КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2018 р. Справа№ 918/258/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Зеленіна В.О.

Алданової С.О.

За участю секретаря судового засідання Москаленко Г.С.

представники сторін:

від позивача - ОСОБА_2 - особисто,

від відповідача-1 - не прибули,

від відповідача-2 - не прибули.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги ОСОБА_2

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 27.04.2017

у справі № 918/258/17 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом ОСОБА_2

до 1.Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних

осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» Стрюкова І.О.

2.Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про поновлення строку на включення до реєстру четвертої черги

кредиторської заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2017 у справі № 918/258/17 у прийнятті позовної заяви відмовлено. Позовну заяву та додані до неї документи повернуто позивачеві.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_2 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.04.2017 по справі № 918/258/17 скасувати.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_2 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді: Ткаченка Б.О., суддів: Зеленіна В.О., Алданової С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.04.2017 у справі №918/258/17 залишено без руху, надано ОСОБА_2 строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків протягом 10 днів з моменту отримання даної ухвали.

22.02.2018 через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду на виконання вимог ухвали суду від 09.02.2018 ОСОБА_2 усунено недоліки в апеляційній скарзі (надано належні докази сплати судового збору у розмірі 1 762,00 грн. та докази направлення копії апеляційної скарги відповідачам у справі).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.02.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 у справі № 918/258/17 та призначено до розгляду в судовому засіданні на 28.03.2018.

16.03.2018 через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від ОСОБА_2 надійшло клопотання про призначення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.03.2018 клопотання ОСОБА_2 про розгляд справи у режимі відеоконференції задоволено та призначено справу № 918/258/17 до розгляду в режимі відеоконференції на 27.03.2018.

21.03.2018 через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач-2 просить відмовити в її задоволенні, у оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для повного, всебічного та правильного вирішення справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення по суті спору.

ОСОБА_2 у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.04.2017 по справі № 918/258/17 скасувати та направити матеріали до суду першої інстанції для подальшого розгляду позовної заяви.

Представники відповідачів у судове засідання не прибули, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку оскаржуваної ухвали суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників відсутніх сторін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

25.04.2017 до Господарського суду Рівненської області звернувся ОСОБА_2 (далі - позивач) з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» Стрюкова І.О. (далі - відповідач-1) та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - відповідач 2) про:

- витребування у відповідача-1 інформації щодо залишку належних позивачу до сплати коштів за депозитними договорами,

- визнання неправомірною відмови відповідача-1 у поновленні строку, передбаченого ч. 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»,

- поновлення строку, передбаченого ч. 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»,

- зобов'язання включити вимоги позивача до реєстру четвертої черги кредиторської заборгованості акцептованих вимог кредиторів ПАТ КБ «Надра».

Підставою для звернення з даним позовом стала відмова уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» включити вимоги позивача до реєстру четвертої черги кредиторської заборгованості акцептованих вимог кредиторів ПАТ КБ «Надра», оскільки минув строк звернення з даними вимогами.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 12.04.2017 у справі № 918/258/17 позовну заяву ОСОБА_2 надіслано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Оскаржуваною ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.04.2017 у справі № 918/258/17 було відмовлено ОСОБА_2 в прийнятті позовної заяви та повернуто позивачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вона не підлягає розгляду в господарських судах України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваної ухвали), суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

Підвідомчість - це визначена законом сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції.

Статтею 12 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваної ухвали) встановлено коло справ підвідомчих господарським судам.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваної ухвали) передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пунктом 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» від 24.10.2011 № 10 визначено, що господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:

- участь у спорі суб'єкта господарювання;

- наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин;

- наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом;

- відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що спір не підвідомчий господарським судам України, оскільки позивач не є суб'єктом господарювання, а спір не є корпоративним. Зазначене стало підставою для відмови у прийнятті вказаної позовної заяви з огляду на положення п. 1 ч. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваної ухвали).

Такий висновок суду першої інстанції є вірним. Проте, до якої юрисдикції відноситься цей спір, суд не вказав.

Слід відмітити, що дана категорія справ підсудна адміністративним судам, з огляду на наступне.

Пунктом 25 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» від 20.05.2013 № 8 встановлено, що «відповідно до частин першої та другої статті 3 Закону України від 23 лютого 2012 року N 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права.

Оскільки Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, то спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України».

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

У даному випадку, спірні дії уповноваженої особи з делегованих їй Фондом гарантування вкладів фізичних осіб обов'язків, зокрема щодо відмови акцептувати вимоги позивача, відноситься до виконання такою особою функцій у публічно-правових правовідносинах.

Проте, судом першої інстанції не було враховано ту обставину, що ОСОБА_2 звертався до адміністративного суду з даним позовом, що є суттєвим у даному випадку.

З позовної заяви та додатків до неї встановлено, що ОСОБА_2 у 2016 році звернувся з даним позовом до Рівненського міського суду.

Ухвалою Рівненського міського суду від 25.11.2016 у справі № 569/9027/16-ц було закрито провадження у справі, оскільки даний спір відноситься до юрисдикції адміністративних судів.

02.12.2016 ОСОБА_2 звернувся з вказаним позовом до Рівненського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 05.12.2016 у справі № 817/2134/16 було відмовлено у відкритті провадження по справі та роз'яснено, що даний спір відноситься до юрисдикції господарських судів.

Не погодившись з ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 05.12.2016 у справі № 817/2134/16, ОСОБА_2 оскаржив її у апеляційному порядку до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19.01.2017 у справі № 817/2134/16 було залишено апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 05.12.2016 - без змін. Доказів оскарження цієї ухвали до суду касаційної інстанції відсутні.

Таким чином, ОСОБА_2 було відмовлено в прийнятті цього позову в цивільній та адміністративній юрисдикції.

Враховуючи вказані обставини, ОСОБА_2 скористався роз'ясненням Рівненського окружного адміністративного суду та звернувся з даним позовом до Господарського суду Рівненської області.

Як зазначено вище, ухвалою Господарського суду Рівненської області від 12.04.2017 у справі № 918/258/17 справу було надіслано за підсудністю до Господарського суду міста Києва, який оскаржуваною ухвалою від 27.04.2017 відмовив ОСОБА_2 в прийнятті позовної заяви та повернув її позивачу з тих підстав, що вона не підлягає розгляду в господарських судах України.

Тобто, окрім цивільної та адміністративної юрисдикції, позовну заяву не було прийнято і судом господарської юрисдикції.

Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції, відмовляючи у прийнятті позовної заяви не дослідив, що позивач вже звертався до адміністративного суду, який роз'яснив, що даний спір належить вирішувати за правилами господарського судочинства.

Таким чином виникає ситуація в якій ОСОБА_2 позбавлений можливості захистити своє порушене право у суді взагалі.

При цьому, як встановлено вище, з однієї сторони, даний спір належить до адміністративної юрисдикції, а отже «судом визначеним законом» є адміністративний суд.

З іншої сторони, судовим рішенням адміністративного суду першої інстанції, залишеним без змін адміністративним судом апеляційної інстанції, було повернуто позов ОСОБА_2, у зв'язку з тим, що його слід розглядати у суді господарської юрисдикції. Вказані судові рішення чинні та не скасовані, а отже, враховуючи принцип res judicata - «остаточності судового рішення», не можуть бути піддані сумніву.

Слід звернути увагу, що наявність таких судових рішень в адміністративній юрисдикції виключає процесуальну можливість позивача звернутися з цим позовом до адміністративного суду повторно.

Крім того, з Єдиного державного судового реєстру встановлено, що спори з аналогічними позовними вимогами фізичних осіб до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розглядалися судами як адміністративної, так цивільної і господарської юрисдикції, що само по собі, в певній мірі, суперечить принципу «юридичної визначеності».

Таким чином, суд першої інстанції, приймаючи оскаржувану ухвалу, підійшов до вирішення питання щодо підвідомчості даної справи господарському суду, хоча і вірно, проте досить формально, не врахувавши всіх обставин, які призвели до звернення позивача саме до господарського суду.

Згідно резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 124 Конституції України, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

За приписами частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Суд, здійснюючи правосуддя, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Тому в контексті статті 55 Конституції України органи судової влади здійснюють функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних або юридичних осіб у сфері цивільних, господарських, адміністративних правовідносин.

За змістом рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі №1-10/2004 року щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний інтерес), поняття «право» та «охоронюваний законом інтерес» особи, що вживаються в законах, знаходяться у логічно-смисловому зв'язку та означають прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, легітимний дозвіл, що є об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних потреб особи, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових або публічно-правових питань до суду.

Судова колегія враховує, з однієї сторони, підвідомчість даного спору адміністративній юрисдикції. З іншої сторони, наявність ухвали Рівненського окружного адміністративного суду від 05.12.2016, яку залишено без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19.01.2017 у справі № 817/2134/16, про відмову у відкритті провадження у справі за аналогічним позовом ОСОБА_2, у зв'язку з тим, що даний спір відноситься до юрисдикції господарських судів, яка набрала законної сили та є обов'язковою для виконання, що виключає можливість повторного звернення до адміністративного суду з даними позовними вимогами.

Формальне застосування приписів ч. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України, в редакції до 15.12.2017, позбавляє позивача права на судовий захист своїх прав та охоронюваних законом інтересів, що в свою чергу порушує права позивача передбачені чинним законодавством України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Слід зазначити, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Таким чином, оскаржуване судове рішення про відмову у прийнятті позовної заяви на підставі п. 1 ч 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України, в редакції чинній до 15.12.2017, хоча формально і відповідає наведеній нормі, проте порушує право позивача на судовий захист.

Слід відзначити, що одним із критеріїв «суду, встановленого законом» є юрисдикційний критерій (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

Враховуючи встановлені вище обставини щодо порушення права позивача на судовий захист та процесуальну неможливість повторного звернення до суду адміністративної юрисдикції, судова колегія дійшла висновку, що господарський суд, у даному конкретному випадку, може бути «судом, встановленим законом» стосовно позовних вимог ОСОБА_2.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що право позивача на судовий захист, у даному конкретному випадку, може бути забезпечено лише шляхом розгляду судом спору в порядку господарського судочинства, отже підстави для відмови у прийнятті позовної заяви, були відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, викладені ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.04.2017 у справі № 918/258/17 прийнято з неповним дослідженням обставин, які мають значення для справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 76-79, 86, 129, 269-270, 275, 277, 280, 282, 284 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.04.2017 у справі № 918/258/17 скасувати.

3. Матеріали справи № 918/258/17 повернути до Господарського суду міста Києва для вирішення питання щодо прийняття позовної заяви до розгляду.

4. Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді В.О. Зеленін

С.О. Алданова

Повний текст рішення складено 03.04.2018.