РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.03.2018Справа № 910/98/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Яроменко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Колоннейд Україна»

до Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс»

про стягнення 5 349, 75 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники учасників справи:

від позивача: Кищук А.В. за довіреністю від 21.08.2017 року;

від відповідача: Ковальчук М.С. за довіреністю № 282/2017 від 21.12.2017 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Колоннейд Україна» (далі - позивач) подало до господарського суду міста Києва позовну заяву до Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» (далі - відповідач) про стягнення 5 349,75 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що між ним та ТОВ «СК «Джонсон» було укладено Договір добровільного страхування автотранспорту № CAS0027550 від 30.03.2015 щодо автомобіля «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1. 01.12.2015 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1, та автомобіля «Hyundai Accent», реєстраційний номер НОМЕР_2. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 29.01.2016 у справі № 756/454/16-п водія автомобіля «Hyundai Accent», реєстраційний номер НОМЕР_2, Інтер Тех визнано винною у ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Оскільки цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Hyundai Accent», реєстраційний номер НОМЕР_2, була застрахована відповідачем згідно з Полісом АЕ №3842463, позивач звернувся до відповідача з вимогою про відшкодування сплаченого ним страхового відшкодування, проте означені вимоги відповідачем в повному обсязі задоволені не були.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.01.2018 у справі № 910/98/18 позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Колоннейд Україна» залишено без руху на підставі частини 1 статті 174 Господарського процесуального кодексу України та надано позивачу строк для усунення недоліків.

19.01.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.01.2018 відкрито провадження у справі №910/98/18, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 21.02.2018 року.

05.02.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву та клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «СК Джонсон», Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 Сервіс Моторс», Приватне акціонерне товариство «АСК «Інго Україна». У відзиві відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що по-перше, сума відшкодування у розмірі 5 349,75 грн. була відповідачем сплачена на користь позивача в добровільному порядку, а по-друге, зазначає про відсутність підстав для стягнення заявленої до стягнення суми страхового відшкодування, оскільки при здійсненні розрахунку позивачем не враховано коефіцієнт фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу.

21.02.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано відповідь на відзив.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.02.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.03.2018 року.

15.03.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання про витребування доказів.

В судовому засіданні 21.03.2018 року представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, з підстав викладених у відзиві.

При цьому, судом відмовлено в задоволенні відповідача про витребування доказів, з огляду на наступне.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Частиною 1 статті 207 Господарського процесуального кодексу України вствновлено, що головуючий з'ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов'язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи.

Згідно із ч. 2 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Клопотання про витребування доказів подане відповідачем після закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті, тобто з порушенням порядку та строків встановлених чинним процесуальним законодавством.

Письмових пояснень щодо причин пропуску строків, а також доказів, що підтверджують поважність пропуску для вчинення відповідних процесуальних дій, відповідач суду не надав.

Враховуючи викладене, клопотання відповідача про витребування доказів задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні 21.03.2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

З постанови Оболонського районного суду м. Києва у справі № 756/454/16-п вбачається, що 01.12.2015 року о 10 год. 00 хв., ОСОБА_4, керуючи автомобілем марки «Hyundai Accent», державний номер НОМЕР_1, по пр-т. Московський, 19-Б в м. Києві, під час руху транспортного засобу заднім ходом не звернулась за допомогою до інших осіб, не переконалась, що це буде безпечним, допустила зіткнення з автомобілем «Mitsubishi Lancer», державний номер НОМЕР_2, що призвело до пошкодження траспортних засобів.

Даною постановою суду ОСОБА_4 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Внаслідок вказаної ДТП було пошкоджено автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», державний номер НОМЕР_2.

Пошкоджений автомобіль застрахований у приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями "Страхова компанія "К'Ю БІ І Україна", яке змінило найменування на приватне акціонерне товариство "Колоннейд Україна", на підставі Договору добровільного страхування автотранспорту № САS0023737 від 30.03.2015 року.

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України "Про страхування", договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно п. 3 ст. 20 Закону України "Про страхування", страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Положеннями ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Таким актом є Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі за текстом - Закон), який містить спеціальні норми щодо регулювання правовідносин з відшкодування шкоди, заподіяної з вини власника транспортного засобу, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У відповідності до ст. 5 Закону, об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 22 Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП майну третьої особи.

З матеріалів справи та положень ст. 512, 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" вбачається, що позивач набув право вимоги до відповідача в порядку суброгації.

Як зазначає Верховний Суду України в листі від 19.07.2011, перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. При суброгації нового зобов'язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого.

Хоч і регрес, і суброгація виникають на підставі закону, проте вказані підстави є різними. Так суброгація виникає, зокрема, на підставі ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування", а регрес, зокрема, на підставі ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Між поняттями суброгації та регресу існують відмінності. За суброгації відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов'язанні (зміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. Це означає, що одна особа набуває прав і обов'язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. При регресі одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається.

Регрес у страхуванні виникає стосовно вузького кола осіб, тоді як суброгація застосовуються щодо будь-якої особи, відповідальної за настання страхового випадку. При суброгації перебіг строку позовної давності починається з моменту виникнення страхового випадку. При регресі - з моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування, тобто зазнав збитків.

Відповідно до положень статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобов'язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат й у межах загального строку позовної давності, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки.

За цією нормою страхувальник, який отримав майнову шкоду в деліктному правовідношенні набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати у момент заподіяння шкоди, але у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності, оскільки відповідно до статті 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. При цьому строк позовної давності у страховому зобов'язанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

У спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. При цьому строк позовної давності у страховому зобов'язанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку. Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду України №6-112цс13 від 25.12.2013р.

За ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно з частинами 1-3 статті 25 Закону України "Про страхування", здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Аварійні комісари - особи, які займаються визначенням причин настання страхового випадку та розміру збитків, кваліфікаційні вимоги до яких встановлюються актами чинного законодавства України. Страховик та страхувальник мають право залучити за свій рахунок аварійного комісара до розслідування обставин страхового випадку.

Частиною 2 статті 1192 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Таким чином, виплативши страхове відшкодування відповідно до умов договору добровільного страхування, страховик (позивач) набув права зворотної вимоги до страховика винної особи (відповідача у справі) у сумі виплаченого страхового відшкодування, але у межах фактичних затрат із вирахуванням франшизи.

Внаслідок ДТП пошкоджено автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», державний номер НОМЕР_2, та власнику автомобіля завдано шкоду, визначену на підставі рахунку-фактури № 26 від 03.12.2015 року, складеного СПД Кривущенко В.В., який здійснював відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля.

Позивачем було складено страховий акт № від 23.12.2015 року, згідно якого подію визнано страховою та вирішено виплатити страхове відшкодування в розмірі 11 073,00 грн.

Кошти в розмірі 11 073,00 грн. були перераховані позивачем згідно платіжного доручення № 000041093 від 24.12.2015 року на рахунок СПД Кривущенко В.В., який здійснював ремонт пошкодженого транспортного засобу.

Таким чином, до позивача перейшло в межах суми 11 073,00 грн. право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачає відшкодування витрат, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

За змістом ст. 34 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, може бути визначено як експертом, так і аварійним комісаром.

Отже, належним доказом розміру відновлювального ремонту з урахування коефіцієнту фізичного зносу може бути висновок особи, яка згідно чинного законодавства України має право на проведення експертної оцінки майна (суб'єкт оціночної діяльності або аварійний комісар).

Із доданого позивачем до позову звіту № 129-12-15 про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного ушкодженням транспортного засобу, складеного 03.12.2015 року суб'єктом оціночної діяльності - оцінювачем Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Тех Сервіс Моторс" (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності №15523/13, виданий Фондом державного майна України 30.10.2013) ОСОБА_6 (свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів №5945 від 29.10.2007 року), вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Mitsubishi Lancer», державний номер НОМЕР_2, внаслідок спірної ДТП, який дорівнює вартості відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу складових частин транспортного засобу, становить 11 001,08 грн.

Однак, заперечуючи проти позовних вимог у поданому до суду відзиві відповідачем вказується на те, що при проведенні відповідного дослідження оцінювачем помилково визначалася вартість відновлювального ремонту із застосуванням коефіцієнту фізичного зносу за ставкою 0%, оскільки складові частини автомобіля «Mitsubishi Lancer», державний номер НОМЕР_2, декілька разів відновлювалися від попередніх ДТП, про що свідчить інформація в програмі Audahistory системи Audatex.

За змістом п.п. 7.36-7.39 Методики ринкова вартість окремої складової частини враховує її комплектність і фактичний технічний стан, умови, у яких вона експлуатувалася (зберігалася), особливості кон'юнктури ринку регіону. Ринкова вартість складової частини КТЗ з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу визначається за визначеною формулою з урахуванням ціни нової складової частини та коефіцієнта фізичного зносу. Значення коефіцієнта фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки. Винятком стосовно використання зазначених вимог є: якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

З огляду на викладені положення вбачається, що, дійсно, при визначенні вартості окремої складової частини транспортного засобу, строк експлуатації якої не перевищує 7 років (для легкових транспортних засобів, окрім виробництва країн СНД), значення коефіцієнта фізичного зносу не приймається таким, що дорівнює нулю, зокрема, у випадку якщо відповідна складова частина кузова відновлювалася ремонтом або має корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації.

У наявному в матеріалах справи звіті про оцінку вартості матеріальної шкоди, завданої власнику КТЗ, відсутні будь-які посилання на те, що предмет дослідження, а саме автомобіль «Mitsubishi Lancer», державний номер НОМЕР_2, має застереження, визначені у п. 7.39 Методики.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому, суд відхиляє твердження відповідача про те, що транспортний засіб «Mitsubishi Lancer», державний номер НОМЕР_2, вже відновлювався ремонтом, оскільки відповідачем не доведено вказане твердження належними та допустимими доказами, а витяг з Audahistory не є належним та допустимим доказом на підтвердження його доводів за відсутності інших первинних документів.

З огляду на викладене, відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами необхідності застосування іншого, ніж визначений у звіті №129-08-15 про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного ушкодженням транспортного засобу, складеному 03.12.2015 року суб'єктом оціночної діяльності - оцінювачем Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Тех Сервіс Моторс" (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності №15523/13, виданий Фондом державного майна України 30.10.2013) ОСОБА_6 (свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів №5945 від 29.10.2007 року), значення коефіцієнту фізичного зносу при визначенні вартості відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу автомобіля «Mitsubishi Lancer», державний номер НОМЕР_2.

При цьому, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Аналогічні висновки містяться в постановах Вищого господарського суду України від 14.05.2013р. у справі №5011-50/17049-2012, від 30.07.2013р. у справі №910/3655/13 та від 27.01.2014р. у справі №910/3023/13.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що рахунок-фактури № 26 від 03.12.2015 року, страховий акт № від 23.12.2015 року та платіжне доручення №№ 000041093 від 24.12.2015 року є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Цивільна відповідальність власника транспортного засобу марки «Hyundai Accent», державний номер НОМЕР_1, яким спричинено ДТП, що потягнуло нанесення шкоди автомобілю марки «Mitsubishi Lancer», державний номер НОМЕР_2, застрахована у відповідача згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/3842463.

Відповідно до умов договору (полісу) № АЕ/3842463 страховик зобов'язався відшкодовувати шкоду, заподіяну страхувальником життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме автомобіля марки «Hyundai Accent», державний номер НОМЕР_1.

Зокрема, ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, визначено в розмірі 100 000,00 грн., розмір франшизи встановлено в розмірі 1 000,00 грн. (поліс №АЕ 3842463).

У зв'язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику, позивач набув право вимоги до винної у ДТП особи, оскільки відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Оскільки, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Hyundai Accent», державний номер НОМЕР_1, застрахована у відповідача згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/3842463, то відповідно до наведених положень Закону, обов'язок щодо відшкодування збитку, завданого внаслідок ДТП вищевказаним водієм власнику автотранспортного засобу, покладається на відповідача.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Таким чином, за змістом вказаної норми, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина особи, яка керувала автомобілем марки «Hyundai Accent», державний номер НОМЕР_1, встановлена у судовому порядку.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі статтею 1192 Цивільного кодексу України, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно ст. 12.1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Абзацом другим пункту 12.1 статті 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього пункту.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про страхування", франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Розглядаючи спір по суті, суд також зазначає, що частиною п'ятою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Оскільки, відповідач не довів факт того, що шкоду транспортному засобу «Mitsubishi Lancer», державний номер НОМЕР_2, було завдано внаслідок непереборної сили або умислу його водія, та не надав доказів сплати відшкодування заподіяної шкоди в повному обсязі, відтак вимоги позивача щодо стягнення з відповідача страхового відшкодування підлягають частковому задоволенню в розмірі 4 379,75 грн. (за мінусом 1000,00 грн. франшизи).

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Європейський страховий альянс" (03038, м. Київ, вул. Глибочицька, 33-37; ідентифікаційний код 19411125) Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Колоннейд Україна" (04070, м. Київ, вул. Іллінська, буд. 8; ідентифікаційний код 25395057) 4 349 (чотири тисячі триста сорок дев'ять) грн. 75 коп. страхового відшкодування у розмірі та 1 300,92 (одна тисяча триста) грн. 92 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 05.04.2018.

СуддяМ.Є. Літвінова