РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.04.2018Справа № 910/23124/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Бугаєнко Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Зірка" (03146, м. Київ, вул.. Гната Юри,12)

до Публічного акціонерного товариства "УКРСОЦБАНК" (61057, Харків, вул. Гоголя,10)

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 (03150, АДРЕСА_1)

про визнання іпотечного договору припиненим

за участю представників

від позивача: Лабатюк Я.М.

від відповідача: Левчук О.О.

від третьої особи: не з'явився

У судовому засіданні 16.04.2018 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Зірка" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про визнання іпотечного договору №02-10/1657 від 22.05.2007 припиненим.

Позовні вимоги мотивовані тим, що основне зобов'язання позивача щодо поручительства за договором кредиту №10-29/3443 від 22.05.2007 перед відповідачем є припиненим, а тому відсутні правові підстави для утримання під обтяженням чи обмеженням майна позивача переданого в іпотеку за іпотечним договором №02-10/1657 від 22.05.2007, у зв'язку з чим позивач просить суд визнати припиненим іпотечний договір № 02-10/1657 від 22.05.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2017 на підставі ст. 174 Господарського процесуального кодексу України позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Зірка" було залишено без руху.

Позивачем у строк, встановлений судом, усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/23124/17. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 07.02.2018.

Даною ухвалою суд також залучив до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_1.

06.02.2018 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшов письмовий відзив відповідача, у якому останній заперечує проти позову з посиланням на правову позицію, що викладена у постанові ВСУ №6-786цс17 від 15.05.2017.

У судовому засіданні 07.02.2018 за клопотанням представників сторін оголошувалась протокольна ухвала про відкладення підготовчого засідання до 07.03.2018.

У судовому засіданні 07.03.2018 представник позивача заявив клопотання про долучення до матеріалів справи відповіді на відзив та вручив даний документ відповідачу. У наданій відповіді позивач зазначає, що станом на сьогоднішній день, його зобов'язання зі сплати кредиту припинилось у зв'язку зі спливом позовної давності, оскільки починаючи з 10.03.2009 та до сьогоднішнього дня відповідачем не було вжито жодних заходів, спрямованих на стягнення заборгованості за кредитним договором, в тому числі, протягом зазначеного часу відповідач не звертався до суду про стягнення такої заборгованості.

Представник відповідача заявив клопотання про відкладення підготовчого засідання та надання йому додаткового часу для ознайомлення з матеріалами відповіді на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києві від 07.03.2018 задоволено клопотання представника відповідача та вирішено продовжити строк підготовчого провадження на 30 (тридцять) днів. Підготовче засідання у справі відкладено на 28.03.2018.

19.03.2018 відповідачем через загальний відділ діловодства суду подано заперечення на відповідь на відзив з доказами направлення на адресу позивача та третьої особи. У наданих запереченнях відповідач зазначає, що у даній справі не виникло жодної підстави, встановленої Цивільним кодексом України, за якою передбачено припинення зобов'язання. Крім того, відповідач звертає увагу, що ні позичальником, ні поручителем, не погашається заборгованість за кредитом, який виданий банком, і перед банком наявна заборгованість за кредитним договором, а отже зобов'язання не є припиненим в розумінні глави 50 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.03.2018 закрито підготовче провадження у справі № 910/23124/17 та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.04.2018.

У судовому засіданні 16.04.2018 суд заслухав представника позивача, який підтримав позовні вимоги та надали пояснення по суті спору. Представник відповідача проти позову заперечував, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, хоча про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення 840, з якого вбачається, що ухвалу суду від 28.03.2018 третя особа отримала 03.04..2018.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Зважаючи на те, що неявка представника третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

22 травня 2007 року між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк", (надалі - відповідач, кредитор, банк) та ОСОБА_1 (надалі- третя особа, позичальник) був укладений Договір кредиту №10-29/3443 (надалі - договір кредиту), за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі 210 000,00 доларів США, зі сплатою 13,00% річних та порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно з графіком, який вказаний в п.п. 1.1.1 договору та з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 21 травня 2017 року (п.1.1 договору кредиту).

Згідно з п.3.3.7. та п.3.3.8. договору кредиту позичальник зобов'язаний сплачувати проценти за використання кредиту в порядку, визначеному п. 2.4. цього договору, своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п. 1.1. цього договору.

Сплата процентів здійснюється не пізніше 10 числа місяця наступного за тим, в якому нараховані проценти. У випадку, якщо 10 число місяця є неробочим днем, то позичальник зобов'язаний сплатити суму нарахованих процентів, згідно п. 2.4. цього договору у попередній робочий день (п. 2.4.1 договору кредиту).

У разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, передбачених п.3.3.7., п.3.3.8. цього договору протягом більше, ніж 90 (Дев'яносто) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив. Позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню) (п. 4.5. договір кредиту).

Відповідно до п. 7.4 договору кредиту у разі настання обставин, визначених п. п. 3.2.3, 4.4., 4.5, 5.4 цього договору, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та, відповідно, позичальник зобов'язаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

Цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань, з урахуванням положень п. 7.5. цього договору (п. 7.3 договору).

В якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат, 22 травня 2007 року між Банком, як іпотекодержателем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Зірка", як іпотекодавцем, що виступає майновим поручителем Позичальника - громадянина ОСОБА_1, було укладено Іпотечний договір №02-10/1657 (надалі- іпотечний договір) посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1808.

За умовами п. 1.1. договору іпотеки іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання позичальником всіх своїх зобов'язань за Основним зобов'язанням, наступне нерухоме майно, яким є нежиле приміщення № 147 в літ. А1, загальною площею 109,50 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яке належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрковою Н.В. 03 березня 2005 року та зареєстрованого в реєстрі за номером № у 133, право власності на які зареєстровані згідно з реєстраційним написом на правовстановлюючому документі, що зроблений 22 червня 2005 року Комунальним підприємством Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за реєстровим номером 2139-П, надалі - предмет іпотеки.

Вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 1 515 000,00 коп., що за офіційним курсом Національного банку України на день укладення цього договору складає 300 000 дол. США 00 центів (п. 1.2. договору іпотеки).

Вартість предмету іпотеки, який зареєстрований за номером 2139-П, відповідно до довідки-характеристики № 1244420, виданої 27 квітня 2007 року Комунальним підприємством Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна становить 159 660 грн. 00 коп. (п. 1.3. договору іпотеки).

Згідно п. 1.4. договору іпотеки суть та розмір забезпечених іпотекою вимог: виконання позичальником перед іпотеко держателем зобов'язань, зокрема:

1.4.1. повернення кредиту в розмірі 210 дол. США 00 центів, з порядком погашення заборгованості за кредитом, визначеним в договорі, яким обумовлене основне зобов'язання з кінцевим терміном погашення усього кредиту до 21 травня 2017 року, а також дострокового погашення у випадках, передбачених договором, яким обумовлене основне зобов'язання;

1.4.2. сплата процентів за користування кредитом у розмірі 13 процентів річних та комісій, у розмірі, в строки та в порядку, що визначені договором, яким обумовлене основне зобов'язання;

1.4.3. сплата можливої неустойки (пені, штрафу), у розмірі, в строки та в порядку, що визначені договором, яким обумовлено основне зобов'язання;

1.4.4. відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимог за основним зобов'язанням, та збитків, завданих порушенням основного зобов'язання.

Відповідно до 6.3. договору іпотеки цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення основного зобов'язання. Дія цього договору також припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема, Законом України «Про іпотеку».

У повідомленні про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов'язанням вих. №1 від 10.11.2017, що було адресовано ОСОБА_1 та ТОВ "Зірка", ПАТ "Укрсоцбанк" вимагало сплати борг за кредитним договором у розмірі 520 374,03 дол. США, що відповідно до курсу НБУ станом на 07.11.2017 складає 13 927 942,40 грн., та попереджало, що у разі невиконання цієї вимоги протягом тридцяти денного строку банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

В обґрунтування своїх вимоги позивач зазначає, що у зв'язку спливом строків позовної давності до основної вимоги за договором кредиту №10-29/3443 від 22.05.2007, позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно, тощо), що свідчить про припинення дії іпотечного договору № 02-10/1657 від 22.05.2017.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку ( ч. 4 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором іпотеки.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В частині першій статті 575 Цивільного кодексу України іпотека визначена як окремий вид застави нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 цього Закону).

Так, за твердженням позивача, з урахуванням п. 4.5. договору кредиту строк користування кредитом сплив 10.03.2008 року, а тому відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється, зокрема, у разі припинення основного зобов'язання.

Згідно із частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої «Зобов'язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають.

При цьому, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами цієї статті особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

У зобов'язальних відносинах суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само й боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.

Однак, за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя цієї статті). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п'ята цієї статті). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, Цивільний кодекс України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється.

Статтею 17 Закону України "Про іпотеку" визначено перелік підстав припинення іпотеки, а саме іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Натомість такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням, цей Закон не передбачає.

Отже, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки згідно з ст. 17 Закону України «Про іпотеку».

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 та від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс16.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оскільки позивачем не доведено наявність підстав для визнання оспорюваного іпотечного договору припиненим із наведених обґрунтувань позову, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18.04.2018

Суддя Пукшин Л.Г.