ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/15439/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткаченко Н.Г. - головуючого, Білоуса В.В., Жукова С.В.,

за участю секретаря судового засідання Гаращенко Т.М.

за участю представників: ТОВ "БІЗНЕС ПРОМ ІННОВАЦІЯ" -Барановського Є.А., ПАТ КБ "Приватбанк" - Кочіна Г.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017

у справі № 910/15439/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПРОМ ІННОВАЦІЯ"

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК"

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ТОВ "Мілорін ЛТД"

про зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "БІЗНЕС ПРОМ ІННОВАЦІЯ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ КБ "Приватбанк" про зобов'язання вчинити дії, в якому просить суд зобов'язати відповідача передати позивачу оригінали документів, які підтверджують права позивача як нового кредитора.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач як поручитель виконав обов'язок ТОВ "Мілорін ЛТД" як боржника перед ПАТ КБ "Приватбанк" за кредитними Договорами №4М14109Д від 12.02.2014, №4М14110Д від 17.02.2014, №4М14107И від 19.02.2014 та №М14092Д від 25.02.2014 щодо сплати боргу та відсотків за ними, а тому відповідно до умов договору поруки та положень ст.556 ЦК України відповідач повинен вручити йому оригінали документів, які підтверджують права позивача як нового кредитора.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 (суддя Спичак О.М.) у справі №910/15439/17 у задоволенні позовних вимог відмолено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017 (колегія суддів у складі: Дикунської С.Я. - головуючого, Алданової С.О., Зеленіна В.О.) рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі № 910/15439/17 скасовано та прийнято нове рішення, яким позов ТОВ "БІЗНЕС ПРОМ ІННОВАЦІЯ" про зобов'язання вчинити дії задоволено. Зобов'язано ПАТ КБ "Приватбанк" вручити (передати) ТОВ "БІЗНЕС ПРОМ ІННОВАЦІЯ" копії документів, які підтверджують обов'язок ТОВ "Мілорін ЛТД", а також копії документів, які підтверджують забезпечення виконання обов'язків ТОВ "Мілорін ЛТД" за кредитними договорами.

Не погоджуючись з вказаною постановою суду апеляційної інстанції, ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося з касаційною скаргою та просило скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017 у справі №910/15439/17 повністю та залишити в силі рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі №910/15439/17.

Підставами для скасування оскаржуваної постанови відповідач зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та процесуального права.

ПАТ КБ "Приватбанк" зазначає, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог та здійснив розгляд позовних вимог, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, що, є прямим порушенням норм, визначених ст. ст. 14, 237, 269 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017), і як наслідок порушення вимог до законності судового рішення, визначених ст.236 ГПК України, що на думку заявника свідчить про наявність обов'язкових підстав для скасування постанови Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017 у справі №910/15439/17.

Крім того, відповідач вказує на те, що оскаржувана ним постанова не відповідає встановленим ст. 236 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) вимогам стосовно обґрунтованості судового рішення.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "БІЗНЕС ПРОМ ІННОВАЦІЯ" просить залишити без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017 у справі № 910/15439/17, а касаційну каргу ПАТ КБ "Приватбанк" - без задоволення. При цьому, заперечуючи доводи касаційної скарги позивач посилається на те, що, задоволення позовних вимог в даному випадку не є порушенням норм законодавства чи виходом за межі позовних вимог, оскільки предметом позову було зобов'язання відповідача вчинити дії у вигляді передачі відповідних документів. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з необхідності захисту порушених інтересів позивача, їх законності та обґрунтованості.

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 20.10.2016 між ТОВ "БІЗНЕС ПРОМ ІННОВАЦІЯ" (позивачем, поручителем за договором) та ПАТ КБ "Приватбанк" (відповідачем, кредитором за договором) укладено договір поруки №4М14109Д/П (далі - Договір поруки), предметом якого згідно п.1 є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ "Мілорін ЛТД" своїх зобов'язань за кредитним договором №4М14109Д від 12.02.2014 (Кредитний договір 1), а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до Кредитного договору 1; кредитним договором №4М14109Д від 12.02.2014 (Кредитний договір 2), а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до Кредитного договору 2; кредитним договором №4М141007И від 19.02.2014 (Кредитний договір 3), а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до Кредитного договору 3; кредитним договором №4М14092Д від 25.02.2014 (Кредитний договір 4), а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до Кредитного договору 4.

Згідно пунктів 5, 6 Договору поруки, у випадку невиконання боржником зобов'язань за Кредитним договором, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання. Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений у письмовій вимозі кредитора впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору.

Звертаючись до суду, позивач зазначив, що на виконання своїх обов'язків за Договором поруки, з огляду на невиконання боржником своїх зобов'язань перед кредитором, було перераховано грошові кошти в якості оплати за кредитними договорами №4М14109Д від 12.02.2014, №4М14109Д від 12.02.2014, №4М141007И від 19.02.2014, №4М14092Д від 25.02.2014, на підтвердження чого до матеріалів справи надано платіжні доручення №3686 від 21.10.2016, №3687 від 21.10.2016, №3688 від 21.10.2016, №3689 від 21.10.2016.

Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про те, що до нього перейшли всі права кредитора за кредитними договорам, відтак, відповідач повинен вручити йому оригінали документів, які підтверджують цей обов'язок боржника.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з тим, що ні умовами Договору поруки, ні чинним законодавством України не передбачено обов'язку кредитора передати поручителю саме оригінали документів на підтвердження обов'язку боржника. За висновками суду, зазначене свідчить про відсутність порушеного права позивача, на захист якого подано даний позов, що вказує на необґрунтованість та юридичну неспроможність позовних вимог.

Так, відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Аналогічні положення викладено у ст.20 ГК України, відповідно до якої кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні зазначених приписів суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Разом з цим, відповідно до ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Порука, як спосіб забезпечення зобов'язань врегульована нормами параграфу 3 глави 49 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що пунктом 2 Договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

У випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору (п. 4 договору поруки).

Відповідно до ч. 2 ст. 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Положеннями ст.514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 8 Договору поруки, до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

За приписами ч. 1 ст. 556 ЦК України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

У справі, яка розглядається, судами встановлено, що у п. 10 Договору поруки сторони передбачили, що кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 робочих днів з моменту виконання обов'язку належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Апеляційний господарський суд, скасовуючи рішення господарського суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про задоволення позову, послався на приписи норм п. 5 ч. 2 ст. 16, ст. 514, ч.ч. 1, 2 ст. 556 ЦК України та з огляду на невиконання відповідачем свого обов'язку щодо надання запитуваних позивачем документів, дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про зобов'язання відповідача вручити (передати) позивачу копії документів, які підтверджують обов'язок ТОВ "Мілорін ЛТД" та забезпечення виконання обов'язків ТОВ "Мілорін ЛТД" за Кредитними договорами. При цьому зазначив, що такі документі підлягають врученню (передачі) в копіях, як це передбачено п. 10 Договору поруки.

Однак, суд касаційної інстанції не погоджується з вказаними висновками апеляційного суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 2 ст. 237 ГПК України (в зазначеній редакції), при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

До того ж, ч. 5 ст. 269 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017), якою визначено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, встановлено, що у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було заявлено позовну вимогу про зобов'язання відповідача передати йому оригінали документів, які підтверджують права позивача як нового кредитора.

Суд першої інстанції, розглянувши зазначені позовні вимоги, відмовив в їх задоволенні. Обставин звернення позивача до господарського суду з заявою про зміну чи уточнення позовних вимог судами не встановлено.

Разом з тим, апеляційний суд ухваливши рішення про задоволення позову та зобов'язавши ПАТ КБ "Приватбанк" вручити (передати) ТОВ "БІЗНЕС ПРОМ ІННОВАЦІЯ" копії документів, які підтверджують права позивача як нового кредитора, вийшов за межі позовних вимог, порушивши при цьому приписи наведених норм ГПК України та конституційний принцип диспозитивності учасників судового процесу, закріплений в ст.129 Конституції України, перевищив межі своїх повноважень, оскільки питання про зобов'язання передати саме копії документів не було предметом розгляду в суді першої інстанції і така вимога позивачем не заявлялась.

Відповідно до практики Європейського суду (справи «Aviakompaniya A.T.I., ZAT v. Ukraine» Sokurenko and Strygun v. Ukraine (nos. 29458/04 and 29465/04), Bazalt Impeks TOV v. Ukraine (no. 39051/07, 1 December 2011), Veritas v. Ukraine (no. 39157/02, 13 November 2008), вийшовши за межі своїх повноважень, чітко викладених у Господарському процесуальному кодексі, суд не може вважа тися «судом, встановленим законом» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвен ції відносно даного провадження.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

Відповідно до ч. 2 ст. 236 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017), законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Однак, враховуючи викладене, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції не можна визнати законною.

Разом з цим, виходячи з аналізу наведених вище норм та встановлених судами обставин справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції за змістом прийнятого рішення від 06.11.2017 та вважає їх такими, що відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову про зобов'язання відповідача передати йому оригінали документів, які підтверджують права позивача як нового кредитора, правильно виходив з того, що позивачем не доведено порушення його прав відповідачем, оскільки ні нормами чинного законодавства, ні положеннями укладеного сторонами Договору поруки не передбачено передачу кредитором поручителю саме оригіналів документів, які підтверджують обов'язок боржника. Позивачем не наведено жодного акту чинного законодавства України, з якого б безпосередньо виникав обов'язок відповідача виконати дії, про зобов'язання вчинення яких просить позивач, а також не доведено існування будь-яких інших підстав виникнення у відповідача обов'язку передати позивачу оригінали відповідних документів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд при вирішенні спору всебічно, повно та об'єктивно розглянув у судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, належним чином проаналізував правовідносини, що виникли та існували між сторонами, повно встановив фактичні обставини справи та прийняв законне і обґрунтоване рішення, яке помилково скасував суд апеляційної інстанції.

Доводи заявника касаційної скарги про невідповідність постанови апеляційного господарського суду положенням чинного законодавства та законність рішення суду першої інстанції знайшли своє підтвердження і колегія суддів погоджується з ними.

В свою чергу аргументи, викладені позивачем у відзиві на касаційну скаргу щодо законності оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, не відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене та відповідно до ч.1 ст. 312 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017), Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що постанова Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017 підлягає скасуванню, а рішення Господарського суду м. Києва від 06.11.2017 у справі № 910/15439/17 - залишенню в силі як таке, що прийняте судом у відповідності до фактичних обставин та у відповідності до вимог матеріального права і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017 у справі № 910/15439/17 скасувати.

Рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі №910/15439/17 залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ткаченко Н.Г.

Судді Білоус В.В.

Жуков С.В.