ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.04.2018

Справа № 910/21913/17

Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом публічного акціонерного товариства "Українська Залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Техойл ТК"

про стягнення штрафних санкцій в розмірі 440 428,27 грн.

Представники сторін:

не викликались.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги публічного акціонерного товариства "Українська Залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" до товариства з обмеженою відповідальністю "Техойл ТК" про стягнення штрафних санкцій в розмірі 440 428,27 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02.10.2017 р. між публічним акціонерним товариством "Українська Залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" та товариством з обмеженою відповідальністю "Техойл ТК" укладено договір поставки № ОД/НХ-17-1233.

Покупцем направлено постачальнику письмові заявку № НХ-13/11166 від 04.10.2017 р. на бензин марки А-92 об’ємом 60 000,00 л на суму 1 288 800,00 грн. та заявку № НХ-13/11619 від 18.10.2017 р. на бензин марки А-92 у кількості 20 000,00 л на суму 429 000,00 грн.

Проте, всього поставлено продукції у кількості 10 000, 00 л. на суму 214 800,00 грн., недопоставка продукції склала 1 503 600,00 грн.

У зв’язку з порушення умов договору, позивач звернувся в суд з вимогою до відповідача про стягнення з відповідача пені у розмірі 53 788,27 грн. та штрафу і розмірі 386 640,00 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 07.12.2017 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 22.01.2018 р.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 11.01.2018 р. у задоволенні клопотання публічного акціонерного товариства "Українська Залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про проведення судового засідання у режимі відеоконференції відмовлено.

19.01.2018 р. до канцелярії суду позивач подав документи по справі.

У судове засідання 22.01.2018 р. представник відповідача не з'явився, вимоги ухвали суду від 07.12.2017 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином.

15.12.2017 р. набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, у відповідності до пункту 9 частини 1 Перехідних положень якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Оскільки дана справа не є складною, суд приходить до висновку, що її розгляд має здійснюватись у порядку спрощеного позовного провадження .

Відповідно до частини 5 статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Приймаючи до уваги викладене, господарський суд вважає за необхідне здійснювати розгляд справи без виклику сторін на підставі частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 22.01.2018 р. постановлено, що справу № 910/21913/17 розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач не скористався наданим йому законом правом подати письмові заперечення проти позову.

Зважаючи на вищезазначене, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 ч.2 статті 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 1. ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона – постачальник зобов’язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні – покупцеві товар (товари), а покупець зобов’язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

02.10.2017 р. між публічним акціонерним товариством "Українська Залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Техойл ТК" (постачальник) укладено договір поставки № ОД/НХ-17-1233.

Відповідно до п.1.1 договору постачальник передає у власність замовника, а замовника оплачує товар, визначений в асортименті, кількості та за цінами, які зазначені у специфікації (додаток № 1), що додається до договору про закупівлю і є його невід’ємною частиною. Постачальник передає у власність замовника товар на умовах, зазначених в договорі.

Найменування товару: бензин марки А-92 (в талонах компанії TEXOIL)(п. 1.2.).

Пунктом 3.1. договору передбачено, що кількість та асортимент товару визначається у специфікації (додаток № 1), яка є невід’ємною частиною договору.

Сторони у специфікації визначили, що товар, який поставляється – бензин автомобільний марки А-92(в талонах компанії TEXOIL), у кількості 80 000 л, на суму 1 718 400,00грн. з ПДВ.

Згідно із п. 6 ст. 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 ст. 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Так, позивач направив письмову заявку № НХ-13/11166 від 04.10.2017 р. на бензин марки А-92 об’ємом 60 000,00 л на суму 1 288 800,00 грн.

Також покупцем направлено постачальнику письмову заявку № НХ-13/11619 від 18.10.2017 р. на бензин марки А-92 у кількості 20 000,00 л на суму 429 000,00 грн.

Згідно з п. 4.1. договору, товар має бути готовий до вивозу постачальником на підставі письмових заявок замовника впродовж 3 робочих днів з моменту їх отримання будь-яким способом (факсом, електронною поштою, листом за адресою:01030, м. Київ, вул.. Ярославів Вал, буд. 5-В) постачальником у кількості, визначеній у заявці. Замовник має право розірвати договір в односторонньому порядку, якщо товар не готовий до вивозу замовнику у термін 3 робочих дні від дня одержання постачальником заявки замовника.

Відповідно до п. 4.3. договору, постачальник вважається таким, що виконав свої зобов’язання з поставки товару з моменту відпуску товару у розпорядження замовника у день отримання від постачальника накладної та талонів, що відповідають кількості, вартості та типу товару, вказаних у додатку № 1.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем згідно рахунку-фактури № ТК-0001140 від 04.10.2017 р., на заявку № НХ-13/1116 від 04.10.2017 р., поставлено товару у кількості 10 000 л. на загальну суму 214 800,00 грн.

Таким чином, недопоставка продукції склала 70 000 л на суму 1 503 600,00 грн.

Відповідно до статті 9.1. договору, за невиконання чи неналежне виконання зобов’язань за даним договором винна сторона несе відповідальність згідно з чинним законодавством України і цим договором.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб‘єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов‘язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов‘язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов’язковим для виконання сторонами.

У зв’язку з неналежним виконанням зобов’язань позивачем нараховано відповідачеві пеню у розмірі 53 788,27 грн. та штраф у розмірі 386 640 грн.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 6 статті 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 9.3. договору, постачальник за даним договором несе наступну відповідальність:

за несвоєчасну підготовку товару до вивозу або підготовку не в повному обсязі, заявленому замовником, постачальник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості не підготовленого до вивозу товару за кожен день затримки;

за порушення термінів підготовки продукції до вивозу, постачальник має сплачувати штраф у розмірі 20 % від вартості не підготовленої в строк продукції.

Розрахунок штрафу за порушення термінів підготовки продукції до вивозу, згідно договору по заявці № ОД/НХ-17-1233 від 02.10.2017 р.:

1 074 000,00 грн. (сума товару, не підготовленого до вивозу) * 20% = 214 800,00 грн.

Розрахунок штрафу за порушення термінів підготовки продукції до вивозу, згідно договору по заявці № НХ-13/11166 від 04.10.2017 р.:

429 600,00 грн. (сума товару, не підготовленого до вивозу) * 20% = 85 920,00 грн.

Таким чином за перерахунком суду загальний розмірі штрафу становить 300 720,00 грн. та підлягає задоволенню.

Вимоги позивача в частині стягнення штрафу в розмірі 85 920,00 грн. не підлягають задоволенню.

Таким чином, враховуючи вищезазначене та беручи до уваги те, що відповідачем порушені терміни підготовки продукції до вивозу, тому позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 53 788,27 грн. та штрафу у розмірі 300 720,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому суд зазначає, що чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає з закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне врегулювання у договорі.

В даному випадку суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України, а одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зокрема, такий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27.04.2012 р. №3-24гс12, від 09.04.2012 №3-88гс11.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог..

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ст. 129, ч.9 ст. 165, ст.ст. 236-238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Техойл ТК" (01030, м. Київ, вул. Ярославів Вал, буд. 5-В, ) на користь публічного акціонерного товариства "Українська Залізниця" (03680, м. Київ, вулиця Тверська, будинок 5, ) в особі регіональної філії "Одеська залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, буд. 19, ) штраф у розмірі 300 720 (триста тисяч сімсот двадцять) грн. 00 коп., пеню в розмірі 53 788 (п’ятдесят три тисячі сімсот вісімдесят вісім) грн. 27 коп. та судовий збір в розмірі 5 317 (п’ять тисяч триста сімнадцять) грн. 51 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя                                                             С.М. Мудрий