ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2018 Справа № 917/65/18

Господарський суд Полтавської області у складі судді Безрук Т. М., при секретарі судового засідання Мацюк О.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Амбросія"

до Державного підприємства "Полтавський комбінат хлібопродуктів"

про стягнення 976 284, 02 грн.

За участю представника позивача: ОСОБА_1, від відповідача ОСОБА_2

встановив:

До Господарського суду Полтавської області надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Амбросія" до Державного підприємства "Полтавський комбінат хлібопродуктів" про стягнення 976 284, 02 грн., у тому числі: 947218,70 грн. - основного боргу, 26340,45 грн. - пені, 2724,87 грн. - 3% річних, згідно договору поставки № 92 від 02.10.2017р.

Позивач подав клопотання (вхід. № 2175 від 27.02.2018р.) про збільшення позовних вимог, в якому прохає стягнути з відповідача 1042563,17 грн., з них: 947218,70 грн. - основного боргу, 86391,47 грн. - пені, 8953,00 грн. - 3% річних, згідно договору поставки № 92 від 02.10.2017р. (а.с.82).

Ухвалою від 20.03.2018р. суд прийняв заяву про збільшення позовних вимог Подальший розгляд справи проводиться в межах збільшених позовних вимог про стягнення з відповідача 1042563,17 грн., з них: 947218,70 грн. - основного боргу, 86391,47 грн. - пені, 8953,00 грн. - 3% річних, згідно договору поставки № 92 від 02.10.2017р.(а.с.142-143).

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що за договором поставки № 92 від 02.10.2017р. він поставив відповідачу товар (зерно пшениці) на загальну суму 1047218,70грн., за який відповідач сплатив 100000,00 грн. Заборгованість за товар в сумі 947218,70 грн. відповідачем не сплачена.

Відповідач у відзиві та поясненнях проти позову заперечує посилаючись на те, що за умовами договору № 92 від 02.10.2017р. поставка повинна була відбуватися на умовах попередньої оплати на склад відповідача. Видаткові накладні не підтверджують факт поставки товару, в наданих накладних відсутні відомості про транспортування товару до складу відповідача, акти приймання передачі зерна від 28.10.2017р. та від 30.10.2017р. не надають можливості визначити яким чином було доставлено товар до відповідача. Фактично поставка товару здійснювалась на підставі договору на переробку зерна пшениці на давальницьких умовах № 93 від 02.10.2017р., а не № 92 від 02.10.2017р. (а.с.96, 98).

Позивач у відповіді на відзив (вхід. 2502 від 07.03.2018р.) заперечує мотиви відповідача, з огляду на те, що доказами отримання товару є видаткові накладні, акти приймання зерна, довіреність відповідача на отримання товару, виписані за договором № 92 (а.с.115-117).

Відповідач в запереченні на відповідь на відзив зазначає, що позивач не надає пояснень щодо підстав відвантаження товару без обумовленої договором 100% попередньої оплати; в первинних документах не визначено в який час вони складені, не вказано початок та закінчення процедури приймання зерна, з огляду на те, що приймання 154 тони зерна триває 12 годин; позивачем не надано документів в підтвердження транспортування зерна (а.с.137-139).

За даним позовом ухвалою Господарського суду Полтавської області від 25.01.2018р. порушено провадження у справі № 917/65/18 та призначено справу до розгляду в підготовче засідання на 08.02.2018р., встановлено строки для подання заяв по суті спору.

Разом з позовом позивачем було подано заяву про забезпечення позову (а.с.40-42).

Ухвалою від 25.01.2018р. суд відмовив у забезпеченні позову (а.с.45-46).

Відповідач подав відзив на позовну заяву (вхід. № 2214 від 27.02.2018р.), пояснення щодо доказів (вхід. № 2215 від 27.02.2018р.), пояснення (вхід. № 2919 від 20.03.2018) щодо причин пропуску строку для подання відзиву (а.с.96, 98, 136).

Суд ухвалою від 20.03.2018р. поновив відповідачу строк на подання відзиву (а.с.142).

Позивач в установлений строк надав відповідь на відзив (вхід. № 2502 від 07.03.2018р.); (а.с.115-117).

Відповідач надав заперечення на відповідь на відзив (вхід. № 2920 від 20.03.2018р.); (а.с.137-139).

Позивач разом з позовом на підставі ст. 90 ГПК України подав питання відповідачу про обставини, що мають значення для справи (а.с.39).

Відповідач у встановленому порядку відповіді на ці питання не надав.

Відповідач надав клопотання (вхід. № 2918 від 20.03.2018р.) про призначення судової експертизи у даній справі з тих підстав, що він не отримував зерно пшениці від позивача за договором № 92 від 02.10.2017р., з поданих позивачем документів неможливо встановити чи підтверджується документально поставка згідно первинних документів (а.с.134-135).

Позивач надав заперечення (вхід. № 3100 від 26.03.2018р.) щодо призначення експертизи, оскільки в матеріалах справи є всі первинні документи, що підтверджують факт здійснення господарської операції та договірних відносин по договору № 92 від 02.10.2017р.

При вирішенні даного клопотання суд зазначає наступне.

В ч.1 ст.99 ГПК України встановлено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для зясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

В даному випадку позивачем та відповідачем були подані первинні бухгалтерські документи в підтвердження здійснення господарських операцій у спірних відносинах. Отже, підстави для призначення судової експертизи відсутні.

В судовому засіданні 27.03.2018р. суд постановив усну ухвалу про відхилення клопотання про призначення експертизи.

За ухвалою від 08.02.2018р. суд оголошував перерву у підготовчому засіданні на 27.02.2018р. У підготовчому засіданні 27.02.2018р. суд оголошував усну ухвалу про перерву у судовому засіданні на 20.03.2018р. (а.с.72-73).

За ухвалою від 20.03.2018р. суд продовжив строк проведення підготовчого провадження на 30 днів та оголосив перерву у підготовчому засіданні на 27.03.2018р. (а.с.142-143).

В судовому засіданні від 27.03.2018р. сторони надали письмову згоду на початок розгляду справи по суті у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання (а.с.163).

В судовому засіданні від 27.03.2018р. суд постановив усну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази та пояснення, що містяться в матеріалах справи.

В судовому засіданні 27.03.2018р. судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно з ч. 6 ст. 233, ст. 240 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі наявні у справі докази та письмові пояснення, суд встановив наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Амбросія" (позивачем) та Державним підприємством "Полтавський комбінат хлібопродуктів" (відповідачем) укладено договір поставки № 92 від 02.10.2017р. (далі Договір поставки № 92); (а.с.10-12).

Згідно п.1.1 Договору поставки № 92 позивач, як постачальник зобов'язався поставити і передати у власність покупця (відповідача) зерно пшениці (надалі - товар), а покупець зобов'язався прийняти і оплатити його на умовах цього договору.

Згідно п.3.1, 3.3. Договору поставки № 92 ціна на поставлений за цим договором товар є договірною і вказується в специфікаціях, що є невідємною частиною цього договору.

За п. 4.1. Договору поставки № 92 поставка товару здійснюється на умовах, у відповідності до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення торгівельних термінів Інкотермс (в редакції 2010 року), що зазначаються сторонами у підписаних специфікаціях.

Згідно п.4.2. Договору поставки № 92 перехід права власності відбувається в момент передачі товару, що оформляється видатковою накладною, яка виписується на підставі довіреності, виданої покупцем.

В специфікації № 1 від 27.10.2017р. (додаток до Договору поставки № 92) сторони узгодили найменування, кількість та вартість товару, що підлягає постачанню (пшениця 3 класу загальною вартістю 1047218,70 грн.), строки поставки (до 30.11.2017р.), умови оплати (100% попередня оплата); умови поставки (DDP Інкотермс 2010 на склад покупця); (а.с.12).

Позивач у позові посилається на те, що на виконання договору поставки № 92 від 02.10.2017р. він поставив відповідачу товар (пшениця 3 класу) загальною вартістю 1047218,70 грн.

В підтвердження вказаного позивач надав суду наступні докази: довіреність відповідача № 292 від 28 жовтня 2017р., видаткові накладні № 222 від 28 жовтня 2017р. на суму 785400,00 грн. та № 223 від 30.10.2017р. на суму 261818,70 грн., акти приймання-передачі зерна від 28.10.2017р. та від 30.10.2017р. (а.с.13-18).

Відповідач 16.11.2017р. сплатив позивачу за пшеницю 100000,00 грн., що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача від 16.11.2017 (а.с.94).

Залишок вартості товару на суму 947218,70 грн. відповідач позивачу не відшкодував.

Позивач у позові зазначає, що він 14.12.2017 року направив відповідачу претензію - вимогу про сплату боргу за товар (а.с.19-20). В підтвердження цього позивач надав поштову квитанцію (фіскальний чек) від 14.12.2017 року та витяг з веб-сторінки УДППЗ «Укрпошта» щодо відстеження поштових відправлень (а.с.66, 67, 68-69). Відповідач у відзиві не вказав про незгоду з даною обставиною (ч.4 ст. 165 ГПК України).

Заборгованість в сумі 947218,70 грн. відповідачем сплачена не була.

Посилання відповідача на те, що передача спірного товару відбувалася не в межах договору поставки № 92, а на виконання договору на переробку зерна пшениці на давальницьких умовах № 93 від 02.10.2017р. (далі Договір переробки № 93), не підтвердилися під час розгляду даної справи.

При дослідженні цих аргументів відповідача судом встановлено, що між сторонами даної справи був укладений договір на переробку зерна пшениці на давальницьких умовах № 93 від 02.10.2017р. (а.с.99-103).

В п.2.1 Договору переробки № 93 зазначено, що умовою поставки (завезення) пшениці, переробки та отримання продукції - замовник здійснює поставку пшениці автомобільним чи залізничним транспортом на елеватор виконавця за адресою: м. Полтава, вул. Небесної Сотні, 69, як давальницьку сировину (з відміткою давальницька на накладній).

Проте, подані суду як доказ передачі відповідачу зерна пшениці видаткові накладні та акти приймання-передачі не містять такої відмітки як давальницька, в них відсутня вказівка про передачу товару за договором № 93.

Також, відповідачем не надано суду жодних інших накладних з відміткою давальницька.

В підтвердження своїх посилань на те, що спірний товар фактично постачався за договором переробки № 93, відповідач надав суду товарно-транспортні накладні № 127551 від 06.10.2017р., № 432 від 26.10.2017р., № 437 від 28.10.2017р., № 438 від 28.10.2017р., № 434 від 29.10.2017р., № 435 від 29.10.2017р. (а.с.104-109).

Проте, ці товарно-транспортні накладні не містять жодного посилання на договір переробки № 93, чи відмітки про те, що зазначений у них товар є давальницькою сировиною.

Отже, дані накладні безпосередньо не підтверджують того факту, що спірний товар постачався за договором переробки № 93.

Натомість, позивач в запереченнях проти призначення експертизи (вхід № 3100 від 26.03.2018р.)зазначає, що надані відповідачем товарно-транспортні накладні, підтверджують факт здійснення господарської операції саме за договором поставки № 92.

У вказаних накладних зазначено про переадресування вантажу на Полтавський КХП м.Полтава.

Дані обставини відповідачем належними доказами не спростовані.

Подане суду розпорядження № 61 від 10.10.2017р. також не є належним доказом наміру позивача поставки товару за договором переробки № 93, так як дане розпорядження складене та підписане в односторонньому порядку лише відповідачем, без узгодження з позивачем.

Жодних інших доказів в підтвердження того, що спірний товар був переданий позивачем відповідачу на переробку як давальницька сировина за договором переробки № 93, відповідачем суду не надано.

Судом були досліджені видаткові накладні № 222 від 28 жовтня 2017р. на суму 785400,00 грн., № 223 від 30.10.2017р. на суму 261818,70грн., акти приймання-передачі зерна від 28.10.2017р. та від 30.10.2017р., довіреність відповідача № 292 від 28 жовтня 2017р. Оригінали цих доказів було надано позивачем суду для звіряння.

При дослідженні вказаних доказів суд встановив, що за довіреністю № 292 від 28 жовтня 2017р. відповідач уповноважив свого представника на отримання товару - пшениці 3 класу загальною кількістю 205,337 тон від позивача за договором № 92 від 02.10.2017р. (договором поставки); (а.с.14).

В видаткових накладних № 222 від 28 жовтня 2017р. на суму 785400,00 грн. та № 223 від 30.10.2017р. на суму 261818,70 грн. представники позивача та відповідача підтвердили, що відповідач отримав від позивача товар - пшеницю 3 класу загальною кількістю 205,337 тон на загальну суму 1047218,70 грн. - за договором № 92 від 02.10.2017р. (договором поставки); (а.с.13, 15). Дані видаткові накладні підписані представниками сторін без зауважень та посвідчені печатками.

Також в актах приймання-передачі зерна від 28.10.2017р. та від 30.10.2017р. позивач та відповідач підтвердили, що відповідач (як покупець) отримав від позивача (постачальника) товар - пшеницю 3 класу загальною кількістю 205,337 тон - за договором поставки № 92 від 02.10.2017р. (а.с.17, 18). Дані акти підписані керівником позивача та керівником відповідача без зауважень та посвідчені печатками.

Тобто, у вказаних первісних документах сторони підтвердили, що поставка товару здійснювалась на умовах договору поставки № 92 від 02.10.2017р.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання договору поставки № 92 недійсним відповідач суду не надав.

Посилання відповідача на те, що видаткові накладні про одержання товару за договором поставки № 92 були підписані помилково спростовуються довіреністю відповідача від 28.10.2017р. № 292, якою він уповноважив свого представника отримати у позивача товар саме за договором поставки № 92.

Посилання відповідача на те, що керівник помилково підписав акти приймання-передачі товару за договором поставки № 92, жодним документальним доказом не підтверджені. Дані акти в судовому порядку недійсними чи фіктивними не визнані.

Доказів порушення кримінальної справи та вироку суду щодо складання фіктивних документів стосовно директора відповідача та особи, яка підписала накладні, відповідачем суду не надано.

Доказів звернення відповідача до позивача щодо помилки при складанні документів чи вимоги про переоформлення документів відповідачем суду не надано.

Також відповідачем не надано суду доказів відмови відповідача від договору № 92 та доказів направлення вимоги позивачу про повернення сплачених за товар коштів.

Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. За ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Під час розгляду справи відповідач не довів належними доказами ті обставини, що спірний товар був переданий йому на переробку як давальницька сировина за договором переробки № 93.

Відповідач в запереченні на відповідь на відзив зазначає, що позивач не надав пояснень щодо підстав відвантаження товару без обумовленої договором 100% попередньої оплати; в первинних документах не визначено в який час вони складені, не вказано початок та закінчення процедури приймання зерна, з огляду на те, що приймання 154 тони зерна триває 12 годин.

Проте вказані обставини жодним чином не впливають на обставини справи, оскільки відсутність факту внесення покупцем попередньої оплати не призводить до заборони на виконання зобовязання за договором з поставки товару.

Також, жодним нормативним актом не передбачено зазначення часу складання первинних документів, достатньо зазначення дати цих документів. Як було встановлено судом, сторони підписали первинні документи про передачу спірного товару відповідача за договором поставки № 92, і дійсність цих документів належним чином не спростовано.

Отже, заперечення відповідача є необґрунтованими та відхиляються судом.

Таким чином, подані сторонами докази свідчать про те, що правовідносини сторін відбувалися за Договором поставки № 92.

За умовами п.4.2. Договору поставки № 92 перехід права власності відбувається в момент передачі товару, що оформляється видатковою накладною, яка виписується на підставі довіреності, виданої покупцем.

Видатковими накладними № 222 від 28 жовтня 2017р. та № 223 від 30.10.2017р., актами приймання-передачі зерна від 28.10.2017р. та від 30.10.2017р., довіреністю відповідача № 292 від 28 жовтня 2017р. сторони підтвердили передачу відповідачу спірного товару у власність.

За ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. Зазначені положення викладені і в ст.193 Господарського кодексу України.

Статтею 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договори купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлено інший строк оплати товару. Покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Загальні положення частини другої статті 530 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин сторін, оскільки термін виконання зобовязання, що випливає з правовідносин поставки (купівлі-продажу), чітко встановлений зазначеною спеціальною нормою права покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Крім того, відповідно до частини першої статті 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших субєктів, зобовязані поновити їх, не чекаючи предявлення їм претензії чи звернення до суду.

Отже, факт отримання товару відповідачем і видаткова накладна, надана позивачем на підтвердження своїх вимог, є самостійними підставами для виникнення обовязку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар.

Строк виконання відповідачем даного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України, тобто строк починається з наступного дня після одержання товару.

В порушення своїх зобовязань за Договором поставки № 92 заборгованість за отриманий товар в сумі 947218,70 грн. відповідачем не сплачена.

Отже, позовні вимоги про стягнення 947218,70 грн. основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобовязань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В п. 6.1 Договору сторони встановили, що в разі прострочення платежу покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, діючу на дату вимоги постачальника, від суми простроченого платежу за весь час прострочення.

У позивачем також було заявлено вимоги про стягнення 86391,47 грн. пені за порушення строків оплати товару за період з 31.10.2017р. - по 14.12.2017р., 15.12.2017р. 25.01.2018р., 26.01.2018р. 23.02.2018р. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 27.02.2018.); (а.с.82-84).

Відповідач зауважень щодо розрахунку пені у відзиві на позов не заявив.

Оскільки відповідач своєчасно отриманий товар не оплатив, позивачем правомірно заявлено вимоги про стягнення пені. Правильність розрахунку пені перевірено судом.

Отже, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вказаної норми позивачем заявлено до стягнення 8953,00 грн. - 3 % річних за період з 31.10.2017р. по 23.02.2018р. (з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог а.с.83).

Відповідач зауважень щодо розрахунку річних у відзиві на позов не заявив.

Оскільки відповідач своєчасно отриманий товар не оплатив, позивачем правомірно заявлено вимоги про стягнення 3% річних. Правильність розрахунку 3% річних перевірено судом.

Позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що відповідачем були порушені права позивача за захистом яких мало місце звернення до суду; а аналіз наведених у позові аргументів та поданих позивачем доказів свідчить про наявність підстав для задоволення позову.

Позивач у позові прохає також покласти на відповідача судові витрати понесені ним у даній справі.

До початку підготовчого засідання у даній справі позивачем у позовній заяві наведено орієнтовний розрахунок судових витрат, згідно якого він планував понести 30054,22 грн. судових витрат, у тому числі 15054,00 грн. - витрат на сплату судового збору та 15000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката (а.с.6).

Згідно з ч. 3 ст. 124 ГПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

За ч.1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Суд встановив, що при подачі даного позову позивачем сплачено 14869,27 грн. судового збору за платіжним дорученням від 22.01.2018р. № 767 (а.с.9).

В звязку з поданням заяви про збільшення позовних вимог позивачем доплачено 1762,00 грн. судового збору за банківською квитанцією № 6 від 22.02.2018р. (а.с.85).

Тобто, загальна сума сплаченого позивачем судового збору за розгляд позовних вимог становить 16631,27 грн.

Згідно заяви про збільшення позовних вимог загальна сума заявлених вимог становить 1042563,17 грн. З цієї суми судових збір належить сплачувати у розмірі 15638,45 грн.

Відповідно до ч.1 та ч. 4 ст. 129 ГПК України вказані судовий збір у розмірі 15638,45 грн. покладається на відповідача.

Надмірно сплачена сума судового збору в розмірі 992,82 грн. підлягає поверненню позивачу з бюджету на підставі п.1 ч.1 ст. 7 Закону України Про судовий збір в разі надходження відповідної письмової заяви від позивача.

Судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого за подання заяви про забезпечення позову, у розмірі 881,00 грн. за платіжним дорученням № 766 від 22.01.2018р. (а.с.43), відшкодуванню не підлягають, оскільки суд ухвалою від 25.01.2018р. відмовив позивачу в задоволенні цієї заяви.

В ч. 3 ст. 123 ГПК України визначено, що до витрат, повязаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

В ч. 3 ст. 126 ГПК України вказано, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивачем надано лише договір про надання юридичних послуг № 10/01/18 від 10.01.2018р., укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Потенціал» (а.с.32-38).

В підтвердження факту понесення позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, позивач доказів не надав.

Таким чином, матеріалами справи не підтверджено понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката у даній справі.

Отже, заявлена сума витрат на правничу допомогу, відшкодуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

Вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства "Полтавський комбінат хлібопродуктів" (вул. Небесної Сотні, буд. 69, м. Полтава, 36022; ідентифікаційний код 00952166) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Амбросія" (вул. Мироносицька, буд. 29, кім. 21, м. Харків, 61002; ідентифікаційний код 39740216) 947218грн. 70 коп. основного боргу, 86391 грн. 47 коп. пені, 8953 грн. 00 коп. річних, 15638 грн. 45 коп. відшкодування витрат з оплати судового збору.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Дата складення повного судового рішення: 6 квітня 2018р.

Суддя Т. М. Безрук