КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2018 р. Справа№ 910/1777/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Дикунської С.Я.

Мальченко А.О.

за участю секретаря судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу б/н від 26.12.2017 (вх. №09.1-04.1/241/18 від 10.01.2018) Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2017

у справі №910/1777/16 (суддя - Паламар П.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи»

до Комунального підприємства «Київпастранс»

про стягнення боргу, неустойки, сум за прострочення виконання боржником грошового зобов'язання, ціна позову 124 200 789,04 грн.

за участю представників учасників справи:

від позивача - Матвієвський А.О. довіреність № б/н від 10.06.15

Горецький О.В. довіреність № 20-01/16 від 20.01.16

від відповідача - Музика В.І. довіреність № 06-5/38 від 22.01.18

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» (позивач у справі) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства «Київпастранс» (відповідач у справі) про стягнення 124 200 789,04 грн, в т. ч. 62 900 000,00 грн основної заборгованості, 4 730 424,66 грн пені, 6 250 364,38 грн річних, 50 320 000,00 грн інфляційні.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобов'язань в частині оплати вартості поставленого товару згідно умов договору № 06/80-12 про закупівлю товару за державні кошти.

29.02.2016 КП «Київпастранс» подано заяву про застосування строку позовної давності, в якій просив відмовити позивачу в задоволенні позову з підстав встановлених ч. 4 ст. 627 ЦК України.

14.03.2016 позивачем подано клопотання про поновлення строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.03.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.11.2016, позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача 62 900 000,00 грн основної заборгованості, 6 240 024,66 грн річних, 50 320 000,00 грн інфляційні, 198 810,23 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.06.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.11.2016 скасовано, справу №910/1777/16 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

При новому розгляді справи Господарським судом міста Києва рішення від 14.11.2017 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Приймаючи рішення у справі, місцевий господарський суд з посиланням на приписи ст. 257 ЦК України та відсутності доказів поважності пропуску строку позовної давності, дійшов висновку, що про відсутність правових підстав для стягнення 124 200 789,04 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 26.12.2017 (вх. №09.1-04.1/241/18 від 10.01.2018), в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2017 у справі №910/1777/16 та прийняти нове рішення про стягнення з відповідача 62 900 000,00 грн основної заборгованості, 6 240 024,66 грн річних, 50 320 000,72 грн інфляційні, 198 810,23 грн судового збору

Апеляційна скарга позивача обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального права. Зокрема, судом невірно було застосовано приписи ст. ст. 256, 267 ЦК України. За доводами апелянта, пропуск строку позовної давності стався з причин, що знаходились поза волею позивача, оскільки має місце наявність обставин укладення договору відступлення права вимоги, а право вимоги деякий час знаходилось у іншої особи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2017 у справі №910/1777/16 колегією суддів у складі: Жук Г.А. (головуючий суддя), Мальченко А.О., Дикунська С.Я. поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження, зупинено дію оскаржуваного рішення.

При відкритті апеляційного провадження відповідачу був наданий строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань в порядку підготовки справи до розгляду.

07.02.2018 до Київського апеляційного господарського суду від відповідача - Комунального підприємства «Київпастранс» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.02.2018 справу призначено до розгляду.

Ухвалою від 07.03.2018 розгляд справи відкладався, в судовому засіданні 21.03.2018 оголошено перерву до 04.04.2018.

30.03.2018 представником позивача подано відповідь на відзив.

Представники позивача в судовому засіданні 04.04.2018 вимоги апеляційної скарги підтримали та просили оскаржуване рішення скасувати.

Представник відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутніх представників учасників справи, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

21.05.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» (за умовами договору - постачальник) та Комунальним підприємством «Київпастранс» (за умовами договору - покупець) було укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти № 06/80-12 (далі - договір), згідно умов якого постачальник зобов'язується поставити покупцю автобуси та тролейбуси (зчленовані тролейбуси з низьким рівнем підлоги довжиною понад 18,7 метрів), код 34.10.3 за ДК 016-97 (далі - товар), зазначені у п. 1.2 даного договору та специфікації (додаток № 1), що є невід'ємною частиною даного договору.

Пунктом 1.2 договору та специфікацією передбачено асортимент та кількість товару, що поставляється, а саме тролейбуси зчленовані з низьким рівнем підлоги довжиною понад 18,7 метрів моделі ЛАЗ Е-301 - 17 одиниць.

Відповідно до п. 3.1 договору та специфікації, сума договору становить 62 900 000,00 грн., у тому числі ПДВ.

Згідно з п. п. 4.1, 4.5 договору оплата за поставлений товар здійснюється за рахунок коштів міського бюджету. Покупець здійснює остаточний розрахунок за поставлений товар протягом 5 (п'яти) банківських днів з дати підписання сторонами актів приймання-передачі кожної одиниці товару, за умови наявності на бюджетному рахунку коштів цільового призначення.

У відповідності до п. 5.3 договору право власності на товар, що підлягає постачанню за цим договором, переходить від постачальника до покупця з дати підписання актів приймання-передачі. В акті приймання-передачі товару обов'язково повинна значитись марка, заводський номер, кількість та вартість товару.

Предметом позову у даній справі є вимоги ТОВ «Львівські автобусні заводи» про стягнення заборгованості за поставлений товар в сумі 62 900 000,00 грн. Крім того, у зв'язку з простроченням виконання основного зобов'язання, позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 4 730 424,66 грн пені, 6 250 364,38 грн 3% річних та 50 320 000,00 грн. інфляційних втрат.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що укладення позивачем договору відступлення права вимоги № 081214 від 12.12.2014, який судовим рішенням був визнаний недійсним, не є поважною причиною пропуску строку позовної давності.

Проте, з таким висновком колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові.

За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до норм ст. 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 74 ГПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому, відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Так, у відповідності до умов п. 4.5 договору та приписів ст. 530 ЦК України останнім днем строку оплати поставленого відповідачу товару є 14.10.2012, а тому починаючи з 15.10.2012 ТОВ «Львівські автобусні заводи» вправі був звернутися до суду з даним позовом. З позовом, згідно відтиску вхідного штампу місцевого господарського суду, сторона звернулась 04.02.2016. Тобто через 3 роки і майже 4 місяці з дати виникнення права на позов

З матеріалів справи вбачається, що 12.12.2014 між ТОВ «Львівські автобусні заводи» (за договором - цедент) та ТОВ «Сіті Транспорт Групп» (за договором - цесіонарій), укладено договір відступлення права вимоги № 081214, згідно умов якого цемент відступає цесіонарієві, а цесіонарій набуває від цедента права вимоги до Комунального підприємства «Київпастранс» згідно договору про закупівлю товарів за державні кошти № 06/80-12 від 21.05.2012 заборгованості в загальній сумі 62 900 000 грн, сплати штрафних санкцій, процентів річних та інфляційних. Тобто, на час укладення договору цесії трьохрічний строк позовної давності не сплив.

Поряд з цим, рішенням господарського суду міста Києва від 30.06.2015 у справі №910/10493/15, залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2015, визнано недійсним договір про відступлення права вимоги № 081214 від 12.12.2014. Таким чином, з моменту ухвалення судового рішення про визнання оспорюваного правочину недійсним позивач довідався, що його право порушене. Відтак, має місце наявність обставин, які об'єктивно унеможливлювали звернення позивача з даним позовом.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем належним чином доведено поважність причин пропуску трьохрічного строку позовної давності, а тому він підлягає поновленню в силу приписів ч. 5 ст. 267 ЦК України задля захисту порушеного права.

Цивільні зобов'язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів. Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв 17 тролейбусів моделі ЛАЗ Е 301, що було оформлено актами приймання-передачі тролейбусів від 08.10.2012 року, підписаним сторонами без зауважень та скріпленим їх печатками (а.с. 22-38 том І). Вартість поставлених тролейбусів відповідно до умов договору, специфікації та актів приймання-передачі складає 62 900 000,00 грн.

Факт поставки та отримання відповідачем товару, а також підписання актів приймання-передачі товару відповідачем не заперечуються та належними доказами в розумінні ст. ст. 76, 77 ГПК України не спростовано.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Дослідження наявних в матеріалів справи доказів дає підстави для висновку, що підписання покупцем вищенаведених актів приймання-передачі, за якими до відповідача перейшло право власності на товар (п. 5.3 договору), фіксується факт здійснення господарської операції з боку постачальнеика. А відтак, є підставою виникнення у відповідача обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 і 2 статті 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Оскільки доказів оплати вартості отриманого товару матеріали справи не містять, за відповідачем рахується заборгованість в сумі 62 900 000,00 грн, яка підлягає стягненню.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

За приписами ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 1 статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог, про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Оскільки позивачем обставин поважності причин пропуску строку позовної давності крім наведених вище обставин не зазначено, а договір відступлення права вимоги укладений вже після спливу строку, визначеного ч. 1 ст. 258 ЦК України, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для його відновлення. Відтак у позові в частині стягнення пені 4 730 424,66 грн пені слід відмовити з огляду на приписи ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач у встановлений умовами договору строк обов'язку по оплаті вартості отриманого товару не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, то дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 ЦК України), а відтак є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Суд апеляційної інстанції здійснивши перевірку розрахунку нарахованих позивачем сум інфляційних та 3% річних, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності, встановив, що він не відповідає матеріалам справи. Зокрема, позивачем невірно було визначено початок строку настання прострочення грошового зобов'язання.

У зв'язку з цим, на підставі власного розрахунку, проведеного з урахуванням визначеної умовами договору дати настання прострочення грошового зобов'язання, Київський апеляційний господарський суд встановив, що сума трьох відсотків річних за період з 15.10.2012 по 03.02.2016 становить 6 240 024,66 грн, а інфляційних - 51 352 766,72 грн. Відтак, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в розмірі заявленому позивачем в сумі 50 320 000,00 грн, оскільки ГПК України не надає право суду вийти за межі позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення відповідно до ст. 277 ГПК України є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що оскаржуване рішення прийнято при неповному з'ясуванні усіх обставин, які мають значення для справи, відтак апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2017 у справі № 910/1777/16 підлягає задоволенню, а позовні вимоги позивача задоволенню частково.

Відповідно до ч. 11 ст. 129 ГПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням часткового задоволення позову за розгляд справи в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій позивачу підлягає відшкодуванню судовий збір в сумі 497 016,32 грн. В той же час, відповідачу за рахунок позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в сумі 18 160,66 грн. У зв'язку з цим, апеляційна інстанція в порядку ч. 11 ст. 129 ГПК України вважає за можливе зобов'язати відповідача відшкодувати позивачу різницю судового збору в сумі 478 855,66 грн (497 016,32 - 18 160,66). Тобто, 198 810,23 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 280 045, 43 грн.

Керуючись ст. ст. 129, 253-255, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2017 у справі №910/1777/16 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2017 у справі №910/1777/16 скасувати, ухвалити нове рішення.

3. Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Київпастранс» (04070, м. Київ, вул. Набережне шосе, 2; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» (03124, м. Київ, бульвар Івана Лепсе, 6; ) 62 900 000 (шістдесят два мільйони дев'ятсот тисяч) грн 00 коп заборгованості, 50 320 000 (п'ятдесят мільйонів триста двадцять тисяч) грн 00 коп втрат від інфляції, 6 240 024 (шість мільйонів двісті сорок тисяч двадцять чотири) грн 66 коп 3 % річних, 198 810 (сто дев'яносто вісім тисяч вісімсот десять) грн 23 коп судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

4. Стягнути з Комунального підприємства «Київпастранс» (04070, м. Київ, вул. Набережне шосе, 2; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» (03124, м. Київ, бульвар Івана Лепсе, 6; ) 280 045 (двісті вісімдесят тисяч сорок п'ять) грн 43 коп судового збору за розгляд справи в апеляційній інстанції.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання постанови Київського апеляційного господарського суду.

6. Справу №910/1777/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді С.Я. Дикунська

А.О. Мальченко

повний текс постанови складено 10.04.2018