КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2018 р. Справа№ 910/6026/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Ткаченка Б.О.

Зубець Л.П.

при секретарі Вінницькій Т.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Вострєцова С.М. адвокат за довіреністю від 08.02.2018;

від відповідача: не з'явився;

від органу ДВС: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.01.2018

у справі №910/6026/15-г (головуючий суддя Смирнова Ю.М.)

За скаргою Публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк"

на дії Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця Андрія Тарасовича

у справі №910/6026/15-г

за позовом Публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Джет Інвестментс"

про стягнення 76674380,73 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2018 у справі №910/6026/15-г скаргу Публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк" на дії Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця Андрія Тарасовича задоволено частково. Визнано незаконною та скасовано постанову Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця Андрія Тарасовича ВП №51821609 від 30.10.2017 про повернення виконавчого документа стягувачу. В іншій частині в задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 29.01.2018 (згідно відбитку календарного штемпелю на конверті) подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу в частині задоволення скарги та прийняти нове рішення, відповідно до якого у задоволенні скарги ПАТ "Європейський газовий банк" відмовити у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки державний виконавець вжив всі передбачені дії для примусового виконання судового рішення.

Також у апеляційній скарзі скаржник заявив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Крім цього, у апеляційній скарзі скаржник заявив клопотання про відстрочення сплати судового збору.

15.02.2018 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Київського апеляційного господарського суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2018 відмовлено у відстроченні сплати судового збору, апеляційну скаргу залишено без руху, надано скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме: надати докази сплати судового збору в сумі 1762 грн.

05.03.2018 від Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшла заява про усунення недоліків, допущених при поданні апеляційної скарги, до якого додане платіжне доручення від 26.02.2018 №236 про сплату 1762 грн. судового збору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 поновлено строк апеляційного оскарження, відкрито апеляційне провадження, розгляд скарги призначено на 10.04.2018.

26.03.2018 позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржувану ухвалу без змін.

Ухвала суду, направлена за адресою державної реєстрації відповідача "03067, м.Київ, вул.Машинобудівна, будинок 37", повернута поштою з довідкою "За закінченням терміну зберігання".

У разі відсутності сторін за адресою державної реєстрації, вважається, що ухвала вручена їм належним чином. При цьому до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій.

Орган ДВС (апелянт) явку представника у судове засідання не забезпечив, не повідомивши про причини, хоча був належним чином повідомлений про дату та час розгляду апеляційної скарги, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення ухвали суду.

Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник позивача у судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги, оскільки державний виконавець передчасно повернув виконавчий документ та не вжив всіх заходів для розшуку майна боржника.

Статтями 269, 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.05.2015 у справі №910/6026/15-г позов Публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк" задоволено повністю, присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Джет Інвестментс" на користь Публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк" 64672397 грн за кредитом, 10835556,34 грн заборгованості зі сплати процентів, пеню за несвоєчасну оплату процентів у розмірі 1166427,39 грн, а також присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Джет Інвестментс" 73080 грн судового збору в дохід Державного бюджету України.

На виконання значеного рішення Господарським судом міста Києва 09.06.2015 видано відповідний наказ, який пред'явлений для примусового виконання до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця Андрія Тарасовича від 03.08.2016 ВП №51821609 відкрито виконавче провадження з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 09.06.2015 у справі №910/6026/15-г.

У постанові, як того вимагали положення чинного на момент відкриття виконавчого провадження Закону України "Про виконавче провадження" , вказано на необхідність боржнику самостійно виконати наказ у строк до семи днів з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Однак, як свідчать матеріали справи та визнається стягувачем і відповідним органом державної виконавчої служби, рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2015 у справі №910/6026/15-г (на підставі якого видано наказ від 09.06.2015) ані в добровільному, ані в примусовому порядку виконано не було.

30.10.2017 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровцем Андрієм Тарасовичем винесено постанову про повернення виконавчого документа (наказу Господарського суду міста Києва від 09.06.2015 у справі №910/6026/15-г) стягувачу на підставі п.2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження".

Постанова мотивована тим, що в результаті вжитих державним виконавцем заходів встановлено, що у боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Джет Інвестментс" відсутні грошові кошти та майно, на яке може бути звернуто стягнення для задоволення вимог стягувача, а здійснені державним виконавцем відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

15.11.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла скарга Публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк" на дії Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій позивач просив суд:

- визнати незаконною та скасувати постанову від 30.10.2017 про повернення виконавчого документа стягувачу Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровцем А.Т.;

- відновити виконавче провадження з примусового виконання наказу №910/6026/15-г від 09.06.2015, виданого Господарським судом м.Києва про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Джет Інвестментс" на користь Публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк" заборгованості за кредитом в розмірі 64672397 грн, заборгованості зі сплати процентів в розмірі 10835556,34 грн, пені за несвоєчасну оплату процентів у розмірі 1166427,39 грн.

В обґрунтування поданої скарги позивач зазначав, що повернення виконавчого документа стягувачу в даному випадку є передчасним, оскільки державним виконавцем не було вчинено всіх необхідних заходів для перевірки майнового стану боржника та виявлення рахунків, а також і майна боржника.

За наслідками розгляду скарги суд першої інстанції встановив, що матеріали справи не містять, а державним виконавцем не надано будь-яких пояснень, які б спростовували викладені в скарзі обставини, зокрема, доказів, що ним вживалися усі передбачені законом заходи, спрямовані на вчасне і повне виконання рішення суду у цій справі, зокрема, щодо здійснення заходів розшуку майна з тією періодичністю, як це зазначено в ст. 48 ЗУ "Про виконавче провадження", у зв'язку з чим суд прийшов до висновку, що державний виконавець безпідставно виніс постанову про повернення виконавчого документа.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду, а згідно статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 1 ст.115 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) встановлено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 18 вказаного Закону виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом

Згідно зі ст. 10 Закону України "Про виконавче провадження", заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

За змістом ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження", звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

В свою чергу, у відповідності до п. 3.12 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мінюсту України №512/5 від 02.04.2012, організацію розшуку боржника - юридичної особи та майна боржника чи інформації про місце отримання боржником доходів державний виконавець здійснює шляхом направлення запитів до органів державної податкової служби, Державної реєстраційної служби України, банків, Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, Державного агентства земельних ресурсів, бюро технічної інвентаризації, нотаріату, органів статистики тощо або перевірки інформації за даними електронних баз даних та реєстрів, що містять інформацію про майно чи доходи боржника, а також за даними інших джерел інформації як офіційних, так і неофіційних (засобів масової інформації, мережі Інтернет тощо). Крім того, державний виконавець здійснює вихід за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника.

Частиною 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Частиною 8 статті 48 Закону України "Про виконавче провадження", передбачено, що виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Отже, за приписами Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний проводити перевірку майнового стану боржника систематично, не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника та не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав.

В матеріалах виконавчого провадження містяться документи, які свідчать про направлення державним виконавцем та отримання ним відповідей з обліково-реєстраційних установ з метою встановлення майнового стану боржника.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, надані органом ДВС копії матеріалів виконавчого провадження №51821609, свідчать, що за час перебування на виконанні даного виконавчого провадження (з 03.08.2016) запити до державних установ були здійснені державним виконавцем лише один раз - після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Відповідні відповіді державних установ датовані серпнем 2016 року.

Так само, лише у серпні 2016 року державним виконавцем сформовано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо боржника.

Доказів здійснення перевірки майнового стану Товариства з обмеженою відповідальністю "Джет Інвестментс", в тому числі щодо виявлення рахунків боржника, його нерухомого і рухомого майна, починаючи з вересня 2016 року і до моменту винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу (30.10.2017) державним виконавцем не надано.

Доводи органу ДВС про те, що ним вживались заходи з розшуку майна боржника під час попереднього примусового виконання рішення суду, відхиляються колегією суддів, оскільки не стосуються виконавчого провадження №51821609.

Таким чином, висновки про відсутність у боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Джет Інвестментс" грошових коштів та майна, на яке може бути звернуто стягнення для задоволення вимог стягувача у виконавчому провадженні №51821609, зроблено державним виконавцем на основі документів (довідок), отриманих більш, ніж за рік до винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, що не відповідає положенням ч. 8 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження".

З огляду на викладене, як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів, які б спростовували викладені в скарзі позивача обставини, зокрема, доказів, що ним вживалися усі передбачені законом заходи, спрямовані на вчасне і повне виконання рішення суду у цій справі, зокрема, щодо здійснення заходів розшуку майна з тією періодичністю, як це зазначено в ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження", у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що державний виконавець безпідставно виніс постанову про повернення виконавчого документа.

В силу статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" сторони виконавчого провадження мають право, зокрема, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом.

Так, відповідно до ст. 74 зазначеного Закону, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.03. "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" визначено, що у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень господарських судів.

У пункті 1 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що при розгляді справ за скаргами на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та за зверненнями учасників виконавчого провадження суди мають керуватися положеннями ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (Рим, 04.11.50; ратифікована Законом України від 17.07.97 N 475/97-ВР) (далі - Конвенція), Закону України "Про державну виконавчу службу", Цивільного процесуального кодексу України, Господарського процесуального кодексу України, іншого законодавства, яким врегульовано ці питання.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997 року №475/97-ВР із змінами і доповненнями ратифікована Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року, Перший Протокол, протоколи №4 і №7 до Конвенції, підписані від імені України 19 грудня 1996 року та Протоколи №2 і №11 до Конвенції, підписані від імені України 9 листопада 1995 року у м. Страсбурзі із застереженнями.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на доступ до суду включає право на своєчасне виконання рішення (див. рішення у справі "Трихліб проти України", заява N 58312/00, пп. 25 - 32, від 20 вересня 2005 року, у справі "Іммобіліаре Саффі проти Італії", заява N 22774/93, ЄСПЛ 1999-V, п. 66).

В рішенні у справі "Анацький проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що з огляду на невиконання рішення з грудня 2002 року, приблизно два роки та одинадцять місяців, та неспроможність здійснити необхідні заходи для виконання рішення на користь заявника державні органи позбавили п. 1 ст. 6 Конвенції та ст. 1 Протоколу N 1 їх практичного змісту. Таким чином, у цій справі п. 1 статті 6 Конвенції та стаття 1 Протоколу N1 були порушені. ("Анацький проти України", N 10558/03, пп. 22 - 23, рішення від 13 грудня 2005 року).

Отже, внаслідок невжиття всіх передбачених чинним законодавством заходів для примусового виконання судового рішення та необґрунтованого повернення виконавчого документа , органами державної виконавчої служби порушені права позивача (стягувача у виконавчому провадженні) та вимоги ст.ст.129, 129-1 Конституції України, Закону України "Про виконавче провадження", ст. 6 Конвенції, ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції, що може призвести до завдання збитків державі

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов'язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Як зазначено у п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про те, що скарга Публічного акціонерного товариства "Європейський газовий банк" в частині визнання незаконною та скасування постанови від 30.10.2017 про повернення виконавчого документа стягувачу підлягає задоволенню.

Щодо вимог скаржника відновити ухвалою суду виконавче провадження з примусового виконання наказу №910/6026/15-г від 09.06.2015, то місцевий господарський суд також правомірно відмовив у їх задоволенні, оскільки господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (в тому числі, відновлювати своєю ухвалою виконавче провадження), а за результатами розгляду скарги суд може лише зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

При цьому, за змістом ст. 41 Закону України "Про виконавче провадження", у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Відповідно до ч. 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи, які викладені скаржником у апеляційній скарзі, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги. Ухвала суду першої інстанції ґрунтується на фактичних обставинах та матеріалах справи, прийнята відповідно до норм чинного законодавства, а тому підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.01.2018 у справі №910/6026/15-г - без змін.

2. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/6026/15-г.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12.04.2018.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді Б.О. Ткаченко

Л.П. Зубець