ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/4431/13

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Погребняк В.Я. - головуючий, Білоус В.В., Пєсков В.Г.

за участі секретаря судового засідання Чайки М.А.

учасники справи:

позивач - Організація орендарів орендної фірми "Екста",

представники позивача - Кабанов В.І. (довіреність від 07.02.2018), Шкрум І.П., адвокат (довіреність від 02.03.2018), Петруненко В. Г., адвокат (довіреність від 27.10.2016),

відповідач 1 - Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради,

представник відповідача 1 - не з'явився,

відповідач 2 - Комунальне підприємство "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна",

представник відповідача 2 - не з'явився,

відповідач 3 - Фонд державного майна України,

представник відповідача 3 - не з'явився,

відповідач 4 - Закрите акціонерне товариство "Центр моди "Екста" -,

представник відповідача 4 - не з'явився,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Світовенко Наталія Миколаївна,

представники третьої особи - Лошаков Д.С., адвокат (Договір № СНМ-15/06/17 від 15.06.2017), Гненний Д.А., адвокат (Договір №СНМ-15/06/17 від 15.06.2017),

скаржник - ОСОБА_10,

представник скаржника - Петруненко В.Г., адвокат (Договір від 20.11.2009),

за участю прокурора Київської місцевої прокуратури 6 міста Києва,

представник прокуратури - не з'явився

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_10

на ухвалу господарського суду міста Києва від 06.10.2017

суддя: Маринченко Я.В.

та постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2017

у складі колегії суддів: Смірнова Л.Г. (головуючий), Руденко М.А., Дідиченко М.А.

у справі № 910/4431/13 господарського суду міста Києва

за позовом Організація орендарів орендної фірми "Екста"

до

1. Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради

2. Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна"

3. Фонду державного майна України

4. Закритого акціонерного товариства "Центр моди "Екста"

за участю третьої особи Світовенко Наталії Миколаївни

за участю прокурора Печерського району міста Києва

про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. В 2013 році Організація орендарів орендної фірми "Екста" (далі - позивач, ОООФ "Екста") звернулась до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент, відповідач 1), Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" (далі - КП "Київське міське БТІ", відповідач 2), Фонду державного майна України (далі - ФДМУ, відповідач 3) та Закритого акціонерного товариства "Центр моди "Екста" (далі - відповідач 4, ЗАТ "Центр моди "Екста"), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Світовенко Наталії Миколаївни та за участю прокуратури Печерського району міста Києва, про визнання права власності на нерухоме майно - нежитлова будівля загальною площею 3333,0кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 (літ. А).

2. Рішенням господарського суду міста Києва від 09.07.2013 у справі №910/4431/13 (залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.08.2013 та постановою Вищого господарського суду України від 05.11.2013) провадження у справі в частині позовних вимог до ЗАТ "Центр моди "Екста" припинено; позовні вимоги ОООФ "Екста" до Департаменту (відповідач 1) задоволено; визнано за ОООФ "Екста" право власності на нежитлову будівлю загальною площею 3333,0кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (літера А); у задоволенні позовних вимог ОООФ "Екста" до КП "Київське міське БТІ" та ФДМУ відмовлено; стягнуто з Департаменту на користь ОООФ "Екста" судовий збір у сумі 68 820,00 грн.

Під час розгляду справи, судами було встановлено, що позивач набув усіх прав та обов'язків, як юридична особа з 02.10.1992 (з моменту його державної реєстрації); у 1992 було утворено дві окремі юридичні особи: Орендна фірма "Екста" (свідоцтво №395, державний реєстраційний номер 438-ОП/0097) та позивач (свідоцтво №816, державний реєстраційний номер №1369-оа/0097); з моменту укладення (між ФДМУ та позивачем) додаткової угоди від 29.10.1992 до договору оренди державного майна №734 від 25.02.1992, орендарем за цим договором замість колективу Орендної фірми "Екста" став позивач (ОООФ "Екста"), а Орендна фірма "Екста" стороною договору не була; 06.09.1993 між ФДМУ (продавець) та ОООФ "Екста" (позивач, покупець) було укладено договір купівлі-продажу майна державного підприємства №КП-164, за яким позивач набув право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, з моменту підписання 21.09.1993 акту прийому-передачі; за установчим договором від 05.07.1994 працівників трудового колективу Орендної фірми "Екста" про спільну діяльність по створенню Акціонерного товариства закритого типу "Центр моди "Екста" та статуту цього товариства, останнє є правонаступником всіх прав і обов'язків Орендної фірми "Екста"; не доведено, що вкладом засновників АТЗТ "Центр моди "Екста" були частки нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, належного на праві власності позивачу; спірне майно неодноразово відчужувалось без згоди власника (ОООФ "Екста") та було зареєстроване за іншими особами без достатніх правових підстав; згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, 30.10.2012 вчинено запис про припинення державної реєстрації Закритого акціонерного товариства "Центр моди "Екста" в результаті ліквідації.3. 26.02.2014 Світовенко Н.М. звернулася до господарського суду міста Києва з заявою про перегляд рішення від 09.07.2013 у справі №910/4431/13 за нововиявленими обставинами.

Нововиявленою обставиною заявником визначено те, що, на момент прийняття рішення від 09.07.2013, не було відомо про існування факту волевиявлення уповноваженого органу ОООФ "Екста" на передачу нерухомого майна - нежитлової будівлі загальною площею 3 333,0 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (літ. А), до статутного фонду Акціонерного товариства закритого типу "Центр моди "Екста" (правонаступником якого є Закрите акціонерне товариство "Центр моди "Екста").4. Рішенням господарського суду міста Києва від 07.03.2014 у справі №910/4431/13 (залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.04.2014 та постановою Вищого господарського суду України від 16.06.2014) заяву Світовенко Н.М. про перегляд рішення господарського суду міста Києва від 09.07.2013 у справі №910/4431/13 за нововиявленими обставинами задоволено; рішення від 09.07.2013 у цій справі скасовано; прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову ОООФ "Екста" до Департаменту, КП "Київське міське БТІ" та ФДМУ відмовлено; провадження у справі в частині позовних вимог до ЗАТ "Центр моди "Екста" припинено; стягнуто з ОООФ "Екста" на користь Світовенко Н.М. судовий збір за подачу заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами у розмірі 36 540,00 грн.

При цьому, суди встановили, що, згідно протоколу установчих зборів Акціонерного товариства "Центр моди "Екста" від 18.01.1994, на підставі якого створено АТЗТ "Центр моди "Екста", трудовим колективом ОООФ "Екста" було внесено спірне нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, до статутного капіталу АТЗТ "Центр моди "Екста".

5. 07.04.2017 до місцевого господарського суду від ОСОБА_10 та ОСОБА_13 надійшла заява про перегляд за нововиявленими обставинами рішення господарського суду міста Києва від 07.03.2014 у справі №910/4431/13.

Нововиявленою обставиною заявники визначили, встановлений під час судового засідання 28.09.2016 Київського апеляційного адміністративного суду у справі №2а-6227/12/2670, матеріально-правовий факт про те, що наведені Світовенко Н.М. обставини (як нововиявлені) щодо внесення трудовим колективом ОООФ "Екста", за волевиявленням уповноваженого органу, спірного нерухомого майна до статутного капіталу АТЗТ "Центр моди "Екста", не існував, як не існував і не існує сам протокол установчих зборів ЗАТ "Центр моди "Екста" від 18.01.1994.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

6. Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.10.2017 у прийнятті заяви ОСОБА_10 та ОСОБА_13 відмовлено.

7. Ухвала мотивована тим, що, станом на момент подання заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення господарського суду міста Києва від 07.03.2014 у справі №910/4431/13, діяльність позивача, як суб'єкта господарювання (юридичної особи) припинено, доказів щодо визнання ОСОБА_10 та ОСОБА_13 правонаступниками ОООФ "Екста" матеріали заяви та матеріали справи №910/4431/13 не містять, вказані особи не є третіми особами у справі.

Із відомостей, наявних в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, встановлено, що 07.11.2016 проведено державну реєстрацію припинення юридичної особи - Організації орендарів орендної фірми "Екста" (підстава внесення запису про припинення: судове рішення про припинення юридичної особи у зв'язку з визнанням її банкрутом від 07.04.2014 у справі №5011-46/18261-2012). Витяг з Реєстру не містить даних щодо наявності правонаступників ліквідованого підприємства.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

8. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_10 на ухвалу господарського суду міста Києва від 06.10.2017 у справі № 910/4431/13 залишено без задоволення; ухвалу господарського суду міста Києва від 06.10.2017 у справі № 910/4431/13 залишено без змін.

9. Постанова апеляційного господарського суду мотивована тим, що заява про перегляд за нововиявленими обставинами рішення господарського суду міста Києва від 07.03.2014 не містить доказів стосовно визнання ОСОБА_10 та ОСОБА_13 правонаступниками ОООФ "Екста". Поряд з цим, апеляційний суд прийняв до уваги постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2017 у справі №910/4431/13, згідно якої, ОСОБА_10 було відмовлено у задоволенні її клопотання про залучення до участі у цій справі як правонаступника ОООФ "Екста".

Короткий зміст вимог касаційної скарги

10. Не погоджуючись з ухвалою господарського суду міста Києва від 06.10.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 у справі №910/4431/13, ОСОБА_10 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою про скасування оскаржених судових актів.

11. У касаційній скарзі скаржник просить господарський касаційний суд:

11.1. скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 06.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 у справі № 910/4431/13;

11.2. передати справу № 910/4431/13 до суду першої інстанції на новий розгляд.

КАСАЦІЙНЕ ПРОВАДЖЕННЯ

12. Підпунктом 14 пункту 1 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017 року передбачено, що судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

13. 04.01.2018 року, на підставі частини 5 статті 31 та підпункту 6 пункту 1 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, справа №910/4431/13 господарського суду м. Києва передана до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

14. Ухвалою від 29.01.2018 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Погребняк В.Я. (головуючий), Катеринчук Л.Й., Пєсков В.Г. (визначеній за результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями, Протокол від 25.01.2018) клопотання ОСОБА_10 про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження задовольнив; поновив строк на касаційне оскарження; відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_10 на ухвалу господарського суду міста Києва від 06.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 у справі № 910/4431/13; призначив розгляд справи на 06.03.2018.

15. За Розпорядженням Заступника керівника апарату (керівника секретаріату Касаційного господарського суду) від 05.03.2016 №496, у зв'язку з відрядженням судді Катеринчук Л.Й., Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, заяви) між суддями від 05.03.2018, для розгляду справи № 910/4431/13, визначено колегію суддів у складі : Погребняк В.Я. (головуючий), Білоус В.В., Пєсков В.Г.

16. Ухвалою Верховного Суду від 06.03.2018 у цій справі оголошено перерву в судовому засіданні; повідомлено учасників справи, що розгляд касаційної скарги ОСОБА_10 відбудеться 27.03.2018.

17. 15.03.2018 до Касаційного господарського суду від ОСОБА_10 надійшли пояснення до касаційної скарги.

18. Представник скаржника (ОСОБА_10), в засіданні суду касаційної інстанції, повністю підтримав вимоги касаційної скарги, з підстав наведених у ній та поясненнях від 15.03.2018, просив касаційний суд скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 06.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 у справі № 910/4431/13, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

19. Представники ОООФ Екста", в судовому засіданні, повністю підтримали заявлені вимоги та доводи ОСОБА_10, просили касаційну скаргу задовольнити, оскаржені судові акти скасувати.

20. Представники третьої особи, Світовенко Н.М., в засіданні касаційного суду, проти вимог скаржника заперечили, оскільки вважають такі вимоги та доводи безпідставними та необґрунтованими, просили Верховний Суд ухвалу господарського суду міста Києва від 06.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 у справі № 910/4431/13 залишити без змін.

21. Представники відповідачів в призначене судове засідання не з'явились, поважних причин нез'явлення суду не повідомлено, про час та дату розгляду касаційної скарги ОСОБА_10, учасники судового процесу були повідомлені належним чином.

Оскільки, явка представників сторін не була визнана обов'язковою, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю повноважних представників сторін, які не з'явились.

УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи скаржника (ОСОБА_10)

22. В обґрунтування заявлених вимог, скаржник посилається на порушення господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема ст. 25 ГПК України. Також, скаржник зауважує на тому, що оскарженими судовими рішеннями, фактично, порушується право співвласників спірного майна на судовий захист порушеного права власності.

При цьому, скаржник доводив, що:

22.1. спірне майно було придбане ОООФ "Екста" за рахунок майнових приватизаційних сертифікатів учасників Організації, пенсіонерів державної установи (які стали власниками колективного майна), а також залучених для викупу кредитних коштів;

22.2. кожний учасник ОООФ "Екста" (у тому числі ОСОБА_10І) є співвласником спірного майна (будівлі по вул. Ш.Руставелі, 11 в м. Києві), що перебуває у спільній сумісній (колективній) власності ОООФ "Екста" та її учасників;

22.3. у юридичній особі ОООФ "Екста", як об'єднанні співвласників майна, що перебуває у спільній сумісній (колективній) власності 75 учасників ОООФ "Екста", не існує майна окремого від майна зазначених осіб (співвласників);

22.4. співвласники колективного майна та учасники ОООФ "Екста" є правонаступниками позивача у спорі про право власності, оскільки таке правонаступництво виникло з підстав припинення юридичної особи ОООФ "Екста", а також, у зв'язку з тим, що у справі про банкрутство ОООФ "Екста" відбулось припинення не тільки суб'єкта господарювання, а й фактично була проведена ліквідація об'єднання фізичних осіб - співвласників у спільній сумісній (колективній) власності ОООФ "Екста", що, за приписами ст. 25 ГПК України (в редакції Кодексу №1798-ХІІ від 06.11.1991) та ст. 52 ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017), відноситься до категорії "інших випадків заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір";

22.5. правонаступництво можливо на будь-якій стадії судового процесу, правонаступник вправі звернутись до господарського суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами;

22.6. процесуальне правонаступництво співвласників майна у спільній сумісній (колективній) власності ОООФ "Екста", з причини заміни особи у правовідносинах, має наставати виходячи з того, що остання є об'єднанням співвласників майна у спільній сумісній (колективній) власності її учасників, і процесуальне правонаступництво фізичних осіб (співвласників) обумовлене самим фактом права власності цих осіб у спільній сумісній власності, щодо якої існує спір.

22.7. учасники ОООФ "Екста" не отримували у власність часток у спірному нерухомому майні та не приймали рішення про його відчуження;

22.8. у разі припинення діяльності ОООФ "Екста" як юридичної особи яка об'єднує власників нежитлової будівлі по АДРЕСА_1, її правонаступниками являються усі її 75 учасників та/або спадкоємців, кожен як співвласник колективного майна;

22.9. з моменту внесення до ЄДР запису щодо припинення ОООФ "Екста" як юридичної особи, з 07.11.2016, ОСОБА_10 та інші співвласники майна набули статусу правонаступників ОООФ "Екста", що дає їм право на звернення до суду про перегляд судового рішення у цій справі за нововиявленими обставинами;

22.10. наявність обставин, що стали підставою для прийняття рішення від 07.03.2014, спростовуються встановленими 28.09.2016 Київським апеляційним адміністративним судом обставинами у справі №2а-6227/12/2670.

Доводи інших учасників справи

23. Третя особа, Світовенко Н.М., в особі її представників, доводила, що дії ОСОБА_10 та ОСОБА_13, направлені на перегляд судового рішення від 07.03.2014 у справі №910/4431/13 (залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.04.2014 та постановою Вищого господарського суду України від 16.06.2014), яке набрало законної сили, що є втручанням у принцип правової визначеності.

НОРМИ ПРАВА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ

24. Конституція України

Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Стаття 124 регламентує, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Стаття 129 встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини 1 цієї статті).

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід'ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об'ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

25. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, стаття 6

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Протокол №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стаття 1

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішення Європейського суду з прав людини "Справа "Броньовський проти Польщі"" (Заява №31443/96)

Невід'ємною метою статті 1 Першого протоколу є забезпечення захисту особи від невиправданого втручання держави в мирне володіння цією особою своїм майном.

Проте, з огляду на статтю 1 Конвенції, кожна Договірна держава має "гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції". Виконання цього загального обов'язку може означати виконання позитивних обов'язків, що випливають з необхідності забезпечення ефективної реалізації гарантованих Конвенцією прав. З контексту статті 1 Першого протоколу випливає, що ці позитивні обов'язки можуть вимагати від держави вжиття необхідних заходів для захисту права власності (див. рішення у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" (Sovtransavto Holding v. Ukraine), N 48553/99, п. 96, ECHR 2002-VII, та відповідні посилання, а також, mutatis mutandis, рішення у справах "Кіґан проти Ірландії" (Keegan v. Ireland) від 26 травня 1994 року, серія А, N 290, с. 19, п. 49, і "Крон та інші проти Нідерландів" (Kroon and Others v. the Netherlands) від 27 жовтня 1994 року, серія А, N 297-С, с. 56, п. 31).

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (res judicata), базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 03.12.2003 у справі "Рябих проти Росії", від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 18.11.2004 у справі "Праведная проти Росії", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Понамарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі "Мушта проти України" зазначено: "право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями".

26. Господарський процесуальний кодекс України (далі -ГПК України), в редакції Кодексу №1798-ХІІ від 06.11.1991

Згідно з положеннями ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом (ст. 42 ГПК України).

Відповідно до ст. 18 ГПК України, до складу учасників судового процесу входять: сторони, треті особи, прокурор, інші особи, які беруть участь у процесі у випадках, передбачених цим Кодексом.

Сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач. Позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є юридичні особи та у випадках, передбачених цим Кодексом, - фізичні особи, яким пред'явлено позовну вимогу (ст. 21 ГПК України).

Положеннями ст. 25 ГПК України унормовано, що, у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення діяльності суб'єкта господарювання шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку правонаступник замінив.

Про заміну або про відмову заміни сторони чи третьої особи її правонаступником господарський суд виносить ухвалу.

За приписами ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ч.1 ст. 43 ГПК України).

За ч. 1 ст. 47 ГПК України, судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи, а ч. 1 ст. 43 названого Кодексу передбачено всебічний, повний і об'єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до ст. 112 ГПК України, господарський суд може переглянути прийняте ним судове рішення, яке набрало законної сили, за нововиявленими обставинами.

Підставами для перегляду судових рішень господарського суду за нововиявленими обставинами є:

1) істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

2) встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення;

3) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено незаконне або необґрунтоване рішення;

4) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду;

5) встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону України, іншого акта (їх окремих положень) або надане Конституційним Судом України офіційне тлумачення положень Конституції України, що є відмінним від того, як їх застосував суд при вирішенні справи.

Положення ст. 113 ГПК України встановлюють, що судове рішення господарського суду може бути переглянуто за нововиявленими обставинами за заявою сторони, прокурора, третіх осіб, поданою протягом одного місяця з дня встановлення обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення. При цьому, заява про перегляд судового рішення господарського суду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 112 цього Кодексу, може бути подана не пізніше трьох років з дня набрання судовим рішенням господарського суду законної сили.

27. Цивільний кодекс України (далі - ЦК України)

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з приписами статей 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб., Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (пункт 1 статті 321 вказаного Кодексу).

Захист права власності врегульовано Главою 29 ЦК України.

За приписами ч.4 ст. 91 ЦК України, цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (ч.ч.1 та 2 ст. 104 ЦК України).

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (стаття 368 ЦК України).

Положеннями ст. 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

А.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

З огляду на те, що відповідно до ст. 300 ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІI від 03.10.2017), суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, колегія суддів Верховного Суду зазначає про неприйнятність доводів скаржника про неналежну оцінку судами першої та апеляційної інстанцій встановлених ним фактичних обставин справи при розгляді справи.

А.2. Щодо суті касаційної скарги

Як вбачається з матеріалів справи, 07.04.2017 до місцевого господарського суду від ОСОБА_10 та ОСОБА_13 надійшла заява про перегляд за нововиявленими обставинами рішення господарського суду міста Києва від 07.03.2014 у справі №910/4431/13.

Така заява, була подана особами, які вважають себе правонаступниками позивача у справі - ОООФ "Екста", мотивуючи це тим, що вони є одними із співвласників майна ОООФ "Екста", придбаного Фірмою в результаті приватизації орендованого державного майна, за рахунок, зокрема, приватизаційних сертифікатів.

За загальним визначенням, правонаступництво - це перехід прав і обов'язків від одного суб'єкта до іншого. Правонаступництво може бути універсальним або частковим (сингулярним). За універсального правонаступництва до правонаступника (фізичної або юридичної особи) переходять усі права і обов'язки того суб'єкта, якому вони належали раніше. За часткового (сингулярного) правонаступництва від одного до іншого суб'єкта переходять лише окремі права і обов'язки.

Правонаступництво є самостійною підставою заміни кредитора у зобов'язанні. Правонаступництво слід розглядати як певний юридичний механізм похідного правонабуття, за яким до правонаступника переходять суб'єктивні права та обов'язки попередника. Правонаступництво для юридичних осіб може наступати в разі їх припинення з правонаступництвом. Припинення юридичної особи з правонаступництвом, тобто реорганізація юридичної особи, може проводитися у формі злиття, приєднання, виділу тощо. Доказами правонаступництва щодо окремого зобов'язання може бути: відповідний договір, на підставі якого воно виникло, передавальний акт чи розподільчий баланс, статут правонаступника.

Статтею 25 ГПК України передбачено можливість процесуального правонаступництва. Оскільки правонаступництво можливе на будь-якій стадії процесу, правонаступник також вправі звернутись до господарського суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Разом з тим, процесуальне правонаступництво можна визначити як заміну сторони чи третьої особи у спірних або встановлених судом правовідносинах, внаслідок заміни суб'єктів права або обов'язку в матеріальних правовідносинах, тобто, спочатку має відбутися заміна у матеріальних відносинах, щодо яких розглянутий спір, а потім, як наслідок, здійснюватися процесуальне правонаступництво.

ОООФ "Екста", як юридична особа, була ліквідована у справі № 5011-46/18261-2012 про банкрутство, у зв'язку з затвердженням звіту та ліквідаційного балансу банкрута.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 07.11.2016 до вказаного Реєстру внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи - Організації орендарів орендної фірми "Екста". Підставою внесення цього запису є судове рішення про припинення юридичної особи, у зв'язку з визнанням її банкрутом від 07.04.2014 у справі № 5011-46/18261-2012.

Згідно ст.1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону чинні й до 19.01.2013), банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

За приписами ч. 2 ст. 32 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції чинній до 19.01.2013), якщо за результатами ліквідаційного балансу після задоволення вимог кредиторів не залишилося майна, господарський суд виносить ухвалу про ліквідацію юридичної особи - банкрута.

Статтею 37 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у визначеній редакції) встановлено, що під ліквідацією розуміється припинення суб'єкта підприємницької діяльності, визнаного господарським судом банкрутом, з метою здійснення заходів щодо задоволення в порядку цього Закону вимог кредиторів шляхом продажу його майна.

Таким чином, Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не передбачає можливості правонаступництва юридичної особи банкрута, яку було припинено у зв'язку з ліквідацією господарським судом, внаслідок проведення ліквідаційної процедури за результатами ліквідаційного балансу за відсутністю майна, на підставі ч. 2 ст. 32 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до ст. 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Частиною першою статті 104 ЦК України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Під час ліквідації юридичної особи відбувається повне припинення її діяльності без правонаступництва.

Статтею 59 ГК України передбачено, що припинення діяльності суб'єкта господарювання здійснюється шляхом його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації - за рішенням власника (власників) чи уповноважених ним органів, за рішенням інших осіб - засновників суб'єкта господарювання чи їх правонаступників, а у випадках, передбачених законами, - за рішенням суду.

У разі злиття суб'єктів господарювання усі майнові права та обов'язки кожного з них переходять до суб'єкта господарювання, що утворений внаслідок злиття.

У разі приєднання одного або кількох суб'єктів господарювання до іншого суб'єкта господарювання до цього останнього переходять усі майнові права та обов'язки приєднаних суб'єктів господарювання.

У разі поділу суб'єкта господарювання усі його майнові права і обов'язки переходять за роздільним актом (балансом) у відповідних частках до кожного з нових суб'єктів господарювання, що утворені внаслідок цього поділу. У разі виділення одного або кількох нових суб'єктів господарювання до кожного з них переходять за роздільним актом (балансом) у відповідних частках майнові права і обов'язки реорганізованого суб'єкта.

У разі перетворення одного суб'єкта господарювання в інший до новоутвореного суб'єкта господарювання переходять усі майнові права і обов'язки попереднього суб'єкта господарювання.

Порядок припинення юридичної особи в процесі відновлення її платоспроможності або банкрутства встановлюється законом.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що фізичні особи ОСОБА_10 та ОСОБА_13 не можуть виступати у господарському процесі як правонаступники юридичної особи (позивача), ліквідованої в процедурі банкрутства, в порядку передбаченому Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", оскільки така процедура (ліквідація банкрута) не передбачає правонаступництва.

За приписами ст. 113 ГПК України (в редакції Кодексу №1798-ХІІ від 06.11.1991), судове рішення господарського суду може бути переглянуто за нововиявленими обставинами за заявою сторони, прокурора, третіх осіб, поданою протягом одного місяця з дня встановлення обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення.

Подання до господарського суду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, зокрема, особою, яка не має на це право, виключає перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, що є підставою для відмови у прийнятті такої заяви, з прийняттям відповідного рішення (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики перегляду рішень, ухвал, постанов за нововиявленими обставинами" від 26.12.2011 (зі змінами та доповненнями) №17).

Таким чином, приймаючи оскаржену ухвалу від 06.10.2017 про відмову в прийнятті заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду від особи, яка не була стороною у спорі, за результатами розгляду якого було прийняте вказане рішення, і не навела переконливих аргументів на користь тверджень про правонаступництво, місцевий господарський суд діяв в межах чинного (на момент прийняття ухвали) процесуального законодавства, з дотриманням рекомендацій Пленуму Вищого господарського суду України.

Доводи скаржника про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, наведені у касаційній скарзі та додаткових поясненнях, не знайшли свого підтвердження під час касаційного провадження.

Поряд з цим, колегія суддів касаційної інстанції, з огляду на приписи ст.ст. 55, 129 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи п. 3 ст. 317 ГПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017), щодо остаточності постанови суду касаційної інстанції, вважає необхідним вказати наступне.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід'ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об'ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За доводами скаржника (ОСОБА_10), вона та інші учасники ОООФ "Екста" (фізичні особи) є співвласниками нежитлової будівлі загальною площею 3 333,0кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (літера А), яка була придбана Фірмою за рахунок, зокрема, їх приватизаційних сертифікатів.

Скаржник стверджує, що звернення з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, є нічим іншим як захистом їх права власності на спірне майно, у зв'язку з ліквідацією Фірми як юридичної особи.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а ч. 1 ст. 16 цього Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, зазначені норми визначають об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися способом захисту свого права, який має відповідати встановленим законом і крім того, забезпечувати ефективний захист порушеного права.

Глава 29 ЦК України встановлює, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню ( ч. 2 ст. 386 ЦК України). Такими способами захисту права власності можуть бути, зокрема:

- право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння (ст.387);

- право власника на витребування майна від добросовісного набувача (ст.388);

- власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391);

- визнання права власності (ст. 392);

- визнання незаконним правового акта, що порушує право власності (ст. 393);

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом цієї норми, потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними документами (за умови відсутності іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права), підлягає сумніву, оспорюється іншими особами або не визнається ними (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права).

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом (стаття 368 ЦК України).

Положеннями ст. 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

З огляду на статтю 1 Конвенції, кожна Договірна держава має "гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції". Виконання цього загального обов'язку може означати виконання позитивних обов'язків, що випливають з необхідності забезпечення ефективної реалізації гарантованих Конвенцією прав. З контексту статті 1 Першого протоколу випливає, що ці позитивні обов'язки можуть вимагати від держави вжиття необхідних заходів для захисту права власності (див. рішення у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" (Sovtransavto Holding v. Ukraine), N 48553/99, п. 96, ECHR 2002-VII, та відповідні посилання, а також, mutatis mutandis, рішення у справах "Кіґан проти Ірландії" (Keegan v. Ireland) від 26 травня 1994 року, серія А, N 290, с. 19, п. 49, і "Крон та інші проти Нідерландів" (Kroon and Others v. the Netherlands) від 27 жовтня 1994 року, серія А, N 297-С, с. 56, п. 31).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що звернення фізичної особи (ОСОБА_10), в якості правонаступника юридичної особи (ОООФ "Екста"), що є ліквідованою в результаті банкрутства, як співвласника спірного майна у господарській справі з розгляду спору про право власності, з вимогою про перегляд судового рішення, яке набрало законної сили (за результатами перегляду в суді апеляційної та касаційної інстанцій) - є неналежним способом ефективного захисту права власності такої фізичної особи.

При цьому, означене не виключає можливість застосування речових видів захисту права власності, шляхом звернення до суду із самостійними вимогами на предмет спору.

Право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (res judicata), базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 03.12.2003 у справі "Рябих проти Росії", від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 18.11.2004 у справі "Праведная проти Росії", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Понамарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини.

За висновком Верховного Суду, звернення особи за захистом свого порушеного права, з невірно обраним способом захисту, шляхом перегляду остаточного рішення за нововиявленими обставинами може привести до порушення принципу правової визначеності (res judicate).

Поряд з наведеним вище, колегія суддів Верховного Суду вважає необхідним вказати на те, що, оскаржена ухвала від 06.10.2017 була прийнята судом першої інстанції без призначення судового засідання, участі сторін та заслуховування їх позицій, зокрема, з питань правонаступництва, на що посилався скаржник, - в межах та з дотриманням вимог процесуального закону (ГПК України, в редакції Закону №1798-ХІІ від 06.11.1991), з урахуванням рекомендацій Пленуму Вищого господарського суду України (Постанова "Про деякі питання практики перегляду рішень, ухвал, постанов за нововиявленими обставинами" від 26.12.2011 (зі змінами та доповненнями) 17), які передбачають вчинення певних процесуальних дій (щодо вирішення питання прийняття або відмову у прийнятті заяв, клопотань тощо) без призначення судового засідання та виклику сторін (учасників судового процесу).

Водночас, апеляційний господарський суд, діючи в межах повноважень визначених приписами ст.ст. 99, 101, 103 ГПК України (в редакції Закону №1798-ХІІ від 06.11.1991), користуючись правами суду першої інстанції під час розгляду апеляційної скарги з питань перегляду ухвали місцевого господарського суду від 06.10.2017, дотримуючись балансу принципів права на суд, доступу до правосуддя (ріш. ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" № 23436/03 від 28.03.2006), справедливості (ріш. ЄСПЛ у справах "Проніна проти України", заява 6566/00, п. 25, від 18.07.2006 та "Нечипорук і Йонкало проти України", заява №42310/04, п. 280, від 21.04.2011) та принципу юридичної визначеності " res judicate" (ріш. ЄСПЛ у справі "Рябих проти Росії" від 03.12.2003, у справі "Науменко проти України" від 09.11.2004, у справі "Праведная проти Росії" від 18.11.2004, у справі "Христов проти України" від 19.02.2009, у справі "Понамарьов проти України" від 03.04.2008), заслухавши пояснення всіх учасників судового процесу, безпосередньо дослідивши матеріали та обставини цієї справи, надав належну правову оцінку всім доводам та вимогам скаржників.

Враховуючи наведене, колегія суддів касаційної інстанції вважає постанову апеляційного господарського суду законною та обґрунтованою, прийнятою з дотриманням приписів ст. 43 ГПК України (в редакції Закону №1798-ХІІ від 06.11.1991).

Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до п.1) ч.1 ст. 308 ГПК У країни (в редакції Закону України №2147-VІІI від 03.10.2017), суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань(ст. 309 ГПК України).

У справі, «Руїз Торіха проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав задоволення касаційної скарги ОСОБА_10 та необхідність залишення ухвали господарського суду міста Києва від 06.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 у справі №910/4431/13 без змін, як таких, що прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В. Судові витрати

У зв'язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_10 та залишенням без змін оскаржених судових актів, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладається на заявника касаційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 42, 43 ГПК України (в редакції Закону України №1798-ХІІ від 06.11.1991), ст.ст. 300, 301, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_10 залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду міста Києва від 06.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 у справі №910/4431/13 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.Я. Погребняк

Судді В.В. Білоус

В.Г. Пєсков