РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.04.2018Справа № 910/20384/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В., за участі секретаря судового засідання Рижонкова С.В., розглянувши матеріали справи

За позовом Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутської міської ради

до Кабінету міністрів України

треті особи Славутська міська рада, Міністерство фінансів України

про стягнення 269017,95 грн.

за участі представників:

від позивача - Потапов Д.А. (представник за довіреністю);

Сорока О.В. (представник за довіреністю);

від відповідача - Полець Д.М. (представник за довіреністю);

від третьої особи 1 - Кедрун А.М. (представник за довіреністю;

від третьої особи 2 - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутської міської ради звернулося до суду з позовом до Кабінету міністрів України про стягнення 269017,95 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на підставі рішень суду сплатив за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян грошові кошти в загальному розмірі 264546,07 грн. та 4471,88 грн. судового збору, які просив відшкодувати йому як збитки, завдані бездіяльністю відповідача, яка полягає в не включенні видатків на відшкодування таких витрат до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік».

На підставі викладеного позивач просив задовольнити позов.

У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, пославшись у відзиві зокрема на те, що відповідні видатки здійснюються не тільки з державного бюджету, а й з місцевих, при цьому обов'язок зі включення до Державного бюджету України субвенцій місцевим бюджетам на надання пільг з послуг зв'язку законодавчо не передбачений. Крім того, позивачем не доведено первинними документами понесені ним витрати та того, що саме відповідач є особою, яка завдала позивачу шкоду чи зобов'язана відповідно до закону її відшкодовувати.

На підставі викладеного відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував.

Третя особа 1 у письмових поясненнях по справі зауважила, що право окремих категорій громадян на надання пільг з послуг зв'язку гарантується та фінансується державою за рахунок коштів державного бюджету шляхом надання відповідним місцевим бюджетам субвенцій на здійснення державних програм соціального захисту. До того ж, оскільки надані послуги зв'язку повинні оплачуватись лише після надходження субвенцій з державного бюджету, то відсутність фінансування свідчить про те, що такий борг позивача є державним, а не місцевим.

Представник третьої особи 1 у судовому засіданні надав усні пояснення по справі.

Третя особа 2 у письмових поясненнях по справі вказала на те, що надання пільг у 2016 році здійснювалося місцевими органами виконавчої влади за рахунок коштів відповідних місцевих бюджетів.

У судове засідання третя особа 2 уповноваженого представника не направила, проте про дату, час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином.

Розглянувши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення учасників процесу, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 26.12.2016 у справі № 924/1059/16 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Хмельницької філії ПАТ «Укртелеком» стягнуто з Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутської міської ради за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян за період з 01.01.2016 по 01.09.2016 грошові кошти в сумі 191458,70 грн.

Крім того, рішенням Господарського суду Хмельницької області від 10.07.2017 у справі № 924/558/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Хмельницької філії ПАТ «Укртелеком» стягнуто з Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутської міської ради грошові кошти в розмірі 73087,37 грн. за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян за період з 01.09.2016 по 31.12.2016.

В обґрунтування підстав звернення з даним позовом до суду позивач зазначив, що стягнуті за вищевказаними рішеннями суду грошові кошти підлягають відшкодуванню відповідачем, як завдані його бездіяльністю збитки, оскільки при прийнятті Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» відповідач не включив до нього субвенції місцевим бюджетам з державного бюджету на здійснення державних програм соціального захисту.

Соціальні пільги на отримання телекомунікаційних послуг для ряду категорій громадян встановлено такими Законами України, як: «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу», «Про жертви нацистських переслідувань», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про прокуратуру», «Про охорону дитинства».

Норми вказаних законів закріплюють, зокрема, реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовний обов'язок оператора телекомунікація надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов'язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

У той же час, відповідно до ст. 17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу», ст. 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст. 6 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» фінансування витрат, пов'язаних з наданням пільг, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Тобто, вказаними нормами законодавства передбачено можливість надання пільг за рахунок як державного, так і місцевих бюджетів.

Статтями 89, 102 Бюджетного кодексу України (у редакції, чинній на час спірних правовідносин) визначено, що видатки на відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг з послуг зв'язку за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету".

Відповідно до п. 3 Порядку головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів).

Згідно з ч. 6 ст. 48 БК України зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг по оплаті за надані послуги та компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державного казначейства України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Пунктом 4 Порядку передбачено, що перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов'язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій, допомоги та компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення): до 22 числа місяця, що настає за звітним, - щодо пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот, компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян, пільг з послуг зв'язку, зокрема безпроводового доступу до телекомунікаційної мережі з придбанням відповідних стаціонарних абонентських терміналів, та інших передбачених законодавством пільг (крім пільг на одержання ліків та зубопротезування). Інформація про фактично нараховані за звітний період суми подається як в цілому, так і за розрахунками, не проведеними згідно з Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 (п. 5 Порядку).

Отже, розпорядником коштів бюджетного фінансування вказаних соціальних пільг у місті Славута є Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутської міської ради, а відшкодування витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг, здійснюється останнім за рахунок державних субвенцій.

Водночас, у п. 3 ч. 1 ст. 97 БК України зазначено, що в Державному бюджеті України можуть передбачатися такі трансферти місцевим бюджетам, як субвенції на здійснення державних програм соціального захисту. Порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам визначаються Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 97 БК України).

Отже, із аналізу норм чинного законодавства не вбачається обов'язку включення до Державного бюджету України субвенцій місцевим бюджетам на здійснення програм соціального захисту, а зазначено лише про можливість їх включення до Державного бюджету України.

У той же час, як вбачається із Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», останнім відповідні субвенції місцевим бюджетам на здійснення програм соціального захисту не передбачені, що, однак, вищенаведеним нормам бюджетного законодавства не суперечить.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Одночасно, на відміну від загальної норми ст. 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статей 1173, 1174 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

Таким чином, необхідною підставою для притягнення державного органу до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Утім, оскільки приписами чинного законодавства не передбачено обов'язку відповідача зі включення до Державного бюджету України субвенцій місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту, а тому, враховуючи що Закон України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» таких субвенцій не передбачає, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності факту неправомірних дій відповідача та завдання таким чином позивачу матеріальної шкоди. Одночасно, доказів визнання в установленому законодавством порядку дій чи бездіяльності відповідача протиправними матеріали справи також не містять.

Ураховуючи викладене, за відсутності необхідних елементів цивільного правопорушення, правові підстави для покладення на відповідача відповідальності у вигляді відшкодування шкоди відсутні, що зумовлює суд у задоволенні позову відмовити.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 ГПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76, 77, 86, 126, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 16.04.2018

Суддя Я.В. Маринченко