КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2018 р. Справа№ 911/2867/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Чорної Л.В.

Отрюха Б.В.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 03.04.2018.

розглянувши апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації

на рішення Господарського суду Київської області від 27.11.2017 (повний текст складено 04.12.2017)

у справі №911/2867/17 (суддя Шевчук Н.Г.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртелеком»

до Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації

про стягнення 147 030,73 грн.

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації (далі, відповідач або Управління) про стягнення 147 030,73 грн. заборгованості по компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих пільговим категоріям громадян у період з липня 2015 року по грудень 2016 року включно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на позивача, як на оператора телекомунікацій, згідно частини 3 статті 63 Закону України «Про телекомунікації» та пункту 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 №295, покладено обов'язок надавати телекомунікаційні послуги з урахуванням пільг відповідно до законодавства України, проте надані ним в період з липня 2015 року по грудень 2016 року послуги оплачені відповідачем у повному обсязі не були.

Рішенням Господарського суду Київської області від 27.11.2017 позовні вимоги задоволені повністю.

Присуджено до стягнення з Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації на користь Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» 147 030 (сто сорок сім тисяч тридцять) грн. 73 коп. витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах та 2 205 (дві тисячі двісті п'ять) грн. 46 коп. судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач, на якого згідно закону покладено обов'язок по оплаті наданих позивачем телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян, не виконав своїх зобов'язань з відшкодування понесених позивачем втрат внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах у спірному періоді в розмірі 147 030,73 грн. У свою чергу, відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не може бути підставою для звільнення відповідача від обов'язку виконання свого зобов'язання належним чином.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Київської області від 27.11.2017 скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповністю з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач послався на ті самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме на те, що до спірних правовідносин має бути застосовано приписи бюджетного законодавства, а відтак, оскільки в Законі України «Про державний бюджет на 2016 рік» видатки за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам не були передбачені, то Управління не мало законних підстав для їх відшкодування.

Крім того, відповідач наголосив, що протягом 2015 року Управління чітко виконувало покладені на нього державою зобов'язання, а саме, що стосується актів звіряння, які були підписані сторонами (копії додані до апеляційної скарги). За твердженнями скаржника, станом на 31.12.2015 в державній казначейській службі було зареєстровано зобов'язань з початку 2015 року на суму 153 984,62 грн., профінансовано на суму 181 600,00 грн., з них була погашена заборгованість за 2014 рік в сумі 28 150,10 грн., залишок 534,00 грн. Отже, як стверджує апелянт, ним в повній мірі були виконані свої зобов'язання перед ПАТ «Укртелеком» за 2015 рік.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 (головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Корсакова Г.В., Чорна Л.В.) відкрито апеляційне провадження у справі №911/2867/17, розгляд справи призначено на 01.03.2018.

08.02.2018 позивач подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив рішення Господарського суду Київської області від 27.11.2017 у справі №911/2867/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.03.2018, враховуючи перебування судді Корсакової Г.В. на лікарняному, прийнято апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації до провадження у наступному складі колегії суддів: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Чорна Л.В., Отрюх Б.В.; розгляд справи призначено на 03.04.2018.

Згідно з частиною 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог частини 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив у її задоволенні відмовити, оскаржене рішення суду залишити без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримував доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати, у позові відмовити.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

За змістом статті 63 Закону України «Про телекомунікації» телекомунікаційні послуги надаються відповідно до законодавства; телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Установлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня пред'явлення ним документа, що підтверджує право на пільги (пункт 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 295).

Позивач як оператор телекомунікаційних послуг надає телекомунікаційні послуги на пільгових умовах категоріям споживачів, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про охорону дитинства».

Порядок користування послугами зв'язку та оплати за встановлення квартирних телефонів визначається Кабінетом Міністрів України.

Вказані норми законів закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовному обов'язку оператора телекомунікаційних послуг надавати пільгові послуги зв'язку визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов'язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання.

Колегія суддів зазначає, що ані Законом України «Про телекомунікації», ані Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг не передбачено жодного обмеження щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі.

Відповідно до приписів пп. б) п. 4 частини 1 статті 89 та статті 102 Бюджетного кодексу України, видатки на відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян, здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України), у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Тобто, держава взяла на себе зобов'язання відшкодовувати втрати доходу провайдерів, операторів телекомунікаційних послуг внаслідок надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям населення за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам.

Частиною 3 статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

З огляду на вказані положення чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що чинне законодавство передбачає відшкодування витрат за надані послуги зв'язку пільговим категоріям громадян, і що зобов'язання сторін по даній справі виникають безпосередньо із законів України і не залежать від наявності фінансування.

Згідно з пунктом 3 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 (в редакції, яка діяла станом на дату спірних правовідносин) (далі, Порядок), головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів).

Згідно пункту 5 Порядку головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення), зокрема, щодо пільг з послуг зв'язку.

З метою удосконалення обліку осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою, Кабінет Міністрів України постановою від 29 січня 2003 року №117 затвердив Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги (далі, Положення).

Відповідно до пунктів 3, 7, 10, 11 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 № 117 (в редакції, яка діяла станом на дату спірних правовідносин):

- управління праці та соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, структурні підрозділи з питань праці та соціального захисту населення виконавчих органів міських рад серед іншого: організовують збирання, систематизацію і зберігання зазначеної в пункті 2 цього Положення інформації та забезпечують її автоматизоване використання для контролю за відомостями, які подаються підприємствами та організаціями, що надають послуги, для розрахунків за надані пільговикам послуги; ведуть облік пільговиків шляхом формування на кожного пільговика персональної облікової картки згідно з формою « 1-пільга», в якій використовується індивідуальний ідентифікаційний номер пільговика у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; вносять до Реєстру відповідні уточнення у разі визнання такими, що втратили чинність, чи зупинення дії окремих норм законодавчих актів, на підставі яких пільговики отримують пільги;

- у разі зміни місця проживання в межах адміністративно-територіальної одиниці, яку обслуговує уповноважений орган, пільговик або його законний представник повинен повідомити його про це письмово. У разі зміни місця проживання поза межами адміністративно-територіальної одиниці пільговик знімається з обліку в уповноваженому органі за попереднім місцем проживання та стає на облік за новим місцем проживання. Уповноважені органи за попереднім місцем проживання пільговика закривають його персональну облікову картку та видають пільговику довідку про зняття з обліку, а за новим місцем проживання відкривають нову облікову картку з дати реєстрації пільговика;

- підприємства та організації, що надають послуги, щомісяця до 25 числа подають уповноваженому органу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, згідно з формою « 2-пільга»;

- Уповноважений орган щомісяця:

1) звіряє інформацію, що міститься в Реєстрі, з інформацією, яка надходить від підприємств та організацій, що надають послуги, і у разі виявлення розбіжностей щодо загальної кількості пільговиків або розміру пільг, що надаються конкретному пільговику, не провадить розрахунків, що стосуються виявлених розбіжностей, до уточнення цієї інформації;

2) після проведення розрахунків з підприємствами та організаціями, що надають послуги, складає: реєстр погашення заборгованості перед підприємствами та організаціями, що надають послуги, згідно з формою « 5-пільга» та реєстр розрахунків згідно з формою « 7-пільга»; акти звіряння розрахунків за надані пільговикам послуги згідно з формою « 3-пільга»;

3) до 15 числа подає: фінансовим органам районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських рад акти звіряння розрахунків згідно з формою « 3-пільга»; Міністерству праці та соціального захисту Автономної Республіки Крим, головним управлінням праці та соціального захисту населення обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій звіти згідно з формами « 4-пільга» та « 6-пільга».

Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 04.10.2007 № 535, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12.10.2007 за № 1172/14439, «Про затвердження форми для розрахунку видатків на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг « 2-пільга», та Інструкції про порядок її заповнення» затверджено форму для розрахунку видатків на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг « 2-пільга», за якою підприємства та організації, що надають послуги, формують та надають до управлінь праці та соціального захисту населення розрахунки на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг окремим категоріям громадян, у вигляді файлів DBF або ТХТ-формату.

Із матеріалів справи слідує, що позивачем у період з 01.07.2015 по 31.12.2016 надано телекомунікаційні послуги на пільгових умовах на загальну суму 219 100,92 грн., що підтверджується формами №2-пільга - розрахунок видатків на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг за період з липня 2015 року по грудень 2016 року включно.

До позовної заяви позивачем також додані підписані зі сторони позивача акти звіряння взаємних розрахунків за надані населенню послуги у спірному періоді, на які надаються пільги форми №3-пільга.

На адресу відповідача позивачем було направлено листи №82І250/8-19 від 04.02.2016, №82І250/58-173 від 15.06.2016, №82І250/58-136 від 16.06.2016 з повідомленням про наявність заборгованості за надані телекомунікаційні послуги на пільгових умовах та необхідність оформлення актів за надані послуги на пільгових умовах. Відповідей на вказані листи відповідач не надав.

Оскільки відповідач своїх зобов'язань з відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг за користування телефоном пільговим категоріям громадян, в повному обсязі не виконав, позивачем на адресу відповідача була надіслана претензія №11/242 від 30.08.2017, в якій позивач запропонував відповідачу перерахувати 147 030,73 грн. понесених витрат внаслідок надання позивачем телекомунікаційних послуг на пільгових умовах у добровільному порядку до 12.09.2017.

Будь-яких заперечень щодо нарахованих сум, вказаних в актах форма №3-пільга відповідач не надав, витрати, понесені позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах за вказаний період в сумі 147 030,73 грн., не відшкодував, у зв'язку з чим позивач і звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов'язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Заявлена позивачем до стягнення з відповідача грошова сума фактично є втратами підприємства, які воно понесло, надаючи послуги окремим категоріям громадян за пільговими тарифами, встановленими державою у відповідних Законах України.

Проте, всупереч згаданих приписів закону, відповідач не виконав своїх зобов'язань з відшкодування понесених позивачем втрат внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах у спірному періоді в розмірі 147 030,73 грн. Доказів відшкодування позивачу вказаних втрат відповідач суду не надав.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що ним в повній мірі були виконані свої зобов'язання перед ПАТ «Укртелеком» за 2015 рік, що, на його думку, підтверджується доданими до апеляційної скарги актами звіряння, зокрема, актом звіряння станом за грудень 2015 року, не приймаються судом до уваги, оскільки зазначені в них суми не суперечать розрахунку заборгованості, зробленому позивачем.

Так, в акті звірки розрахунків станом за грудень 2015 року у графі поточна заборгованість зазначено: 3 127,16 грн., що відповідає сумі заборгованості, вказаній позивачем у доданому до позовної заяви розрахунку станом на кінець грудня 2015 року.

Відтак, посилання скаржника на те, що свої зобов'язання з оплати отриманих за 2015 рік телекомунікаційних послуг він виконав в повному обсязі є безпідставними, оскільки наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт наявності у відповідача на кінець 2015 року (31.12.2015) заборгованості у розмірі 3 127,16 грн.

Щодо посилань відповідача на відсутність бюджетного фінансування у 2016 році як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог колегія суддів зазначає про те, що, як вірно встановлено судом першої інстанції, затримка бюджетного фінансування не може бути підставою для неоплати наданих послуг, оскільки відповідно до частини 2 статті 617 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 218 Господарського кодексу України відсутність бюджетних коштів не може бути підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 23.08.2012 у справі №15/5027/715/2011, постановах Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі №11/446, від 15.05.2012 у справі №3-28гс12 та у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005.

Отже, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення відповідача (органу, уповноваженого державою здійснювати від її імені повноваження в цих правовідносинах) від відповідальності за порушення зобов'язання зі сплати компенсації пільг, а посилання відповідача на те, що він не має бюджетних призначень щодо розпорядження бюджетними коштами на компенсацію пільг, не звільнюють його від обов'язку сплатити цю компенсацію.

При цьому, згідно частини 6 статті 48 Бюджетного кодексу України, зобов'язання щодо виплати субсидій, допомог, пільг по оплаті за надані послуги та компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із Законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державної казначейської служби України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень частин 1-4 статті 48 Бюджетного кодексу України.

У відповідності до листа Міністерства фінансів України від 30.06.2011 за №31-07310-10-24/16584 «Щодо порядку обліку бюджетних зобов'язань» згідно зі статтею 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, узятих на облік органами Державного казначейства України. Разом з тим, деякі програми, які відносяться до програм соціального захисту населення, є державною гарантією і одержувачу не може бути відмовлено в їх наданні у разі, якщо він має на них право. У цьому випадку проводиться відшкодування витрат за фактично спожиті послуги (нараховані соціальні виплати) в межах встановлених норм (розмірів). У зв'язку з цим та згідно з частиною 6 статті 48 Бюджетного кодексу України зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку (в частині абонентської плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно з законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Отже, позивачем належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх вимог, відповідач вказаних обставин належними, допустимим, достовірними та достатніми доказами не спростував.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно і обґрунтовано задовольнив позовні вимоги та стягнув з відповідача на користь позивача 147 030,73 грн. заборгованості по витратах, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Бориспільської районної державної адміністрації на рішення Господарського суду Київської області від 27.11.2017 у справі №911/2867/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 27.11.2017 у справі №911/2867/17 залишити без змін.

Матеріали справи №911/2867/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 05.04.2018.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Л.В. Чорна

Б.В. Отрюх