ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 914/3324/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткаченко Н.Г. - головуючого, Білоуса В.В., Жукова С.В.,

за участю секретаря судового засідання Гаращенко Т.М.

за участю представників Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради - Мартиняк Р.М.,

Акціонерного товариства закритого типу "Страхова компанія "Альянс"- Бойко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції через Господарський суд Львівської області касаційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 27.07.2017

у справі № 914/3324/16

за позовом Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради

до Акціонерного товариства закритого типу "Страхова компанія "Альянс"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Львівської міської ради

про виселення з об'єкта оренди та стягнення неустойки в розмірі 3 363, 50 грн.,

та за зустрічним позовом Акціонерного товариства закритого типу "Страхова компанія "Альянс"

до Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Львівської міської ради

про визнання недійсним рішення та визнання договору оренди продовженим,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Акціонерного товариства закритого типу "Страхова компанія "Альянс", у якому просило виселити відповідача з об'єкта оренди (нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Т. Шевченка, 8, загальною площею 17,6 м2) та стягнути з останнього 3 363, 15 грн. неустойки на підставі ст. 785 ЦК України.

В свою чергу Акціонерне товариство закритого типу "Страхова компанія "Альянс" 24.01.2017 звернулось до Господарського суду Львівської області із зустрічним позовом до Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, в якому просило визнати недійсним рішення Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради № 2302-1420 від 20.04.2016 про відмову у продовженні договору оренди, а договір оренди нерухомого майна № Ш-7469-10 від 18.03.2010, укладений між позивачем та відповідачем, - продовженим до 18.03.2019.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 24.01.2017 (суддя Горецька З.В.) залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Львівську міську раду.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.05.2017 (колегія суддів у складі: Горецька З.В. - головуючий, Фартушок Т.Б., Іванчук С.В.) первісний позов задоволено частково. Виселено відповідача з нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Т. Шевченка, 8, загальною площею 17,6 м2. Провадження у справі в частині стягнення неустойки в розмірі 2 078, 15 грн. припинено. У задоволенні решти первісних позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 27.07.2017 (колегія суддів у складі: Орищин Г.В. - головуючий, Галушко Н.А., Данко Л.С.) рішення Господарського суду Львівської області від 11.05.2017 в частині задоволення первісного позову про виселення відповідача з нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Т. Шевченка, 8, загальною площею 17,6 м2 та про припинення провадження у справі в частині стягнення неустойки у розмірі 2 078, 15 грн. скасовано. В цій частині в первісному позові відмовлено. В решті рішення по первісному позову залишено без змін. Рішення Господарського суду Львівської області від 11.05.2017 в частині відмови в задоволенні зустрічного позову про визнання договору оренди продовженим скасовано. В цій частині провадження у справі припинено. В решті рішення по зустрічному позову залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просило її скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 01.11.2017 (колегія суддів у складі: Іванова Л.Б. - головуючий, Барицька Т.Л., Губенко Н.М.) касаційну скаргу повернуто скаржнику на підставі п. 4 ч. 1 ст. 1113 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017).

17.11.2017 Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до Вищого господарського суду України повторно подано касаційну скаргу (з клопотанням про відновлення пропущеного строку на її подання) на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 27.07.2017 у справі № 914/3324/16 з посиланням на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду прийнята за неповного з'ясування обставин справи та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме: 1) будь-якого дозволу на перепланування об'єкта оренди позивач не надавав, а тому відповідач не вправі був встановлювати перегородку у приміщенні, яке є об'єктом оренди; 2) позивач не надавав згоди на передачу частини орендованого приміщення у користування іншій особі (суборенду); 3) у позивача були всі законні підстави для відмови у пролонгації договору оренди; 4) передбачене ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (далі - Закон) право орендодавця відмовитися від договору оренди не передбачає обов'язок його зазначати для чого чи в яких цілях використовуватиметься об'єкт оренди; 5) сутністю переважного права на укладення договору, передбаченого ч. 3 ст. 17 Закону є укладення договору на новий строк зі встановленням умов за домовленістю сторін, а не його автоматичне поновлення; 6) орендодавець повідомив орендаря про припинення договірних стосунків у межах строку, передбаченого договором та ч. 2 ст. 17 Закону, а саме, 31.03.2016.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.02.2018 касаційну скаргу прийнято до провадження, призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 11.04.2018 та встановлено строк для подання відзивів на касаційну скаргу до 15.03.2018.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного господарського суду - без змін, посилаючись на те, що: 1) в матеріалах справи відсутні достовірні докази щодо порушення орендарем умов договору оренди; 2) дії орендаря щодо встановлення перегородки з гіпсокартону не є порушенням п. 7.5. договору; 3) відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону орендар має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. При цьому у судових засіданнях під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено і підтверджено представниками позивача, що останній має намір й надалі здавати приміщення за адресою: м. Львів, вул. Т. Шевченка, 8 в оренду.

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги та доводи відзиву на касаційну скаргу, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами обох інстанцій, між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (правонаступником якого є Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради) (орендодавцем) та Акціонерним товариством закритого типу "Страхова компанія "Альянс" (орендарем) 18.03.2010 укладено договір оренди нерухомого майна № Ш-7469-10, відповідно до умов якого позивач передає, а відповідач приймає в строкове платне користування нерухоме майно приміщення з індексами "2-1" та "2-2" загальною площею 17,6 м2, за адресою: м. Львів, вул. Т. Шевченка, 8, з цільовим призначенням - використання під склад.

Пунктом 3.3 договору визначено, що у зв'язку з фактичним використанням орендарем об'єкта оренди за попереднім договором, об'єкт оренди вважається переданим в оренду з моменту підписання даного договору.

Відповідно до п. 4.1 договору останній укладено терміном на 2 роки 364 дні до 18.03.2013.

Відповідно до п. 4.8 договору, його чинність припиняється, зокрема, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно з п. 4.3 договору, у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом 1 місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Пунктом 9.1 договору передбачено, що повернення орендодавцю об'єкта оренди здійснюється після закінчення терміну його дії або дострокового припинення чи розірвання.

Згідно з п. 9.3 договору об'єкт оренди повинен бути переданий орендарем та прийнятий орендодавцем протягом 15-ти днів з моменту настання однієї із подій, вказаних у п. 9.1 цього договору.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 18.10.2013 у справі № 914/3249/13 відмовлено в позові Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до Акціонерного товариства закритого типу "Страхова компанія "Альянс" про зобов'язання повернути орендодавцеві нежитлові приміщення, у зв'язку з чим договір оренди № Ш-7469-10 від 18.03.2010 є таким, що продовжив свою дію на той самий строк і на тих самих умовах, тобто до 18.03.2016.

15.03.2016 за участю представників позивача та відповідача було складено акт перевірки № 240 п/16, в якому зазначено, що: користувачами орендованих приміщень є відповідач та магазин «Євротехніка»; фактичне цільове використання об'єкта оренди -складські приміщення; стан розрахунків за оренду - заборгованість відсутня; відповідність приміщення технічній документації - не відповідає; стан об'єкта -задовільний, в приміщенні встановлено гіпсокартонну перегородку, яка поділяє приміщення на два окремих та дверний прохід в магазин «Євротехніка», який використовує це приміщення як склад. Також в акті зазначено, що орендаря повідомлено про необхідність подачі заяви про продовження договору оренди.

16.03.2016 комісією балансоутримувача приміщення (ЛКП "Янів-405") було складено акт проведення обстеження об'єкта нерухомого майна № 23/405, у якому зазначено, що: користувачем орендованих приміщень є відповідач; фактичне цільове використання об'єкта оренди - складські приміщення; відповідність приміщення технічній документації - відповідає технічному паспорту; стан об'єкта - задовільний, придатний для подальшого використання, в приміщенні встановлено гіпсокартонну перегородку.

17.03.2016 відповідач звернувся до позивача із заявою про продовження дії договору оренди.

Повідомленням від 30.03.2016 № 2302-вих-902 про припинення договірних відносин у звязку з закінченням строку дії договору оренди орендар повідомив орендодавця, що термін дії договору було встановлено до 18.03.2016 та зазначив про обов'язок орендаря повернути орендоване приміщення балансоутримувачу. Докази направлення вказаного повідомлення наявні в матеріалах справи.

Листом від 20.04.2016 №2302-1420 позивач надав відповідь відповідачу щодо розгляду 13.04.2016 його заяви про продовження дії договору оренди на засіданні комісії з підготовки пропозицій для надання в оренду майна територіальної громади м. Львова (протокол № 7, питання Ш/43), за результатами якого вирішено відмовити у продовженні договору оренди у зв'язку з використанням нежитлового приміщення під індексом "2-1" іншим суб'єктом. На підставі викладеного, орендодавець повідомив орендаря про необхідність повернути орендоване приміщення балансоутримувачу.

У листах № 4 від 24.05.2016 та № 6 від 01.06.2016, адресованих позивачу, відповідач зазначив про помилковість висновку комісії про використання нежитлового приміщення під індексом "2-1" іншим суб'єктом та звернувся до позивача з проханням провести повторне обстеження нежитлових приміщень та переглянути рішення про відмову у продовженні договору оренди.

У звязку з неповерненням об'єкта оренди, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області з позовною заявою про виселення відповідач з об'єкта оренди та стягнення 3 363, 15 грн. неустойки на підставі ст. 785 ЦК України.

В свою чергу, 24.01.2017 відповідач подав зустрічний позов до позивача, в якому просив визнати недійсним рішення Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради № 2302-1420 від 20.04.2016 про відмову у продовженні договору оренди, а договір оренди нерухомого майна № Ш-7469-10 від 18.03.2010, укладений між позивачем та відповідачем, - продовженим до 18.03.2019.

Частково задовольняючи первісні позовні місцевий господарський суд виходив з того, що строк дії укладеного між сторонами договору оренди закінчився 18.03.2016, листом № 2302-902 від 30.03.2016 орендодавець повідомив орендаря про припинення договірних відносин за вказаним договором, у зв'язку із закінченням строку його дії. Окрім того, листом № 2302-1420 від 20.04.2016 орендодавець повідомив орендаря про рішення Комісії з підготовки пропозицій для надання в оренду майна територіальної громади м. Львова від 13.04.2016 про відмову відповідачу у продовженні строку дії договору оренди у звязку із використанням нежитлового приміщення під індексом "2-1" іншим суб'єктом. Зважаючи на викладене, керуючись п.п. 4.8, 9.3 договору, ч. 1 ст. 875 ЦК України, ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (далі - Закон) місцевий господарський суд дійшов висновку, що у зв'язку з неповерненням орендодавцю об'єкта оренди, первісний позов в частині виселення орендаря із займаних приміщень підлягає задоволенню. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 3 363, 15 грн. неустойки, суд першої інстанції зазначив, що враховуючи помилкове визначення позивачем періоду, з якого слід нараховувати неустойку, зважаючи на сплату відповідачем орендної плати, а також на відсутність підстав для нарахування пені відповідно до п. 5.3 договору, в частині стягнення неустойки в розмірі 2 078, 15 грн. провадження у справі необхідно припинити, оскільки сума боргу погашена добровільно, а в стягненні решти частини суми неустойки - відмовити. Що ж до позовних вимог за зустрічним позовом, місцевий господарський суд зазначив, що рішення орендодавця про відмову у продовженні строку договору оренди узгоджується з вимогами чинного законодавства. Зважаючи на порушення орендарем умов договору, що встановлені в акті обстеження №240П/16 від 15.03.2016, а також враховуючи повідомлення орендодавця №2302-902 від 30.03.2016 про припинення договірних відносин, у зв'язку з закінченням строку дії договору, місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог в частині визнання продовженим договору оренди нерухомого майна №Ш-7469-10 від 18.03.2010.

Частково скасовуючи рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не повідомляв відповідача в порядку ч. 3 ст. 17 Закону про свій намір використовувати об'єкт оренди для власних потреб, в той час як орендар 17.03.2016 (через Центр надання адміністративних послуг) повідомив орендодавця про намір продовжити договір оренди на новий термін. Крім цього, в акті № 240п/16 від 15.03.2016 зазначено, зокрема, що "орендаря повідомлено про необхідність подачі заяви про продовження договору оренди". При цьому в судових засіданнях 20.07.2017, 24.07.2017 та 27.07.2017, з'ясовуючи наміри орендодавця щодо подальшого використання об'єкта оренди, представник позивача за первісним позовом повідомив, що рішення з цього приводу (про використання для власних потреб чи для подальшої передачі в оренду) Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради не приймалось. Зважаючи на відсутність звернення позивача до відповідача в порядку ч. 3 ст. 17 Закону з повідомленням про намір використовувати нерухоме майно для власних потреб, відсутність доказів, які б свідчили про такий намір, а також вжиття відповідачем заходів, спрямованих на продовження терміну дії договору оренди у встановлений договором строк, відсутні правові підстави для задоволення позову про виселення відповідача з орендованих нежитлових приміщень. При цьому саме лише повідомлення від 30.03.2016 №2302-вих-902 не є достатнім для того, щоб вважати, що договір оренди припинив свою дію, оскільки це повідомлення містить припущення про наступну оренду даного майна. Також апеляційний господарський суд зазначив, що акти № 240 п/16 від 15.03.2016 та № 23/405 від 16.03.2016 не можуть бути покладені в основу рішення при вирішенні спору у даній справі, оскільки не встановлюють факту неналежного виконання умов договору орендарем, а акт від 15.03.2016 не містить жодного документального підтвердження, що дане нежитлове приміщення використовується не орендарем, а іншою юридичною особою. При цьому у зв'язку з відмовою у задоволенні первісного позову у даній справі, провадження у справі в частині позовної вимоги про визнання договору оренди продовженим до 18.03.2019 підлягає припиненню на підставі п.1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) через відсутність предмета спору. Стосовно ж вимоги за зустрічним позовом про визнання недійсним рішення (лист від 20.04.2016) УКВ ДЕП ЛМР №2302-1420 про відмову в продовженні договору оренди, суд апеляційної інстанції зазначив, що ні ЦК України, ні ГК України не передбачають такого способу захисту порушеного права, як визнання недійсним рішення суб'єкта господарювання (в даному випадку листа-повідомлення про непродовження договору оренди), у зв'язку з чим зустрічний позов не підлягає задоволенню в цій частині.

Проте колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважає висновки місцевого та апеляційного господарських судів передчасними, з огляду на таке.

Судове рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив спір відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017) господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Принцип повноти оцінки доказів, що був передбачений ч. 1 ст. 43 ГПК України, означає, що суд зобов'язаний дослідити й оцінити всі зібрані у справі докази, які є допустимими.

Вимоги зазначених процесуальних норм судами попередніх інстанцій при розгляді даної справи не були виконані у повному обсязі, внаслідок чого неповно з'ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення даного спору.

Так, апеляційний господарський суд зазначив, що зважаючи на відсутність звернення позивача до відповідача в порядку ч. 3 ст. 17 Закону з повідомленням про намір використовувати нерухоме майно для власних потреб, відсутність доказів, які б свідчили про такий намір, а також вжиття відповідачем заходів, спрямованих на продовження терміну дії договору оренди у встановлений договором строк, відсутні правові підстави для задоволення позову про виселення відповідача з орендованих нежитлових приміщень.

Частиною 1 ст. 777 ЦК України передбачене переважне право наймача, який належно виконує свої обов'язки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачив певну процедуру здійснення цього права.

Крім цього, ст. 764 ЦК України передбачає таку правову конструкцію, як поновлення договору найму, яка зводиться по суті до автоматичного продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, та, по-друге, відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Отже, для застосування ч. 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та визнання за орендарем переважного права на укладення договору оренди на новий строк необхідно встановити такі юридичні факти: закінчення терміну договору оренди; орендар належно виконує свої обов'язки за договором; власник майна не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору не повідомив орендаря про намір використовувати майно для власних потреб.

Разом з тим, ч. 2 ст. 17 зазначеного Закону передбачає, що у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для продовження дії договору оренди на підставі ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користування орендованим майном; відсутнє письмове повідомлення однієї зі сторін договору про припинення або зміну умов договору.

Наведена норма Закону визначає можливість продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах без проведення конкурсу. При цьому, для такого автоматичного продовження договору оренди державного та комунального майна передбачена особливість - відсутність заяви (повідомлення) однієї із сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає, що істотне значення у даному випадку має зміст такого повідомлення, оскільки воно обов'язково повинно бути спрямоване на припинення або зміну умов договору оренди.

Так судами обох інстанцій встановлено, що повідомленням від 30.03.2016 № 2302-вих-902 про припинення договірних відносин у зв'язку із закінченням терміну дії договору оренди орендар повідомив орендодавця, що термін дії договору було встановлено до 18.03.2016 та зазначив про обов'язок орендаря повернути орендоване приміщення балансоутримувачу.

Разом з тим, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що самого лише повідомлення від 30.03.2016 № 2302-вих-902 не достатньо для того, щоб вважати, що договір оренди припинив свою дію, оскільки це повідомлення містить припущення про наступну оренду даного майна.

Таким чином, суди обох інстанцій достеменно не встановили, чи є зазначене повідомлення заявою однієї зі сторін договору оренди про припинення дії договору в розумінні ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", позаяк встановлення зазначених обставин є необхідним для правильного застосування ст. 17 Закону.

При цьому відмовляючи листом № 2302-1420 від 20.04.2016 у пропозиції відповідача про продовження терміну дії договору оренди, позивач зазначив про використання нежитлового приміщення під індексом "2-1" іншим суб'єктом.

Однак для того, щоб дійти обґрунтованого висновку про правомірність відмови позивача у продовженні терміну дії договору з посиланням на використання об'єкта оренди іншим суб'єктом (суборендарем) без дозволу орендодавця, судам необхідно було встановити факт наявності чи відсутності порушення відповідних умов договору зі сторони орендаря.

Проте місцевий господарський суд обмежившись лише формальним висновком про те, що 13.04.2016 розглянуто заяву відповідача та вирішено відмовити у продовженні договору оренди у зв'язку з використанням нежитлового приміщення під індексом "2-1" іншим суб'єктом, не надав жодної оцінки доводам відповідача про те, що магазин "Євротехніка" знаходиться у суміжних приміщеннях, які належать відповідачу на праві приватної власності, а також належної оцінки доказам у підтвердження зазначених доводів відповідача, що є порушенням ст. 43 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення рішення).

В свою чергу, апеляційний господарський суд обмежившись висновком про те, що акти № 240 п/16 від 15.03.2016 та № 23/405 від 16.03.2016 не можуть бути покладені в основу рішення при вирішенні спору у даній справі, оскільки не встановлюють факту неналежного виконання умов договору орендарем, а акт від 15.03.2016 не містить жодного документального підтвердження, що дане нежитлове приміщення використовується не орендарем, а іншою юридичною особою, фактично усунувся від обов'язку встановити чи мали місце обставини передання орендованого приміщення в суборенду орендарем без згоди орендодавця.

Разом з тим, встановлення зазначених обставин є необхідним для правильного вирішення спору, оскільки без чіткого та однозначного висновку про те, чи є повідомлення від 30.03.2016 № 2302-вих-902 заявою однієї зі сторін договору оренди про припинення дії договору в розумінні ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", неможливо дійти обґрунтованого висновку про наявність чи відсутність обставин продовження терміну дії договору в порядку ч. 2 ст. 17 зазначеного Закону, а без встановлення наявності чи відсутності факту передання об'єкта оренди відповідачем (орендарем) іншій особі (суборендарю) без дозволу орендодавця - неможливо дійти висновку чи було порушення відповідачем умов договору, та, як результат - щодо правомірності висновків відмови у продовженні договору оренди.

Враховуючи викладене, беручи до уваги передбачені ст.300 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) межі перегляду справи в касаційній інстанції, які не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів у даній справі підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

Під час нового розгляду справи, суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, достеменно встановити, чи є повідомлення від 30.03.2016 № 2302-вих-902 заявою однієї зі сторін договору оренди про припинення дії договору в розумінні ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", чи мало місце порушення відповідачем умов договору в частині передання об'єкта оренди суборендарю без дозволу орендодавця, проаналізувати докази, що надані сторонами на підтвердження їх вимог та заперечень, і в залежності від встановленого вирішити спір відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017), вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Оскільки Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що судові рішення у справі № 914/3324/16 підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат, відповідно до ст. 129 ГПК України (редакції, чинній з 15.12.2017) судом не здійснюється.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 240, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України (редакції, чинній з 15.12.2017), Суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 27.07.2017 та рішення Господарського суду Львівської області від 11.05.2017 у справі № 914/3324/16 скасувати.

Справу № 914/3324/16 направити на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Ткаченко Н.Г.

Судді: Білоус В.В.

Жуков С.В.