ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/85/18

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань ОСОБА_1

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю № 452 від 23.11.17р.

Від відповідача: не зявився;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом спільного підприємства „Радміртех у формі товариства з обмеженою відповідальністю до товариства з обмеженою відповідальністю „Іліон про стягнення 541 877,96 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Спільне підприємство „Радміртех у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі по тексту СП „Радміртех) звернулось до господарського суду Одеської області із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю „Іліон (далі по тексту ТОВ „Іліон) про стягнення заборгованості у загальному розмірі 541 877,96 грн., яка складається із суми основного боргу у розмірі 264 700,00 грн., пені у розмірі 78 148,14 грн., трьох відсотків річних у розмірі 21 864,95 грн., збитків від інфляції у розмірі 177 164,87 грн. Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем зобовязань, прийнятих на себе за умовами договору поставки №87 від 07.07.2014р. в частині оплати вартості поставленого товару.

Відповідач заперечував проти задоволення заявленого позивачем позову з підстав його необґрунтованості та незаконності. ТОВ „Іліон було зауважено, що надані позивачем видаткові накладні не можуть бути належним доказом на підтвердження отримання відповідачем товару на загальну суму 295 153,92 грн., оскільки не містять підпису уповноваженої особи на отримання товару. Окрім того, відповідачем було подано заяву про застосування інституту позовної давності до вимог позивача про стягнення пені у розмірі 78 148,14 грн.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

07.07.2014р. між СП „Радміртех (Постачальник) та ТОВ „Іліон (Покупець) було укладено договір поставки №87, відповідно до п. п. 1.1-1.3 якого Постачальником були прийняті на себе зобовязання поставити, а Покупцем прийняти та оплатити обладнання, вказане у Специфікації (додаток №1), яка є невідємною частиною договору. Строк поставки обладнання складає 90 днів після здійснення передоплати. Поставка обладнання здійснюється зі складу Постачальника на умовах франко-завод.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Положеннями п. п. 2.1-2.2 договору поставки №87 від 07.07.2014р. передбачено, що вартість обладнання, вказана у Специфікації №1 до договору та складає 866 700,00 грн. Постачальник на підставі листа-заявки виставляє Покупцю рахунок на оплату вартості обладнання відповідно до Специфікації №1. Покупець здійснює передоплату у розмірі 70% відповідно до виставленого рахунку; 30 % вартості обладнання Покупець сплачує протягом 10-ти робочих днів після отримання повідомлення про виготовлення обладнання. У Специфікації №1 до договору поставки №87 від 07.07.2014р. сторонами було визначено найменування товару, який Постачальник зобовязався поставити Покупцеві.

Відповідно до положень ст.ст. 662, 664 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Згідно з п. 4.3 договору поставки №87 від 07.07.2014р. договір вступає в силу з моменту його підписання повноважними представниками сторін та діє до виконання сторонами своїх зобовязань по даному договору.

На виконання умов договору поставки №87 від 07.07.2014р., укладеного між сторонами по справі, СП „Радміртех було виставлено ТОВ „Іліон рахунок-фактуру №СФ-001199 від 07.07.2014р. на суму 866 700,00 грн. ТОВ „Іліон в рахунок передоплати вартості за товар відповідно до п. 2.2 договору поставки №87 від 07.07.2014р. було перераховано на користь позивача грошові кошти у загальному розмірі 602 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №96 від 22.07.2014р. на суму 149 000,00 грн. та платіжним дорученням №250 від 24.07.2014р. на суму 453 000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що СП „Радміртех було поставлено ТОВ „Іліон обладнання, що підтверджується підписаними та скріпленими з боку уповноваженого представника відповідача наступними видатковими накладними: накладна №РН-0001226 від 21.11.2014р. на суму 488 746,80 грн., накладна №РН-0001449 від 23.12.2014р. на суму 82 799,28 грн.

Разом з цим, СП „Радміртех на підтвердження поставки відповідачеві товару було надано суду накладну №РН-0000084 від 26.01.2015р. на суму 137 998,80 грн., накладну №РН-0000145 від 17.02.2015р. на суму 23 749,87 грн. та накладу №РН-0000170 від 24.02.2015р. на суму 133 405,25 грн., які з боку представника відповідача підписані не були. При цьому, позивачем на підтвердження факту одержання відповідачем товару було надано суду довіреності, видані ТОВ „Іліон про уповноваження начальника виробничо-технічного відділу ОСОБА_3 на одержання товару у кількості, яка відповідає загальній кількості товару за названими накладними.

16.03.2015р. СП „Радміртех листом №57 було повідомлено ТОВ „Іліон, що решта обладнання буде поставлена на адресу відповідача не пізніше 18.03.2015р. Листом №98 від 12.06.2015р. позивач звернувся до відповідача із вимогою оплатити 30 % вартості поставленого обладнання, що складає 264 700,00 грн.

Листом №19/01 від 19.01.2016р. ТОВ „Іліон було повідомлено позивача, що поставлене СП „Радміртех обладнання має численні недоліки та непридатне для подальшого використання. При цьому, відповідачем було підтверджено існування станом на 19.01.2016р. заборгованості у розмірі 264 700,00 грн., висловлено намір повернути частину обладнання та здійснити взаєморозрахунки за договором №87 від 07.07.2014р.

Листом №165 від 04.07.2016р. СП „Радміртех звернулось до відповідача із вимогою про необхідність сплати заборгованості за договором поставки обладнання №87 від 07.11.2014р. у розмірі 264 700,00 грн. протягом 7 календарних днів з моменту отримання вимоги. Оскільки претензія СП „Радміртех була залишена ТОВ „Іліон без задоволення, позивачем з метою захисту порушеного права і було подано до господарського суду даний позов.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зобов'язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Положеннями ст. 530 ЦК України встановлено наступне: якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При вирішенні питання щодо початкового моменту прострочення оплати товару покупцем за договором купівлі-продажу, який укладений у спрощений спосіб, господарський суд враховує правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові Судової палата у господарських справах Верховного Суду України по справі №927/1232/13 (3-121гс140) від 30.09.2014р., у відповідності до якого судом було зазначено, що згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Отже, обов'язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи ст. 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття. Разом з тим Верховним Судом України у названій постанові було зазначено, що загальні положення ст. 530 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин (спір про стягнення суми боргу та трьох відсотків річних), оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу, чітко визначений спеціальною нормою права, а саме ст. 692 ЦК України, відповідно до якої покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем в порушення прийнятих на себе зобовязань за договором поставки обладнання №87 від 07.11.2014р. не було здійснено остаточної оплати вартості поставленого СП „Радміртех товару у розмірі 264 700,00 грн. При цьому, господарський суд зауважує, що обовязок оплати остаточної суми поставленого позивачем товару відповідно до ст. 692 ЦК України виник у відповідача саме в момент прийняття товару, оскільки лист №57 від 16.03.2015р. був відправлений позивачем на адресу відповідача після поставки товару, яка відбулась у січні та лютому 2015р., а не після його виготовлення, що виключає можливість застосування п. 2.2 договору №87 від 07.07.2014р. при визначенні строку оплати за товар.

В результаті викладеного, господарський суд доходить висновку, що позовні вимоги СП „Радміртех в частині стягнення із ТОВ „Іліон основної заборгованості у розмірі 264 700,00 грн. підлягають задоволенню судом.

При вирішенні питання про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу, судом була надана правова оцінка запереченням відповідача щодо оформлення видаткових накладних №РН-0000084 від 26.01.2015р. на суму 137 998,80 грн., №РН-0000145 від 17.02.2015р. на суму 23 749,87 грн., №РН-0000170 від 24.02.2015р. на суму 133 405,25 грн. із порушенням вимог Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.

Так, відповідно до ст. 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні 16 липня 1999 року N 996-XIV (з наступними змінами та доповненнями, в редакції чинній на дату складення вище перерахованих накладних) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Господарський суд зауважує, що факт відсутності у видаткових накладних №РН-0000084 від 26.01.2015р. на суму 137 998,80 грн., №РН-0000145 від 17.02.2015р. на суму 23 749,87 грн., №РН-0000170 від 24.02.2015р. на суму 133 405,25 грн. підпису особи, уповноваженої для отримання товару не може бути підставою для невизнання такої господарської операції та відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення основного боргу, оскільки наявні в матеріалах справи довіреності на отримання товару, видані ТОВ „Іліон дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, а, отже, підтверджують факт отримання відповідачем товару. Більш того, суд зауважує, що ТОВ „Іліон у листі №19/01 від 19.01.2016р. було визнано факт існування заборгованості перед позивачем на загальну суму 264 700,00 грн.

Крім того, господарський суд зауважує, що факт поставки СП „Радміртех товару ТОВ „Іліон підтверджується, в тому числі, відображенням позивачем у документах бухгалтерського обліку податкових зобовязань з податку на додану вартість по операціям поставки за січень та лютий 2015р. Натомість суд критично оцінює надану ТОВ „Іліон декларацію з податку на додану вартість з огляду на те, що по-перше: остання була надана лише за січень 2015р, в той час як поставка відбувалася у січні-лютому 2015р.; по-друге: додаток №5, відповідно до якого можливо встановити податковий кредит в розрізі контрагентів, був наданий не у повному обсязі. , відповідно до якого можливо встановити податковий кредит в розрізі контрагентів, був наданий не у повному обсязі.

З огляду на приписи ст. 74 ГПК України. якою встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд доходить висновку про недоведеність відповідачем факту неотримання товару від позивача на підставі вищевказаних накладних.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У звязку із порушенням відповідачем прийнятих на себе грошових зобовязань щодо здійснення своєчасної та в повному обсязі оплати вартості поставленого товару позивачем, в порядку ст. 625 ЦК України, було нараховано ТОВ „Іліон до сплати 3% річних в сумі 21 864,95 грн.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити, що початковим моментом прострочення оплати товару, отриманого за накладними №РН-0000084 від 26.01.2015р. на суму 137 998,80 грн., №РН-0000145 від 17.02.2015р. на суму 23 749,87 грн., №РН-0000170 від 24.02.2015р. на суму 133 405,25 грн., є відповідні наступні календарні дні, оскільки обовязок сплати вартості товару виник у момент його отримання.

З огляду на викладене, господарський суд доходить висновку, що правильним розміром трьох відсотків річних, який повинен розраховуватись на суму 107 544,88 грн. (за накладною №РН-0000084 від 26.01.2015р.) за період з 27.01.2015р. по 29.12.2017р.; на суму 23 749,87 грн. (за накладною №РН-0000145 від 17.02.2015р.) за період з 18.02.2015р. по 29.12.2017р.; на суму 133 405,25 грн. (за накладною №РН-0000170 від 24.02.2015р.) за період з 25.02.2015р. по 29.12.2017р.; є сума у загальному розмірі 22 861,75 грн.

Відповідно до п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 ГПК України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

З огляду на вищезазначене, з ТОВ „Іліон на користь СП „Радміртех підлягають стягненню три відсотки річних у розмірі 21 864,95 грн. відповідно до розрахунку позивача, що має наслідком задоволення позовних вимог СП „Радміртех у зазначеній частині.

Крім того, з посиланням на положення ст. 625 ЦК України позивачем було нараховано відповідачу до сплати збитки від інфляції в загальному розмірі 177 164,87 грн., які були розраховані позивачем на суму основного боргу. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Приймаючи до уваги висновки господарського суду щодо початкового моменту прострочення відповідачем оплати вартості товару, до яких дійшов суду по тексту рішення вище, та перевіривши здійснений позивачем розрахунок збитків від інфляції по кожній із трьох накладних, господарський суд зазначає, що правильним розміром збитків від інфляції є 186 679,70 грн. За таких обставин, враховуючи вимоги п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, господарський суд доходить висновку про необхідність стягнення із ТОВ „Іліон на користь СП „Радміртех збитків від інфляції у розмірі 177 164,87 грн. відповідно до розрахунку позивача, що має наслідком задоволення позовних вимог СП „Радміртех у зазначеній частині.

Окрім того, з посиланнями на приписи чинного законодавства СП „Радміртех було нараховано ТОВ „Іліон пеню у загальному розмірі 78 148,14 грн., яка була розрахована відповідачем по кожній із накладних окремо.

Відповідно до ч. 1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов'язання. Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов'язань. Частиною ст. ст. 547, 548 ЦК України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Так, згідно ч. ч. 1 - 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

При цьому, відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. №543/96-ВР (із змінами та доповненнями) платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом, про що мова йде у абзаці 3 п. 2.1 ч. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (з наступними змінами і доповненнями).

Умовами договору поставки №87 від 07.07.2014р., укладеного між сторонами по справі, взагалі не передбачена відповідальність за порушення прийнятих на себе зобовязань у вигляді нарахування пені. З огляду на викладене, позовні вимоги СП „Радміртех в частині стягнення із відповідача пені у розмірі 78 148,14 грн. не підлягають задоволенню.

При цьому, у п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів від 29 травня 2013 року N 10 (з наступними змінами та доповненнями) зазначено наступне. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Керуючись приписами п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів від 29 травня 2013 року N 10, господарський суд відмовляє у задоволенні позовних вимог СП „Радміртех про стягнення пені з підстав їх необґрунтованості.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, факт існування заборгованості товариства з обмеженою відповідальністю „Іліон перед спільним підприємством „Радміртех у формі товариства з обмеженою відповідальністю в загальній сумі 463 730,82 грн., яка складається із основного боргу у розмірі 264 700,00 грн., трьох відсотків річних у розмірі 21 864,95 грн. та збитків від інфляції у розмірі 177 164,87 грн., витікає з умов укладеної між сторонами по справі угоди, положень чинного законодавства та підтверджується матеріалами справи. Доказів, спростовуючих викладене, відповідачем суду надано не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України особа, не звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання у разі відсутності у боржника необхідних коштів. Крім того, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Підсумовуючи вищезазначене, позов спільного підприємства „Радміртех у формі товариства з обмеженою відповідальністю до товариства з обмеженою відповідальністю „Іліон підлягає частковому задоволенню шляхом присудження до стягнення на користь позивача основного боргу у розмірі 264 700,00 грн., трьох відсотків річних у розмірі 21 864,95 грн. та збитків від інфляції у розмірі 177 164,87 грн. відповідно до ст. ст. 11, 509, 525, 526, 530, 546-549, 610 612, 615, 617, 625, 627, 629, 662, 664, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст. ст. 175, 193, 230-232, 233 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до приписів ст. 129 ГПК України. При цьому, сума судового збору у розмірі 2 892,21 грн., яка була внесена позивачем понад необхідного розміру, підлягає поверненню у порядку, встановленому ст. 7 Закону України „Про судовий збір.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236 238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „Іліон /68000, Одеська область, м. Іллічівськ, вул. 1 Травня, буд. 3, ідентифікаційний код 32682132/ на користь спільного підприємства „Радміртех у формі товариства з обмеженою відповідальністю /61037, м. Харків, проспект Московський, буд. 199, ідентифікаційний код 31559582/ суму основного боргу у розмірі 264 700,00 грн. /двісті шістдесят чотири тисячі сімсот грн. 00 коп./, збитки від інфляції у розмірі 177 164,87 грн. /сто сімдесят сім тисяч сто шістдесят чотири грн. 87 коп./, три відсотки річних у розмірі 21 865,95 грн. /двадцять одна тисяча вісімсот шістдесят пять грн. 95 коп./, судовий збір у розмірі 6 955,96 грн. /шість тисяч девятсот пятдесят пять грн. 96 коп./.

3. В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 10 квітня 2018 р.

Суддя С.П. Желєзна