КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2018 р. Справа№ 910/20228/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Драчук Р.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Дочірнього підприємства Фірма «Екотехніка - М»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 06.12.2017 (повне рішення складено 13.12.2017)

у справі № 910/20228/17 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АПК Ресурс»

до Дочірнього підприємства Фірма «Екотехніка-М»

про стягнення 126 844, 36 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АПК Ресурс» (далі - ТОВ «АПК Ресурс», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства Фірма «Екотехніка-М» (далі - ТОВ «Екотехніка-М», відповідача) про стягнення 126 844, 36 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки № 101116/5 від 10.11.2016 щодо повної та своєчасної оплати товару, відтак просило стягнути з відповідача 120 000, 00 грн. заборгованості, 4 619, 46 грн. пені, 536,97 грн. 3%річних та 1 687, 93 грн. інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 у справі № 910/20228/17 позов задоволено повністю. Стягнуто з ДПФ «Екотехніка-М» на користь ТОВ «АПК Ресурс» 120 000,00 грн. - основного боргу, 4 619,46 грн. - пені, 536,97 грн. - 3% річних, 1 687,93 грн. - інфляційних втрат та 1902,68 грн. - суму судового збору.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення господарського суду скасувати. В обґрунтування своїх вимог зазначив про необґрунтованість та несправедливість оскаржуваного рішення, а також про його ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права за відсутності представника відповідача та без врахування його клопотання про відкладення розгляду справи. За твердженнями апелянта, зазначення на печатці, якою скріплено спірний договір, населеного пункту (м. Артемівськ Донецької обл.) відмінного від зазначеного в ЄДПРОУ, підтверджує неможливість однозначного визначення фактичного місцезнаходження позивача. На переконання апелянта, оскільки ТОВ «АПК РЕСУРС» зареєстроване в період проведення антитерористичної операції, а його власник зареєстрований на непідконтрольній Україні території (м. Горлівка Донецької області), визначити чи дійсними є документи, якими встановлено повноваження особи, яка підписала договір, неможливо. Оскільки директор позивача, від іменної якої підписано договір, також зареєстровано на непідконтрольній території (м. Горлівка Донецької області), слід вважати, що її повноваження на підписання договору та інших документів не є належним чином доведеними позивачем. Крім цього, на думку апелянта, на даний час триває досудове розслідування у кримінальному проваджені, в ході якого досліджуються та встановлюються обставини причетності, зокрема позивача до фінансування тероризму, в зв'язку з цим вважає оскаржуване рішення передчасним, необґрунтованим й таким, що підлягає скасуванню.

Заявлене відповідачем клопотання про витребування доказів, а саме: з Головного слідчого управління Служби Безпеки України належним чином засвідчених копій процесуальних рішень у кримінальному провадженні № 0000611 від 03.03.2017 за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 258-5 КК України, задоволено судом апеляційної інстанції, про що було постановлено відповідну ухвалу від 23.02.2018 та надіслано запит до Головного слідчого управління Служби Безпеки України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2018 в судовому засіданні у справі № 910/20228/17 оголошено перерву на 03.04.2018 й повторно витребувано у Головного слідчого управління Служби Безпеки України належним чином засвідчені копії процесуальних рішень у кримінальному провадженні № 0000611 від 03.03.2017 за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 258-5 КК України, які необхідні для вирішення клопотання про зупинення провадження у справі та розгляду справи по суті спору, про що відповідно надіслано повторний запит.

Оскільки станом на 03.04.2018 жодної відповіді на запити суду від Головного слідчого управління Служби Безпеки України не надійшло, з огляду на обмежені строки розгляду справи судом апеляційної інстанції, відсутні підстави для задоволення чергового клопотання апелянта про відкладення розгляду справи до отримання витребуваних документів у Служби Безпеки України, отже в задоволенні згаданого клопотання належить відмовити.

Одночасно апеляційним судом як безпідставне та необґрунтоване відхилено клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до набрання чинності рішенням суду за результатами кримінального провадження № 0000611 від 03.03.2017, адже заявником не зазначено в чому полягає неможливість вирішення спору у даній справі (№ 910/20228/17) до розгляду справи за результатами згаданого кримінального провадження, а також які обставини не можуть бути встановленими судом самостійно в ході розгляду цієї справи, чи є предметом дослідження та розгляду в кримінальному провадженні обставини щодо господарських операцій, вчинених між сторонами у даній справі тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 03.04.2018 з'явився директор відповідача, а також представники позивача та відповідача, які за відсутності статусу адвоката та належних документів на підтвердження їх повноважень на представництво інтересів в суді не були допущені до розгляду даної справи.

Представник відповідача (директор) в судовому засіданні надав пояснення, в яких підтримав апеляційну свою скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю. Разом з тим, підтвердив факт отримання товару від позивача та його часткову оплату, але зазначив про небажання сплачувати решту заборгованості за договором, адже вказані кошти, на його думку, можуть бути спрямовані на фінансування тероризму.

Розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 10.11.2016 між ТОВ «АПК Ресурс» (позивачем, постачальником за договором) та ДПФ «Екотехніка - М» (відповідачем, покупцем за договором) укладено договір поставки № 101116/5 (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов'язався поставити та передати у власність покупця продукцію за найменуванням, в кількості та за ціною, визначених специфікаціями та видатковими накладними, які є невід'ємною частиною Договору, а покупець - зобов'язався прийняти та оплатити товар в порядку та на умовах Договору.

Згідно п. 2.1 Договору зобов'язання з поставки товару виникають на підставі замовлення (заявки) покупця, в якій вказується асортимент, кількість, дата поставки товару.

Поставка товару здійснюється партіями. Партією товару є визначена згідно замовлення покупця кількість та найменування товару, відвантажена постачальником та отримана покупцем одночасно за одним товаросупровідним документом (п. 2.4 Договору).

Документом, в якому вказується асортимент, номенклатура та вартість товару згідно п. 3.1 Договору є видаткова накладна, яка відображає об'єм партії що поставляється та яка засвідчує факт приймання товару покупцем.

Відповідно до п. 4.1 Договору поставка товару здійснюється постачальником на умовах DAP склад покупця за адресою: м. Рівне, вул. Хмільна, 30 (згідно правил Інкотермс-2010). У випадку, якщо в заявці покупця сторонами узгоджується інша адреса, постачання товару здійснюється за адресою, вказаною в заявці покупця.

Передача товару представнику покупця здійснюються на підставі належно оформленого доручення, що уповноважує його здійснювати операції передачі та прийняття товару від імені покупця (п. 4.2 Договору).

За умовами п.п. 6.1, 6.2 Договору вартість поставленого товару становить грошова сума, вказана в видатковій накладній на певну партію товару. Ціна Договору є договірною і може бутим змінена постачальником на умовах Договору.

Згідно п. 6.3 Договору покупець зобов'язується здійснити оплату товару: у безготівковій формі - шляхом перерахування вартості товару на банківський рахунок постачальника (п. 6.3.1); у готівковій формі - шляхом сплати вартості товару в касу постачальника (п. 6.3.2).

Положеннями п. 6.4 Договору сторони погодили оплату товару по факту його отримання покупцем, якщо інший порядок не обумовлений у виставленому рахунку-фактурі. Оплата вартості продукції проводиться покупцем по кожній окремій партії поставленої продукції.

За приписами п. 7.2 Договору у випадку прострочення оплати поставленого товару, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від розміру простроченого платежу, за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє покупця від оплати поставленого товару.

Договір на підставі п. 11.1 набирає чинності з моменту його укладення та діє до 31.12.2017 включно. Закінчення строку дії Договору не позбавляє від необхідності повного виконання зобов'язань, які сторони повинні були виконати під час його дії.

Матеріалами справи встановлено, що зі сторони ДПФ «Екотехніка-М» Договір підписано Проскурою С.М., який діяв на підставі статуту підприємства відповідача, а від імені ТОВ «АПК Ресурс» - Добриніною Ю.О., яка діяла на підставі статуту позивача, а також засвідчено печатками товариств.

20.09.2017 між сторонами (цими ж уповноваженими представниками) було підписано специфікацію № 32 до Договору, якою погоджено кількість, вартість та ціну товару, адресу поставки та умови оплати (протягом 7 календарних днів з моменту отримання товару). Ця специфікація також скріплена печатками товариств.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу приписів ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу (ч. 1 ст. 655 ЦК України) одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин згідно ст. ст. 193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як встановлено матеріалами справи, позивач на виконання умов Договору за визначеною в ньому адресою (м. Рівне, вул. Хмільна, буд. 30) поставив, а відповідач за цією адресою прийняв товар на загальну суму 140 660,04 грн., що підтверджується видатковою накладною № 1113 від 20.09.2017, яка підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена їх печатками без будь-яких зауважень відповідача щодо кількості, якості чи інших умов поставки.

Вищезгадана видаткова накладна оформлена згідно вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» щодо зазначення обов'язкових в ній реквізитів, а саме: назви документа (форми); дати складання; назви підприємства, від імені якого складено документ; змісту та обсягу господарської операції, одиниці виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистого підпису або інших даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, складена позивачем в ході поставки товару за Договором видаткова накладна в розумінні ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та ЦК України, є первинним (товаророзпорядчим) документом, який фіксує факт здійснення господарських операцій.

Крім цього, позивачем долучено до матеріалів справи копію довіреності на отримання матеріальних цінностей, яка підписана уповноваженими (посадовими) особами та скріплена круглою печаткою підприємства відповідача.

Дослідивши матеріали справи й насамперед умови Договору, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач належним чином виконав взяті на себе зобов'язання за Договором, про що свідчить й відсутність претензій та повідомлень відповідача про порушення продавцем його умов.

За приписами ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями п. 6.4 Договору сторони погодили оплату товару по факту його отримання покупцем, якщо інший порядок не обумовлений у виставленому рахунку-фактурі. Оплата вартості продукції проводиться покупцем по кожній окремій партії поставленої продукції.

Відповідно до п. 4 Специфікації № 32 від 20.09.2017, на підставі якої здійснювалась поставка спірної партії товару, оплата проводиться протягом 7 календарних днів з моменту отримання товару покупцем.

Проте всупереч умовам Договору поставки, відповідач належним чином розрахунку за поставлений товар не провів, сплативши позивачу лише 20 000, 00 грн., в зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 120 000,00 грн.

Матеріалами справи також встановлено, що між сторонами складено акт звіряння взаємних розрахунків за період жовтень 2017 за Договором, який оформлений належним чином та підписаний в добровільному порядку уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками підприємств без зауважень та заперечень. Заборгованість відповідача перед позивачем згідно цього акту становить 120 000, 00 грн.

Хоча акт звірки взаємних розрахунків й не є доказом виникнення прав і обов'язків за Договором, однак може і має оцінюватись судами у випадку сумнівів щодо існування правовідносин та виконання зобов'язань, а тому підписавши акт звірки взаємних розрахунків без зауважень, відповідач вчинив дії, які підтверджують існування правовідносин та виконання зобов'язань за Договором.

Доводи відповідача (апелянта) про неможливість визначити дійсність документів, якими визначено повноваження особи, яка підписала Договір та інші первинні документи з огляду на зазначення на печатці позивача, якою скріплено Договір, населеного пункту (м. Артемівськ Донецької обл.) відмінного від зазначеного в ЄДПРОУ (м. Бровари Київської області), а також здійснення реєстрації підприємства позивача в період проведення антитерористичної операції та реєстрації його власника й директора на непідконтрольній території (м. Горлівка Донецької області), як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу. Як вище згадувалось, 10.11.2016 Договір від імені ТОВ «АПК Ресурс» підписано директором Добриніною Ю.О., яка діяла на підставі статуту товариства позивача, 20.09.2017 цим же директором підписано Специфікацію № 32 до Договору, на підставі якої й відбулася спірна поставка товару. Вищезгадані документи скріплено печатками товариств, зокрема печаткою позивача, яка в момент їх підписання не викликала у відповідача (апелянта) жодних сумнівів. Факт реєстрації ТОВ «АПК Ресурс» за адресою: 07400, Київська область, м. Бровари, бульвар Незалежності, буд. 14, офіс 9 ще станом на 2015 підтверджується витягом (випискою) з ЄДРПОУ, яка наявна в матеріалах справи.

Відповідачем (апелянтом) також жодним чином не доведено відсутності у директора позивача повноважень на підписання Договору та інших первинних документів з огляду на її реєстрацію на непідконтрольній Україні території (м. Горлівка Донецької області).

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором в розмірі 120 000,00 грн., які позивачем доведено належними та допустимими доказами, не спростовано відповідачем, відтак підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім цього, в зв'язку з простроченням зобов'язання з оплати, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 4 619, 46 грн. пені, 536,97 грн. 3%річних та 1 687, 93 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до п. 7.2 Договору у випадку прострочення оплати поставленого товару, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від розміру простроченого платежу, за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє покупця від оплати поставленого товару.

Порушенням зобов'язання на підставі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов'язання. Пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.1-2 ст. 549 ЦК України ).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються на підставі ч. 6 ст. 231 ГК України у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня.

За приписами п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за порушення грошових зобов'язань застосовуються вимоги ч.6 ст.232 ГК України. Наведеним передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч.6 ст. 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові (п.4.1 згаданої постанови пленуму).

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків пені, інфляційних втрат та 3% річних, апеляційний суд встановив, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 4 619, 46 грн. пені, 536,97 грн. 3%річних та 1 687, 93 грн. інфляційних втрат є обґрунтованими (арифметично вірно розрахованими), а тому такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доводи відповідача (апелянта) про скасування рішення суду, оскільки його прийнято за його відсутності та без врахування клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку з відрядженням представника, не заслуговують на увагу, оскільки згідно матеріалів справи відповідач належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується, зокрема рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а. с. 4, 5), згідно яких відповідач 24.11.2017 та 28.11.2017 відповідно отримав копію ухвали суду про порушення провадження та призначення розгляду справи на 06.12.2017, в якому було прийнято оскаржуване рішення. Відтак відповідач не був позбавлений можливості завчасно надати суду всі необхідні докази на підтримання своїх заперечень на позов, а також направити в судове засідання іншого представника, тобто користуватися наданими йому процесуальними правами.

Твердження відповідача (апелянта) про порушення місцевим судом вимог матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 240, 269-270, 273, 275, 281-284 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Фірма «Екотехніка - М» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 у справі № 910/20228/17 - без змін.

Матеріали справи № 910/20228/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 288-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 04.04.2018

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко