2018 про зменшення позовних вимог в частині стягнення основного боргу, інфляційних втрат, збільшення позовних вимог в частині 3% річних та пені.

Суд не приймає вказану заяву в частині зменшення розміру заявленого до стягнення основного боргу в розмірі 576873,30 грн., оскільки не можна зменшити розмір вимог до нуля.

Враховуючи викладене, суд розглядає позовні вимоги в контексті позовної заяви з урахуванням заяви №37/юр/18 від 03.04.2018 про зменшення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, збільшення позовних вимог в частині 3% річних та пені, а саме про стягнення заборгованості у сумі 576873,30грн., 3% річних у сумі 3935,14грн., інфляційних втрат у сумі 5191,86грн., пені у сумі 19151,01грн.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у сукупності (ст.86 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного позову полягає у примусовому спонуканні відповідача до виконання грошових зобов'язань за договором №МТМ515-П/Пр/3 від 18.12.2017 та сплати пені, 3% річних, інфляційних втрат.

Враховуючи статус сторін, характер правовідносин між учасниками договору, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України та умовами укладеного договору №МТМ515-П/Пр/3 від 18.12.2017.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Беручи до уваги правову природу укладеного договору, кореспондуючі права та обов'язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки.

Як встановлено ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за поставлену продукцію покупець зобов'язаний сплатити постачальнику певну грошову суму. В силу приписів ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 2 ст.712 Цивільного кодексу України до правовідносин постачання застосовуються норми Цивільного кодексу України про купівлю-продаж, які (ст.655, ч.1 ст.691) також передбачають обов'язок покупця сплатити за придбаний товар певну суму грошових коштів.

Отже, в контексті зазначених норм укладений між позивачем та відповідачем договір №МТМ515-П/Пр/3 від 18.12.2017 є належною підставою для виникнення у останнього грошових зобов'язань, визначених його умовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами 1, 2 ст. 692 цього Кодексу визначено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законодавством не встановлений інший строк оплати товару.

Як було встановлено судом, сторони визначили в п.4.1 договору строк оплати, у який покупець зобов'язаний сплатити суму за товар, а саме протягом 15 днів з моменту поставки на склад покупця шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, вказаний в договорі.

Приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України та ст.599 Цивільного кодексу України за загальним правилом зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Дослідивши надані позивачем докази, судом встановлено, що позивачем, на підставі договору №МТМ515-П/Пр/3 від 18.12.2017 було поставлено відповідачу товар за видатковими накладними №К-09722 від 21.12.2017, №К-09776 від 22.12.2017 на загальну суму 576873,30грн.

Даний товар був прийнятий уповноваженим представником відповідача, який діяв на підставі довіреності №254 від 21.12.2017.

Наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що із отриманням відповідачем товару за видатковими накладними №К-09722 від 21.12.2017, №К-09776 від 22.12.2017 на загальну суму 576873,30грн., у нього виникло зобов'язання з його оплати. Однак, відповідач свої грошові зобов'язання належним чином не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість.

Відповідачем дане у порядку встановленому господарським процесуальним законодавством не спростовано та визнано.

Таке неналежне виконання грошових зобов'язань кваліфікується судом як їх порушення у розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України, а сам відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання у розумінні ч. 1 ст. 612 цього Кодексу.

Судом встановлено, що під час розгляду справи, відповідач сплатив заборгованість у розмірі 576873,30грн., що підтверджується платіжним дорученням №436 від 30.03.2018.

В письмових поясненнях №2018/05-01/53 від 06.04.2018 відповідач зазначив про те, що у призначенні платежу платіжного доручення №436 від 30.03.2018 була допущена описка у визначенні договору, а саме помилково зазначено договір №МТМ28-П/Пр/2 від 31.01.2017 замість вірного - №МТМ515-П/Пр/3 від 18.12.2017». Вказана сума була зарахована в рахунок погашення заборгованості за договором №МТМ515-П/Пр/3 від 18.12.2017, на підтвердження чого надана картка рахунку №631 щодо розрахунків за договорами. Позивачем зазначене не заперечувалось.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність предмету спору в частині вимог про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 576873,30грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З наведених підстав суд закриває провадження у справі в частині стягнення з відповідача суми основного боргу 576873,30грн. на підставі п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню у сумі 19151,01грн., 3% річних у сумі 3935,14грн., інфляційні втрати у сумі 5191,86грн.,

Відповідно до приписів ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За умовами п. 7.2 договору у випадку порушення більш ніж на 30 календарних днів терміну оплати товарів, покупець сплачує пеню в розмірі 0,04% від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідному періоді.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд враховує, що умовами договору сторони встановили строк оплати за поставлений товар, а саме: протягом 15 днів з моменту поставки на склад покупця шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, вказаний в договорі.

Отже, позивач здобув право вимоги за видатковою накладною №К-09722 від 21.12.2017 06.01.2018, за видатковою накладною №К-09776 від 22.12.2017 09.01.2018.

Перевіривши арифметичний розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, правові підстави, період та порядок їх нарахування, суд дійшов висновку про задоволення вимог в цій частині в повному обсязі та стягнення з відповідача 19151,01грн., 3935,14грн. та 5191,86грн. відповідно.

Суд також зазначає, що відповідач помилково посилається у відзиві на те, що 3% річних та інфляційні втрати є штрафними санкціями, оскільки наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Стосовно клопотання відповідача про зменшення пені, суд зазначає наступне:

Згідно з ч.1 ст.233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафу, який підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки розміру збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Відповідачем всупереч вимог ст.ст.13, 74 Господарського процесуального кодексу України не доведено наявності виняткових підстав для зменшення розміру заявленої до стягнення пені, у звязку з чим таке клопотання відповідача залишається судом без задоволення.

Стосовно вимоги позивача, викладеної в п. 3 прохальної частини позовної заяви щодо визначення в рішенні правил, за якими остаточну суму 3% річних, інфляційного збільшення боргу та пені здійснюватиме орган (особа), що здійснює виконання рішення суду до моменту виконання рішення суду в даній справі відповідачем, суд зазначає наступне:

Так, частиною 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Господарського процесуального кодексу України визначено, що частина десята ст. 238 цього кодексу вводиться в дію з 01.01.2019р. Крім того, позивач відмовився від зазначеної вимоги.

Враховуючи виклдаене, така вимога позивача залишається судом без розгляду.

Розподіл судових витрат здійснюється за правилами ст. 129 Господарського процесуального кодексу Українини.

Згідно ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Аналогічні приписи містяться в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Відповідач у відзиві на позовну заяву визнав наявність заборгованості у розмірі 576873,30грн.

Отже, 50% суми судового збору (в частині вимоги про стягнення основного боргу) підлягають поверненню позивачу з Державного бюджету України в розмірі 4326,55грн.

У разі закриття провадження у справі, суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами, повернення судового збору з державного бюджету України.

Статтею 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, у разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у звязку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Позивачем не подано відповідної заяви про поверненння судового збору з бюджету, тому судовий збір в цій частині не розподілений. Проте, це не позбавляє позивача права звернутися у встановленому порядку до суду з відповідною заявою (клопотанням) про повернення судового збору.

Судовий збір в частині задоволених позовних вимог у відповідності до ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 42, 74, 77, 86, 123, 129, 130, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Український папір», м.Київ до Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа», м.Маріуполь про стягнення заборгованості у сумі 576873,30грн., 3% річних у сумі 3935,14грн., інфляційних втрат у сумі 5191,86грн., пені у сумі 19151,01грн. задовольнити частково.

Закрити провадження у справі в частині стягнення з Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа», м. Маріуполь на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Український папір», м. Київ заборгованості у сумі 576873,30грн.

Стягнути з Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» (87534, Донецька обл., місто Маріуполь, вул. Гризодубової, будинок 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Український папір» (04073, м. Київ, Оболонський район, вул. Куренівська, буд. 2-Б, ) 3% річних у сумі 3935,14грн., інфляційні втрати у сумі 5191,86грн., пеню у сумі 19151,01грн., витрати з оплати судового збору у розмірі 424,17грн.

Повернути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Український папір» (04073, м. Київ, Оболонський район, вул.Куренівська, буд. 2-Б, ) суму судового збору в розмірі 4326,55грн., оплачену згідно платіжного доручення №341 від 06.03.2018 (платник ТОВ «Український папір», отримувач УДКС м. Харкова, банк отримувача ГУ ДКСУ у Харківській області, код банку 851011, рахунок 3002).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги, якщо його не скасовано, - після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У судовому засіданні 10.04.2018 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписаний 10.04.2018.

Суддя Я.О. Левшина