ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26 березня 2018 р. Справа № 918/898/17

Господарський суд Рівненської області у складі судді Войтюка В.Р., при секретарі судового засідання В'юненко І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Шевченка Сергія Петровича

до відповідача Фізичної особи-підприємця Єрмейчука Ігоря Станіславовича

про стягнення боргу та штрафних санкцій за порушення грошового зобов'язання за договором

В засіданні приймали участь:

Від позивача: Луцик О.А. (дог. № 4 від 24 листопада 2017 р.;);

Від відповідача: Гарбар О.М. (дов. № 181294 від 29.12.2017 р.).

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Шевченко Сергій Петрович звернувся до господарського суду Рівненської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Єрмейчука Ігоря Станіславовича про стягнення боргу та штрафних санкцій за порушення грошового зобов'язання за договором.

Ухвалою господарського суду від 19 грудня 2017 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 918/898/17, визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 09 січня 2018 року.

04 січня 2018 року відповідачем через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечує, просив суд в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні 09 січня 2018 року оголошено перерву до 05 лютого 2018 року.

Ухвалою господарського суду від 05 лютого 2018 року розгляд справи в підготовчому засіданні відкладено на 19 лютого 2018 року.

16 лютого 2018 року через канцелярію суду представник позивача подав відповідь на відзив на позовну заяву в якому зазначає, що відзив є безпідставним, просив суд позов задовольнити.

23 лютого 2018 року відповідачем подано заперечення на позовну заяву, в яких останній вказує на безпідставність позову, просив суд в позові відмовити.

25 лютого 2018 року позивачем подано відповідь на додаткові пояснення (заперечення) в яких позивач наголошує на ґрунтовності позову, просив суд позов задовольнити.

Ухвалою господарського суду від 19 лютого 2018 року розгляд справи відкладено в підготовчому засіданні на 05 березня 2018 року.

В судовому засіданні 05 березня 2018 року представник позивача та відповідача подали заяви, в яких зазначають, що не заперечують щодо переходу судом на стадію розгляду справи по суті.

05 березня 2018 року судом розпочато розгляд справи по суті.

05 березня 2018 року розгляд справи відкладено на 26 березня 2018 року.

12 березня 2018 року через канцелярію суду позивачем подано заяву про зменшення та уточнення позовних вимог, в якій останній просив суд стягнути з відповідача на користь позивача загалом 51 774 грн. 84 коп.

З приводу поданої позивачем заяви суд зазначає наступне.

Згідно п.2 ч.2 ст.46 ГПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 42 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Як вбачається із матеріалів справи, підготовче судове засідання закінчено 05.03.2018 року, із зазначеної дати суд перейшов до розгляду справи по суті, про що було відомо для позивача, оскільки останнім була подана відповідна заява, щодо переходу судом до розгляду справи по суті (а.с. 187).

Тому, враховуючи ту обставину, що позивачем були пропущені строки, щодо подання заяви про зменшення розміру позовних вимог, визначені п.2 ч.2 ст.46 ГПК України, суд залишає без розгляду вказану заяву позивача та розглядає позовні вимоги, зазначені у позовній заяві.

22 березня 2018 року представник відповідача подав заперечення, в яких просив суд відмовити в позові, як безпідставному.

26 березня 2018 року у судовому засіданні представник позивача просив суд позов задоволити в повному обсязі з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, в свою чергу представник відповідача проти позову заперечив, просив суд в позові відмовити, як безпідставному.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

21 грудня 2016 року між фізичною особою-підприємцем Шевченком Сергієм Петровичем як виконавцем та фізичною особою-підприємцем Єрмейчуком Ігорем Станіславовичем як замовником було укладено Договір № В-211216 (а.с. 15 - 16).

Згідно пункту 1.1 договору замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання по виготовленню та розміщенню реклами за макетом замовника на рекламній конструкції 1000x600 мм в кількості 34 шт. на сімнадцяти автостанціях Рівного та області від дня її розміщення протягом 6 місяців (сто вісімдесят один день) та згідно виставлених замовнику рахунків, які затверджуються сторонами і є невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до умов договору відповідач, як замовник взяв на себе зобов'язання оплатити роботу позивача як виконавця в сумі та порядку, передбаченому розділом 3 Договору; та не пізніше трьох робочих днів з моменту отримання від виконавця Акту приймання-передачі наданих послуг підписати його та надіслати виконавцю, або надати виконавцю мотивовану відмову від підписання Акту (п. 2.1 Договору).

Відповідно до пункту 3.1 договору місячна вартість розміщення рекламних матеріалів складає 9 135 грн. (дев'ять тисяч сто тридцять п'ять гривень 00 коп.). Загальна вартість робіт за даною угодою складається з сум всіх виставлених рахунків. Оплата здійснюється шляхом переказу замовником на розрахунковий рахунок виконавця грошових коштів згідно виставленого рахунку.

У відповідності до п. 5.1 договору термін дії договору 6 місяців з моменту його підписання сторонами, та з пролонгацією на 6 місяців, якщо жодна з сторін не надала клопотання про його розірвання. Термін надання послуг визначаються згідно виставлених рахунків.

Згідно пункту 5.2 договору підтвердженням виконання робіт є акт виконаних робіт, який підписується сторонами відповідно до виставлених рахунків.

Як свідчать матеріали справи, позивач на виконання умов договору надав для відповідача послуги, щодо розміщення реклами на автостанціях Рівного та Рівненської області, що підтвердив відповідач підписавши акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 28 лютого 2017 року №3 на суму 9 135 грн. 00 коп. (а.с. 18), також зазначене стверджується оплаченим рахунком від 21 грудня 2016 року №15 на суму 9 135 грн. 00 коп. (а.с. 72) згідно квитанції від 23 грудня 2016 року № 0.0.676298242.1 на суму 9 139 грн. 00 коп. (а.с. 73).

З зазначених вище обставин суд вбачає, що позивач надав для відповідача послуги з розміщення реклами, що підтвердив відповідач своїми діями, зокрема оплатив виставлений в грудні 2016 року рахунок (за послуги січня 2017 року), тим самим затвердив розміщення реклами строком на 6 місяців, як те передбачає п. 1.1 договору.

Також відповідач підписав акт здачі-приймання робіт (надання послуг) за лютий 2018 року, що знову ж, підтверджує виконання умов договору позивачем.

Разом з тим, матеріалами справи стверджено, що позивачем щомісячно відправлялися акти здачі-приймання робіт (надання послуг) разом з рахунками на оплату, впродовж усієї дії договору (6 місяців), а саме: 1) Акт № 333 від 31.01.2017 року за виконані роботи в січні 2017 року (а.с. 17), рахунок на оплату від 26 січня 2017 року № 1062; 2) Акт № 3 від 28.02.2017 року за виконані роботи в лютому 2017 року (а.с. 18); 3) Акт № 285 від 31.03.2017 року за виконані роботи в березні 2017 року (а.с. 19), рахунок на оплату від 21 березня 2017 року № 1067 (а.с. 24); 4) Акт № 13 від 30.04.2017 року за виконані роботи в квітні 2017 року (а.с. 20), рахунок на оплату від 11 квітня 2017 року № 237 (а.с. 25); 5) Акт № 16 від 31.05.2017 року за виконані роботи в травні 2017 року (а.с. 21), рахунок на оплату від 05 травня 2017 року № 341 (а.с. 26); 6) Акт № 21 від 30.06.2017 року за виконані роботи в червні 2017 року (а.с. 22), рахунок на оплату від 31 травня 2017 року № 399 (а.с. 27).

Вищезазначені акти та рахунки на оплату за надані послуги відправлялися позивачем на адресу фактичного місцезнаходження відповідача згідно договору (м. Рівне, пр. Миру, 11, офіс 16) і на його адресу зареєстровану, як місцезнаходження (АДРЕСА_1), докази надіслання (а.с. 29 - 37).

Разом з тим, відправлені позивачем на адреси відповідача конверти з актами та рахунками на оплату, повернулися у зв'язку з закінченням терміну зберігання на поштовому відділенні.

Матеріали справи містять докази надіслання 06 липня 2017 року на адреси відповідача (а.с. 31), Акта здачі-приймання робіт (надання послуг) за червень 2017 року, а також Повідомлення про виконання зобов'язання з вимогою сплати заборгованість.

Зазначений лист отриманий відповідачем 08 липня 2017 року, що підтверджується його підписом на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 37).

Матеріли справи не містять будь якої відповіді на зазначену вище вимогу позивача.

Разом з тим, з умов договору суд вбачає, що ціна договору визначена у п. 3.1, згідно якого вказано, що місячна вартість розміщення рекламних матеріалів складає 9 135,00 грн., а загальна вартість робіт за даною угодою складається з сум всіх виставлених рахунків, в той же час термін дії договору складає 6 місяців з моменту його підписання сторонами, та з пролонгацією на 6 місяців, якщо жодна із сторін не подала клопотання про його розірвання (п. 5.1 договору).

Також, як зазначалося вище по тексту, відповідачем була здійснена оплата за розміщення його реклами, як замовника на рекламній конструкції 1000x600 мм в кількості 34 шт. на сімнадцяти автостанціях Рівного та області, зокрема авансово за січень 2017 року згідно рахунку № 15 від 21 грудня 2016 року на суму 9135,00 грн., який відповідачем було оплачено 23 грудня 2016 року, відповідно затверджено рахунок як того вимагає п. 1.1 договору.

Приймаючи рішення, судом було взято до уваги твердження відповідача, про те, що авансова оплата коштів у грудні 2016 року не свідчить про надання таких послуг взагалі, однак, ФОП Єрмейчук І.С. не надав жодних доказів того, що він звертався до ФОП Шевченко С.П. про повернення сплаченої суми за договором, як помилкової, або виставляння претензій, щодо ненадання або надання не в повній мірі послуг за договором позивачем, що в свою чергу, знову ж свідчить про виконання умов договору позивачем в повній мірі.

Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

З огляду на зазначені норми закону, та умови Договору, суд вбачає, що договірним строком оплати відповідачем за роботи з розміщення реклами є місяць.

Як зазначалося вище, пунктом 5.1 договору визначено, що термін дії договору становить 6 місяців, а терміни надання послуг і оплата визначаються, а відповідно до пункту 2.1 договору сторони погодили, обов'язок оплати роботи відповідачем позивачу згідно виставлених рахунків.

Із зазначених положень договору, а також зважаючи на волю сторін, мету правочину, вбачається, що рахунки позивачем для відповідача виставлялися за кожний місяць окремо, як і акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послух), відповідно оплата за виконані роботи мала здійснюватися відповідачем (замовником) на вимогу позивача (виконавця) на підставі пред'явленого рахунку на оплату (вимоги на оплату) за відповідний місяць.

Отже, зважаючи на зазначене, щодо моменту виникнення у відповідача грошового зобов'язання по оплаті за виконані роботи (надані послуги) позивачем, суд зазначає, що у п. 3.1 договору визначено розмір оплати за виконані роботи за один місяць, а також встановлено, що оплата здійснюється шляхом переказу замовником на розрахунковий рахунок виконавця грошових коштів згідно виставленого рахунку, а загальна вартість робіт за договором складається з сум всіх виставлених рахунків.

Сторони погодили та підтвердили своїми конклюдентними діями, що оплата щомісячного платежу за розміщення реклами відповідача здійснюється на підставі наданого позивачем рахунку на оплату.

Зазначене підтверджується наданням позивачем 21 грудня 2016 року відповідачу при підписанні Договору Рахунку на оплату № 15 від 21.12.2017 року за розміщення реклами на автостанціях міста Рівного та області в січні 2017 року, та здійснення відповідної оплати у розмірі 9 135, 00 грн. відповідачем 23 грудня 2016 року.

Вказані дії підтверджують факт, що рахунок на оплату за виконання робіт (надання послуг) за відповідний місяць, являє собою вимогу на здійснення відповідачем місячного платежу згідно договору.

Проте виконання свого грошового зобов'язання відповідачем було здійснено тільки за один місяць січень 2017 року, за решту п'ять місяців оплата не здійснювалася, не зважаючи на вимоги позивача, які відповідачем залишені без відповіді та задоволення.

Також, твердження про те, що рахунки на оплату є вимогою підтверджується нормами чинного законодавства України.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 2 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

На переконання суду, зважаючи на те, що умовами договору не встановлено конкретний строк виконання зобов'язання з оплати за надані послуги (не міститься посилання на чітку дату), до спірних правовідносин необхідно застосувати положення частини 2 статі 530 ЦК України.

Враховуючи умови договору, щодо оплати наданих послуг відповідачем згідно рахунку та норм ст. 530 ЦК України, вбачається, що позивач реалізував своє право на пред'явлення вимоги шляхом надіслання для боржника рахунків на оплату.

З матеріалів справи вбачається, що рахунки на оплату за кожен місяць, відправлялися відповідачу разом з актами приймання-передачі наданих послуг (виконані роботи) цінними листами з описом вкладеного - від 30.03.2017 року (а.с. 29), від 11.04.2017 року (а.с. 29), від 08.05.2017 року (а.с. 30), від 07.06.2017 року (а.с. 30) та від 06.07.2017 року (а.с. 31), які повернулися ФОП Шевченку С.П., як відправнику «за закінченням терміну зберігання».

Отже, судом встановлено, що зазначені вище рахунки, які були надіслані для відповідача є вимогами про оплату за відповідні послуги (роботи) за кожен місяць.

Аналогічна правова позиція міститься у абзаці 3 пункту 1.7 постанови пленуму Вищого господарського cvдv України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»

Разом з тим, як зазначалося вище, відповідачем не були отримані надіслані рахунки про оплату (вимоги), та повернулися для позивача із посиланням «на закінчення терміну зберігання».

Однак, неодержання боржником рахунка на оплату (вимогу) не дає підстав вважати вимогу непред'явленою, тотожний висновок міститься у пункті 1.7 зазначеної вище постанови.

Суд зазначає, що днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення (аналогічні правові висновки зазначені в абзаці 2 пункту 1.7 постанови).

Згідно Порядку пересилання поштовий відправлень, затвердженого Наказом Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» від 12.05.2006 № 211 (п. 3.2.6.10.) після повернення з доставки працівник зв'язку здає повідомлення ф. 22 на вручені листи (бандеролі) з оголошеною цінністю, складає довідку ф. 20 на не вручені листи (бандеролі) з оголошеною цінністю.

Причина повернення поштового відправлення відправнику зазначається на довідці ф. 20, яка акуратно прикріплюється внизу, ліворуч лицьового боку відправлення письмової кореспонденції. На довідці зазначається прізвище працівника, який обробляв кореспонденцію, та проставляється відбиток календарного штемпеля (п. 3.1.1.3.).

Відповідно до пунктів 116 та 117 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених Постановою КМУ від 05 березня 2009 року № 270 вбачається, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об'єктом поштового зв'язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. Поштові відправлення, поштові перекази повертаються об'єктом поштового зв'язку відправнику у разі його письмової заяви, письмової відмови адресата від одержання чи закінчення встановленого строку зберігання.

Неотримання кореспонденції та повернення її з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» є наслідками діяння (бездіяльності) отримувача щодо її належного отримання, тобто його власною волею.

Відтак, суд вбачає, що отримувач вважається повідомленим належним чином, оскільки позивачем було виконано всі необхідні дії, а отримувач, допустивши бездіяльність (дію) - не отримав надіслані поштою рахунки на оплату, які як зазначено вище є вимогами на оплату за виконання робіт.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Вищого господарського суду України від 10.10.2017 року у справі № 910/9222/16.

З усього зазначеного вище вбачається, що строк виконання відповідачем грошового зобов'язання по кожному із щомісячних платежів за розміщення реклами настав у момент пред'явлення вимоги (дата її отримання боржником або дата складання відділенням зв'язку повідомлення про неможливість вручити поштове відправлення).

Отже, за лютий 2017 року - рахунок на оплату №1062 від 26.01.2017 року за розміщення реклами замовника на рекламній конструкції в лютому 2017 року, який був відправлений на адресу відповідача цінним листом з описом вкладеного 11 квітня 2017 року (разом з рахунками на оплату за березень та квітень), що підтверджується календарним (поштовим) штемпелем на листі та описі вкладення.

Днем пред'явлення вимоги (рахунку на оплату) за лютий 2017 року є 05.05.2017 року - дата повідомлення про причину повернення з нанесенням відбитка календарного штемпеля. Враховуючи семиденний термін з моменту пред'явлення вимоги на виконання обов'язку (ч. 2 ст. 530 ЦК України) граничний строк виконання Відповідачем свого грошового зобов'язання є 12.05.2017 року. Тому 13.05.2017 року оплата за лютий вважається такою, що прострочена.

Аналогічно, що стосується рахунку на оплату № 237 від 21.03.2017 року за березень 2017 року - відправлений відповідачу 30 березня 2017 року, оформлення поштового повідомлення про невручення «за закінченням терміну зберігання» (довідка ф.20) - 03.05.2017 року - 7 днів на виконання свого грошового зобов'язання згідно вимоги, граничний строк виконання Відповідачем свого грошового зобов'язання за березень 2017 року становить 10.05.2017 року, з 11.05.2017 року оплата вважається простроченою.

За квітень 2017 року - рахунок на оплату від 11.04.2017 року, разом з рахунками на оплату за лютий 2017 року, березень 2017 року, та актами надання послуг в січні, лютому, березні 2017 року, відправлені відповідачу цінним листом з описом вкладеного 11 квітня 2017 року, оформлення поштового повідомлення про невручення «за закінченням терміну зберігання» (довідка ф.20) - 05.05.2017 року - 7 днів на виконання свого грошового зобов'язання згідно вимоги, граничний строк виконання відповідачем свого грошового зобов'язання за квітень 2017 року є 12.05.2017 року, з 13.05.2017 року оплата за квітень вважається такою, що прострочена.

За травень 2017 року - рахунок на оплату № 341 від 05.05.2017 року з Актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 13 від 30.04.2017 року за надані послуги в квітні 2017 року на відповідну суму, відправлений відповідачу цінним листом з описом вкладеного 08 травня 2017 року, враховуючи оформлення поштового повідомлення про невручення «за закінченням терміну зберігання» (довідка ф.20) - 12.06.2017 року - 7 днів на виконання свого грошового зобов'язання згідно вимоги, граничний строк виконання відповідачем свого грошового зобов'язання за травень 2017 року є 19.06.2017 року, з 20.06.2017 року оплата за травень вважається такою, що прострочена.

За червень 2017 року - рахунок на оплату № 399 від 31.05.2017 року разом з Актами надання послуг в січні, лютому, березні, квітні, та травні 2017 року на відповідні суми, відправлені відповідачу листом з описом вкладення 07 червня 2017 року, оформлення поштового повідомлення про невручення «за закінченням терміну зберігання» даного листа - 16.06.2017 року - 7 днів на виконання свого грошового зобов'язання згідно вимоги, граничний строк виконання відповідачем свого грошового зобов'язання за червень 2017 року є 07.07.2017 року, з 08.07.2017 року оплата за червень вважається такою, що прострочена.

06 липня 2017 року позивач надіслав для відповідача цінний лист з описом вкладення з повідомленням про початок демонтажу площин з рекламою замовника та відмову продовжувати договірні відносини.

Отже, як зазначалося вище, моментом виникнення у відповідача зобов'язання по оплаті за розміщення його реклами за кожен місяць з лютого по червень 2017 року є момент пред'явлення вимоги (рахунку на оплату) позивача, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку - дата складання підприємством зв'язку повідомлення (довідки ф.20) про повернення поштового відправлення за закінченням терміну зберігання.

Тому, за лютий 2017 року - відповідна довідка підприємством зв'язку оформлено 05.05.2017 року; за березень 2017 року - 03.05.2017 року; за квітень 2017 року - 05.05.2017 року; за травень 2017 року - 12.06.2017 року; за червень 2017 року - 16.06.2017 року.

Керуючись нормами закону, зокрема ч. 2 ст. 530 ЦК України Відповідач зобов'язаний був здійснити оплату за виконані роботи (надані послуги) позивача у семиденні строки від дня пред'явлення вимоги.

Враховуючи ту обставину, що вимоги за усі місяці дії договору позивач виставив, отже строк виконання відповідачем грошового зобов'язання по оплаті наданих послуг згідно договору настав.

Як свідчать матеріали справи, загальна вартість договору складає: 54 810 грн. 00 коп. (9 135,00 грн. х 6 місяців).

Однак, враховуючи факт виконання відповідачем свого зобов'язання по оплаті за січень 2017 року (оплата 23 грудня 2016 року), загальний розмір заборгованості за невиконання відповідачем грошового зобов'язання згідно договору за розміщення реклами на сімнадцяти автостанціях Рівного та області в лютому, березні, квітні, травні та червні 2017 року становить - 45 675,00 грн. (5 місяців х 9135,00 грн. (вартість розміщення реклами за один місяць = 45 675,00 грн.).

Тому, підсумовуючи усе зазначене вище, суд вбачає що позивачем згідно договору надано для відповідача послуги на загальну суму 54 810 грн. 00 коп., однак відповідач зобов'язань щодо розрахунку в повному обсязі не виконав, тому за ФОП Єрмейчук І.С. перед ФОП Шевченко С.П. рахується заборгованість в сумі 45 675 грн. 00 коп.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

У силу вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, ч. 6 ст. 193 ГК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У силу вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як було зазначено вище, позивач просив суд стягнути з відповідача 54 810 грн. 00 коп. (вимоги в редакції позовної заяви).

Разом з тим, з матеріалів справи суд вбачає, що відповідачем на рахунок позивача було сплачено 9 135 грн. 00 коп. і ФОП Шевченко С.П. готуючи даний позов не врахував зазначеної суми, як часткову сплату суми основного боргу.

Зважаючи на викладене та те, що відповідач не надав доказів оплати суми основного боргу, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення в розмірі 45 675 грн. 00 коп.

Крім того, через неналежне виконання зобов'язань за договором, щодо оплати, позивач нарахував для відповідача штрафні санкції, зокрема пеню, згідно розрахунку позивача, пеня становить 5 933 грн. 75 коп.

Згідно умов договору (п. 2.4) виконавець має право в разі невиконання чи неналежного виконання умов договору, стягнути з Замовника штрафні санкції, передбачені цим Договором та чинним законодавством України.

У п. 4.1 договору зазначено, що за несвоєчасну оплату робіт відповідно до п.3.1 цього договору замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі облікової ставки НБУ від загальної вартості робіт за кожний день прострочення.

Частина 1 статті 546 ЦК України передбачає, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З урахуванням зазначеного суд вбачає, що позивач правомірно звернувся із вимогою, щодо стягнення пені, оскільки така штрафна санкція передбачена договором та кореспондується з наведеними вище нормами права.

Однак, суд, перевіривши розрахунок пені в розмірі 5 933 грн. 75 коп., встановив, що останній здійснений арифметично не вірно, із зазначенням невірних періодів нарахування та сум на які такі нарахування здійснювалися.

Тому судом було здійснено власний розрахунок.

За зобов'язання лютого 2017 року, з урахуванням надісланої вимоги (рахунок на оплату) та строку в 7 днів (ст. 530 ЦК України) період нарахування становить з 13.05.2017 року по 12.11.2017 року (з урахуванням положень ст. 232 ГК України, щодо нарахування пені за 6 місяців), нарахування здійснювалися на суму основного боргу в розмірі 9 135 грн. 00 коп. і становлять 581 грн. 52 коп.

За зобов'язання березня 2017 року, з урахуванням надісланої вимоги (рахунок на оплату) та строку в 7 днів (ст. 530 ЦК України) період нарахування становить з 11.05.2017 року по 10.11.2017 року (з урахуванням положень ст. 232 ГК України, щодо нарахування пені за 6 місяців), нарахування здійснювалися на суму основного боргу в розмірі 9 135 грн. 00 коп. і становлять 581 грн. 26 коп.

За зобов'язання квітня 2017 року, з урахуванням надісланої вимоги (рахунок на оплату) та строку в 7 днів (ст. 530 ЦК України) період нарахування становить з 13.05.2017 року по 12.11.2017 року (з урахуванням положень ст. 232 ГК України, щодо нарахування пені за 6 місяців), нарахування здійснювалися на суму основного боргу в розмірі 9 135 грн. 00 коп. і становлять 581 грн. 52 коп.

За зобов'язання травня 2017 року, з урахуванням надісланої вимоги (рахунок на оплату) та строку в 7 днів (ст. 530 ЦК України) період нарахування становить з 20.06.2017 року по 30.11.2017 року, нарахування здійснювалися на суму основного боргу в розмірі 9 135 грн. 00 коп. і становлять 521 грн. 82 коп.

За зобов'язання червня 2017 року, з урахуванням надісланої вимоги (рахунок на оплату) та строку в 7 днів (ст. 530 ЦК України) період нарахування становить з 08.07.2017 року по 30.11.2017 року, нарахування здійснювалися на суму основного боргу в розмірі 9 135 грн. 00 коп. і становлять 465 грн. 51 коп.

Згідно розрахунку суду, обґрунтований розмір пені становить 2 731 грн. 63 коп. і саме в такому розмірі позов в частині стягнення пені підлягає частковому задоволенню.

Крім того, через неналежне виконання грошового зобов'язання позивач нарахував для відповідача 3 процента річних в сумі 1 030 грн. 11 коп. та інфляційні втрати в сумі 3 696 грн. 21 коп.

У відповідності до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши розрахунок 3 процента річних та інфляційних втрат, встановив, що останні здійснені арифметично не вірно, із зазначенням невірних періодів нарахування.

Тому судом було здійснено власний розрахунок.

За період з 11.05.2017 року по 12.05.2017 року (послуги березень 2017 року) сума боргу 9 135 грн. 00 коп., розмір процентів становить 1 грн. 50 коп. та 7 грн. 66 коп. інфляційних втрат.

За період з 13.05.2017 року по 31.05.2017 року (послуги березень, квітень 2017 року) сума боргу 27 405 грн. 00 коп. розмір процентів становить 85 грн. 86 коп. та 496 грн. 06 коп. інфляційних втрат.

За період з 20.06.2017 року по 07.07.2017 року (послуги лютий, березень, квітень, травень 2017 року) сума боргу 36 540 грн. 00 коп. розмір процентів становить 54 грн. 06 коп. та 230 грн. 87 коп. інфляційних втрат.

За період з 08.07.2017 року по 30.11.2017 року (послуги лютий, березень, квітень, травень, червень 2017 року) сума боргу 45 675 грн. 00 коп. розмір процентів становить 548 грн. 10 коп. та 1 944 грн. 37 коп. інфляційних втрат.

Згідно розрахунку суду, обґрунтований розмір 3 процента річних становить 689 грн. 25 коп. та інфляційних втрат 2 678 грн. 96 коп. і саме в таких розмірах позов в частині стягнення 3 процента річних та інфляційних втрат підлягає частковому задоволенню.

З огляду на вищевикладене в сукупності вбачається, що задоволенню підлягають вимоги ФОП Шевченко С.П. про стягнення з ФОП Єрмейчук І.С. заборгованості за договором в сумі 45 675 грн. 00 коп., пені в сумі 2 731 грн. 63 коп., інфляційних нарахувань в сумі 2 678 грн. 96 коп., 3 процента річних в сумі 689 грн. 25 коп., що стверджуються матеріалами справи, є законними та обґрунтованими. У решті позовних вимог необхідно відмовити, а саме в стягненні 9 135 грн. 00 коп. основної суми боргу, 3 202 грн. 12 коп. пені, 340 грн. 86 коп. 3 процента річних та 1 017 грн. 25 коп. інфляційних втрат.

Також, приймаючи рішення, судом були враховані твердження відповідача про те, що не усі листи надсилалися на юридичну адресу останнього, а тому обов'язок щодо оплати не настав.

Суд критично ставиться до таких тверджень відповідача з огляну на ту обставину, що цінні листи відправлялися позивачем як на адресу реєстрації відповідача як суб'єкта господарювання (ФОП) (33016, м. Рівне, вул. В. Дивізії, 21/41), так і на адресу фактичного місцезнаходження (33028, м. Рівне, пр. Миру, 11/16) і обидві адреси вказані відповідачем у договорі, який підписаний та скріплений відтиском печатки ФОП Єрмейчук І.С., що свідчить про те, що всі зазначені в договорі відомості є вірні, в тому числі і адреси.

Тому, в разі зміни відповідачем адреси, останній зобов'язаний був повідомити позивача про таку зміну, відтак позивачем правомірно відправлялися усі документи на адреси, які були зазначені в договорі.

Крім того, відповідач вказував на ту обставину, що відправником кореспонденції було зазначено фірму «Неомарк», а не позивача.

З приводу зазначених тверджень відповідача суд вказує на наступне.

Як свідчать матеріали справи, під час погодження макетів на рекламу, які в подальшому були розміщені по автостанціях Рівного та області, позивачем для відповідача неодноразово надсилалися електронні листи (а.с. 125 - 137), серед роздруківок зазначених листів вбачається, що на листах фігурує логотип РМК «Неомарк», тому відповідач мусив знати і бути обізнаним, що ФОП Шевченко С.П. є директором зазначеної компанії.

Відтак, відповідач мусив знати, про те, що листи, відправником яких зазначено РМК «Неомарк» стосуються договору № В-211216 укладеного між позивачем та відповідачем, а тому посилання на те, що відправником листів зазначено не позивача, як на підставу відмови в позові є безпідставним, оскільки листи були відправлені на вірні адреси і відповідач мав їх отримати, однак в результаті своєї бездіяльності (свідомої або несвідомої) не отримав.

Також, відповідач вказував на ту обставину, що з долучених відповідачем описів вкладення неможливо визначити які саме рахунки були надіслані та акти виконаних робіт.

З приводу таких тверджень відповідача, суд зазначає наступне.

Матеріали справи містять описи вкладення до цінних листів, з яких вбачається що для відповідача були надіслані документи із зазначенням що це за документ і вказанням за який місяць, зокрема «рахунок на оплату за травень; акт виконаних робіт квітень». На переконання суду зазначених даних у описі вкладення достатньо щоб ідентифікувати документи які містяться в додатках до позовної заяви (рахунки на оплату, акти) і що саме ці документи надсилалися на адресу відповідача.

Також суд зазначає, що відповідачем не надано будь яких доказів, які вказували б на те, що між позивачем та відповідачем існують інші договірні правовідносини, окрім як, Договір № В-211216 від 21 грудня 2016 року, і саме на виконання інших правовідносин позивачем надсилалися документи.

Отже в сукупності доказів суд вбачає, що твердження відповідача, щодо не надіслання документів які стосуються предмету спору, згідно наявних у матеріалах справи описів вкладення, квитанцій та конвертів є безпідставними та непідтвердженими, а тому суд до уваги їх не приймає.

Також, суд зазначає, що відповідач, не був позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги позивача (наприклад, довідку підприємства зв'язку про ненадходження на адресу Відповідача відповідного рекомендованого поштового відправлення) роз'яснення пункт 1.7. постанови пленуму ВГСУ від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Окрім того, відповідач вказував на ту обставину, що позивачем не виконано в повній мірі умови договору у зв'язку з тим, що як підтвердження виконання договору не надано фото самих макетів.

Суд критично ставиться до таких тверджень відповідача, оскільки як вбачається з умов договору та норм чинного законодавства України, жодним з пунктів не встановлено обов'язок позивача відсилати фото для відповідача, як на підтвердження виконання умов договору.

Щодо наявних в матеріалах справи фото (вивісок, стендів тощо), суд зазначає що це усна домовленість сторін, виконання або невиконання якої не свідчить про порушення або дотримання умов договору позивачем.

Суд констатує, що відповідач укладаючи та підписуючи договір із позивачем, мав змогу внести відповідний пункт в договір, щодо фото фіксації чи будь який інший, однак останній реалізував своє права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) правочину саме в тій редакції на яку суд покликався вище, отже дії відповідача відповідали внутрішній волі останнього.

Тому, посилання на те, що відсутність фото (стендів виставлених по автостанціях Рівного та області) є невиконанням умов договору, є безпідставним, таким яке не ґрунтується на нормах договору та закону, а тому судом до уваги не приймаються.

Також, відповідач вказував на ту обставину, що матеріали справи не містять довіреності представника позивача, а тому усі подані документи останнім, мають бути відхилені судом, як подані неуповноваженою особою.

Відповідно до ч.4 ст.60 ГПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Позивачем надано суду ордер серія РН-541 №26 виданий до договору від 24 листопада 2017 року.

З зазначеного вбачається, що на момент розгляду справи, представник позивача (адвокат) мав відповідний ордер, оригінал якого наявний в матеріалах справи, а тому посилання відповідача на те, що представник є неуповноваженим, спростовуються матеріалами справи.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено 1 600 грн. 00 коп., оскільки позов задоволено частково, судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 1 265 грн. 31 коп.

Також, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 5 200 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено види судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами п. п. 1-2 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Крім того, ч. 4-5 зазначеної статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як свідчать матеріали справи, у зв'язку з порушенням відповідачем прав та інтересів позивача, останній звернувся до Адвокатського об'єднання «Калька і Луцик» з метою надання йому правової допомоги, про що було укладено відповідний Договір №4 про надання правової допомоги від 24.11.2017 року.

Відповідно до умов п. 2.1. Договору по надання правової допомоги Адвокатська об'єднання, на підставі звернення клієнта, приймає на себе зобов'язання з надання юридичної допомоги.

Пунктом 4.1. Договору по надання правової допомоги визначено, що розмір гонорару за отриману правову допомогу, що надається Адвокатським об'єднанням Клієнту становить 5 200 грн. 00 коп. Оплата за даним договором здійснюється протягом 5-ти календарних днів з моменту підписання даного договору (п. 4.2 договору).

За результатами надання правової допомоги складається акт, що підписує представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої Адвокатським об'єднанням правової допомоги і її вартість (п. 4.4 договору).

На виконання умов договору Адвокатське об'єднання надало для позивача правову допомогу, що зокрема стверджується підписаним між сторонами актом прийому-передачі згідно договору №4 про надання правової допомоги від 24.11.2017 року підписаного 14.02.2018 року (а.с. 154), позивачем сплачені для об'єднання кошти в сумі 5 200 грн., що стверджується квитанцією № 0.0.908512069.1 від 04.12.2017 року на суму 5 200 грн. 00 коп. (а.с. 42).

Отже, документально підтвердженими витратами позивача на послуги адвоката є: договір по надання правової допомоги №4 від 24.11.2017 року, актом прийому-передачі згідно договору №4 про надання правової допомоги від 24.11.2017 року підписаного 14.02.2018 року на суму 5 200 грн., квитанцією № 0.0.908512069.1 від 04.12.2017 року на суму 5 200 грн. 00 коп., ордером серія РН-541 № 26 на підставі договору про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги № 4 від 24.11.2017 року.

Відповідач заперечив проти розміру витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 200 грн. 00 коп., однак, як зазначалося вище, матеріали справи містять усі докази понесених позивачем витрат, а відповідачем жодним чином не спростовано саме такий розмір витрат, усі доводи останнього ґрунтуються на припущеннях і домислах, а тому судом до уваги не приймаються, як безпідставні.

Враховуючи викладене, а також те, що факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу та сума таких витрат підтверджується матеріалами справи, відтак, суд приходить до висновку про обґрунтованість зазначених витрат у сумі 5 200 грн. 00 коп., однак враховуючи те, що згідно ч.2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами, тому суд розподіляє пропорційно розміру задоволеним вимогам між сторонами, і на відповідача покладаються витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 112 грн. 16 коп.

Керуючись ст. ст. 73-75, 86, 123, 129, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд ,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Єрмейчука Ігоря Станіславовича (33016, АДРЕСА_2, ідентифікаційний код: НОМЕР_1) на користь фізичної особи-підприємця Шевченка Сергія Петровича (33028, АДРЕСА_3, ідентифікаційний код: НОМЕР_2) основна сума боргу 45 675 (сорок п'ять тисяч шістсот сімдесят п'ять) грн. 00 коп., пеню 2 731 (дві тисячі сімсот тридцять одну) грн. 63 коп., 3% річних 689 (шістсот вісімдесят дев'ять) грн. 25 коп., інфляційних втрат 2 678 (дві тисячі шістсот сімдесят вісім) грн. 96 коп., судові витрати в розмірі 1 265 (одна тисяча двісті шістдесят п'ять) грн. 31 коп. та 4 112 (чотири тисячі сто дванадцять) грн. 16 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

3. В решті позову відмовити, зокрема в стягненні 9 135 грн. 00 коп. основної суми боргу, 3 202 грн. 12 коп. пені, 340 грн. 86 коп. 3 процента річних та 1 017 грн. 25 коп. інфляційних втрат.

В судовому засіданні 26.03.2018 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 04.04.2018 року.

Суддя Войтюк В.Р.