ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2018 р. Справа № 914/2244/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Матущак О.І.

ОСОБА_1

секретар судового засідання: Шкребій А.В.

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (надалі ПАТ НАК Нафтогаз України) за вих.. № 14/4-1250 від 22.12.2018 (вх. № ЛАГС 01-05/321/18 від 16.01.2018)

на рішення Господарського суду Львівської області від 14.12.2017, суддя Запотічняк О.Д., повний текс складено 18.12.2017

у справі № 914/2244/17

за позовом: ПАТ НАК Нафтогаз України, м. Київ

до відповідача: Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені ОСОБА_2, м. Львів

про стягнення 562 847,33 грн.

за участю учасників справи:

від позивача: ОСОБА_3 адвокат (довіреність № 14-198 від 11.12.2017)

від відповідача: ОСОБА_4 представник (довіреність № 27/02-к від 27.02.2018)

Відповідно до п.9 Перехідних положень ГПК України в редакції від 15.12.2017 справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ВСТАНОВИВ:

01.11.2017 ПАТ НАК Нафтогаз України звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в розмірі 562 847,33 грн., з яких 230 975,45 грн. по оплаті за отриманий згідно договору газ, 104 093,48 грн. пені, 3% річних в сумі 22 736,62грн. та інфляційні витрати в сумі 205 041,78 грн. нараховані за неналежне виконання договірних зобовязань.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 14.12.2017 у справі № 914/2244/17 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені ОСОБА_2 на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 230 975,45 грн. основного боргу, 16 491,33 грн. 3% річних, 148 783,14 грн. інфляційних втрат та 5 943,96 грн. - судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що сума основного боргу підтверджується матеріалами справи, в свою чергу належними та допустимими доказами відповідачем не спростована. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, то суд на підставі п.4 ст. 267 ЦК України відмовив в частині стягнення пені в розмірі 104 093,48 грн., 3 % річний 6 245,29 грн. нарахованих за період 15.02.2014 по 20.07.2014 та інфляційних втрат в сумі 56 258,64 грн.. нарахованих за період з 15.02.2014 по 31.07.2014р. у звязку із пропуском строку позовної давності. В решті стягнення 16 491,33 грн. 3% річних та 148 783,14 грн. інфляційних втрат задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ПАТ НАК Нафтогаз України подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати в частині відмови в задоволені позовних вимог, в цій частині прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що оскільки сторонами у договорі погоджено строк тривалістю 5 років у межах якого можна звернутися до суду за захистом своїх прав, то відповідно позовні вимоги про стягнення пені, інфляційних та 3% річних заявлені в межах строку позовної давності.

Представник скаржника в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/1771/18 від 13.03.2018), рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши учасників справи, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

20.02.2014 між ПАТ НАК Нафтогаз України (продавець) та Львівським національним університетом ветеринарної медицини та біотехнологій імені ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір № 2362/14-БО(Т)-21 купівлі-продажу природного газу, за умовами якого продавець зобовязався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ ввезений на митну територію України НАК Нафтогаз України за кодом згідно УКТ ЗЕД НОМЕР_1, а покупець зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах договору (а.с. 32-37).

Відповідно до п.11 договору він набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.01.2014 і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Планові обсяги газу, який мав поставлятися за даним договором сторони погодили в п. 2.1 договору.

Відповідно до п.5.2 договору ціна за 1000 куб. м. природного газу з ПДВ становить 3 340,75 грн.

Пунктом 6.1 договору сторони погодили, що оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично поставлений газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки.

Додатковими угодами до основного договору сторони погоджували період поставки газу, обсяг та його вартість (а.с. 38-46).

На виконання умов договору за період січень-квітень 2014 року та жовтень-грудень 2014р. позивач передав у власність відповідачу природний газ на загальну суму 1 701 036,47 грн., що підтверджується актами приймання передачі природного газу (а.с. 47-53).

Однак, відповідач неналежно виконував взяті на себе договірні зобовязання, оплачував отриманий природний газ несвоєчасно та не в повному обсязі, у звязку із чим в нього виникла заборгованість в сумі 230 975,45 грн. за поставлений в грудні 2014 року газ, що зокрема підтверджується витягом щодо операцій по рахунку за договором №2362/14-БО(Т)-21 (а.с. 69-70).

У п. 7.2 договору сторони прописали, що у разі невиконання покупцем умов п.6.1 договору, покупець зобов'язується крім суми заборгованості сплатити продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до п. 9.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п'ять) років.

В звязку з порушенням відповідачем своїх договірних зобовязань, позивач нарахував відповідачу пеню в сумі 104 093,48 грн., 3% річних в сумі 22 736,62 грн., та інфляційні витрати в сумі 205 041,78 грн.

Відповідач факт порушення своїх грошових зобовязань не заперечує, суму основного боргу в розмірі 230 975,45 грн. за поставлений в грудні 2014 року газ визнає. Проте, подав заяву про застосування строків позовної давності до частини позовних вимог, а саме щодо стягнення 3% річних в сумі 6 245,29 грн. за період з 15.02.2014 до 20.07.2014, інфляційних втрат в сумі 56 258,64 грн. за період з 15.02.2014 до 31.07.2014 та пені в сумі 104 093,48 грн. за період з 15.02.2014 до 14.07.2015. В цій частині позовних вимог відповідач просить суд відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності позивачем (а.с. 71-72).

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Згідно з ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Як установлено судом, між сторонами у справі на підставі укладеного договору виникли взаємні права та обовязки (зобовязання) з купівлі-продажу природного газу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 1, ч.7 ст. 193 ГК України).

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 6.1 договору передбачено, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач взяті на себе зобовязання з поставки природного газу виконав повністю, відповідач в свою чергу свій обовязок з оплати вартості природного газу виконав не належним чином, в звязку з чим в останнього виник борг в розмірі 230 975,45 грн., що підтверджується і самим відповідачем.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що передбачені ст.625 ЦК України втрати, пов'язані з інфляційними процесами в державі, за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знецінення грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, тому дані платежі не є відповідальністю за порушення грошового зобов'язання і не відносяться до санкцій.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання згідно договору було виконано несвоєчасно.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційний втрат, заявлена на підставі ст. 625 ЦК України, відповідає вимогам законодавства.

Згідно поданого розрахунку, позивач нарахував відповідачу 3% річних за період з 15.02.2015 по 21.04.2017 в розмірі 22 736,62 грн. та 205 041,78 грн. інфляційних втрат за період з 15.02.2014 по 28.02.2017 (а.с. 28-31).

З огляду на викладене та, враховуючи те, що відповідач порушив строк оплати за поставлений газ (мало місце прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання), то колегія суддів вважає, що позивачем правомірно нараховані 22 736,62 грн. 3% річних та 205 041,78 грн. втрат від інфляційних процесів за визначений позивачем період прострочення, відтак підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Стаття 230 цього ж кодексу штрафними санкціями визначає господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання чи неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

За змістом п. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У п. 7.2 договору визначено, що у разі невиконання покупцем умов п. 6.1 цього договору, він повинен сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Як вбачається з розрахунку пені, позивачем нарахована пеня в розмірі 104 093,48 грн. з наступного дня від дня прострочення основного зобовязання з врахуванням п.6 ст. 232 ГК України (а.с. 29-31 том І).

Суд апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок позивача, встановив, що розрахунок суми пені, який проведений за допомогою системи «Ліга: Закон» відповідає сумі заявленої позивачем.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що оскільки відповідач порушив строк оплати отриманого товару (мало місце прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання), то позовна вимога про стягнення з відповідача пені в розмірі 104 093,48 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності до частини позовних вимог (в межах трьох років), то колегія суддів зазначає наступне (а.с. 71-72).

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Натомість стаття 259 ЦК України передбачає що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Тобто, дана стаття встановлює можливість збільшення позовної давності, встановленої законом, на підставі договору.

У п.3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 зазначено, що умова про збільшення позовної давності може бути вміщена як в укладеному сторонами договорі купівлі-продажу, поставки, надання послуг тощо, так і в окремому документі або в листах, телеграмах, телефонограмах та інших документах, якими обмінювалися сторони і які повинні однозначно свідчити про досягнення згоди сторін щодо збільшення строку позовної давності.

Як зазначалося вище, сторони у п.9.3 погодили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п'ять) років.

Аналогічна позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 07.02.2017 у справі № 910/10472/16, Верховного суду України від 24.02.2016 у справі № 6-1824цс15.

З урахуванням того факту, що в даному випадку має місце прострочення виконання відповідачем договірного зобов'язання, при цьому перевіривши відповідні розрахунки, щодо їх правильності, відповідності фактичним обставинам, умовам договору та нормам чинного законодавства, колегія суддів вважає, що позивачем правомірно нараховані 104 093,48 грн. пені , 22 736,62 грн. 3% річних та 205 041,78 грн. втрат від інфляційних процесів за визначений позивачем період прострочення, та відповідно заявлено в межах строку позовної давності вказаної у п.9.3 договору.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що стягнення пені обмежується річним терміном, а стягнення інфляційних та 3 % річних обмежується 3-х річним терміном перед зверненням позивача до суду, не можна визнати обґрунтованим.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд в порушення норм матеріального та процесуального права, відмовляючи в частині позовних вимог щодо стягнення 3% річних в сумі 6 245,29 грн. за період з 15.02.2014 до 20.07.2014, інфляційних втрат в сумі 56 258,64 грн. за період з 15.02.2014 до 31.07.2014, та пені в сумі 104 093,48 грн. за період з 15.02.2014 до 14.07.2015, не врахував вищенаведених норм права, відтак, дійшов неправомірного висновку про відмову позовних вимог в цій частині. В решті рішення відповідає вимога закону, відтак відсутні підстави для його скасування.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід скасувати частково, а апеляційну скаргу задоволити.

Керуючись, ст.ст. 269, 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Апеляційну скаргу задоволити.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 14.12.2017 у справі № 914/2244/17 скасувати в частині відмови позовних вимог. В цій частині прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити. Стягнути з Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені ОСОБА_2 (79010, м. Львів, вул. вул. Пекарська,50, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького,6, ) 104 093,48 грн. пені, 6 245,29 грн. 3% річних, 56 258,64 грн. інфляційних втрат та 2 499,09 грн. - судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

3. Стягнути з Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені ОСОБА_2 (79010, м. Львів, вул. вул. Пекарська,50, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького,6, ) судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 749,00 грн.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки передбаченні ст.288 ГПК України.

5. Справу повернути до господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді О.І. Матущак

ОСОБА_1