ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 року

м. Київ

Справа № 19/49-10

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткаченко Н.Г. - головуючого, Білоуса В.В., Жукова С.В.,

за участю секретаря судового засідання Гаращенко Т.М.

за участю представників: ліквідатора ФГ "Садко Р.І." - Авраменка О.Р., ФОП Бондаренка С.М. - Ломаки Ю.М., ОСОБА_8 - ОСОБА_9, ОСОБА_10

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ліквідатора Фермерського господарства "Садко Р.І." Чупруна Є.В.

на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 04.07.2017

та ухвалу Господарського суду Сумської області від 25.05.2017

у справі № 19/49-10

за заявою Фізичної особи-підприємця Бондаренка С.М.

до Фермерського господарства "Садко Р.І."

про визнання банкрутом,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Сумської області від 12.05.2010 за заявою ФОП Бондаренка С.М. порушено провадження у справі № 19/49-10 про банкрутство ФГ "Садко Р.І."

Постановою господарського суду Сумської області від 28.04.2011 у справі №19/49-10 ФГ "Садко Р.І." визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Чупруна Є.В.

У жовтні 2014 до господарського суду надійшла заява ліквідатора Чупруна Є.В. № 02-01/19/49-10/1303 від 16.10.2014 про визнання недійсними договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування до нього від 26.12.2009 та угоди про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010, укладених між ФГ "Садко Р.І." та ОСОБА_8

У листопаді 2014 ліквідатор направив господарському суду заяву № 02-01/19/49-10/356 від 16.10.2014 про зміну підстав визнання договорів недійсними за заявою від 16.10.2014 № 02-01/19/49-10/1303.

Справа в частині розгляду заяви ліквідатора про визнання угод недійсними розглядалась судами неодноразово.

Зокрема, постановою Вищого господарського суду України від 12.04.2016 ухвалу господарського суду Сумської області від 19.10.2015 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 30.11.2015 у справі № 19/49-10 скасовано, справу № 19/49-10 направлено на новий розгляд до господарського суду Сумської області в іншому складі суду.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, в порушення вимог ст.ст. 32-34, 36 ГПК України, розглянувши по суті заяву ліквідатора банкрута Чупруна Є.В. про визнання недійсними договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування від 26.12.2009 і угоди про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010 не зазначили в мотивувальній частині оскаржуваних рішень щодо надання для огляду в судовому засіданні оригіналів спірних угод. Крім того, Вищий господарський суд України вказав на те, що у даній справі суди попередніх інстанцій в порушення приписів ст. 35 ГПК України, посилаючись на встановлені рішенням Сумського районного суду від 19.06.2015 у справі № 587/1172/14-ц обставини, визнали як встановлений судом факт наявності оригіналу оспорюваного договору купівлі-продажу від 26.12.2009 як письмового доказу.

За результатами нового розгляду, ухвалою Господарського суду Сумської області від 25.05.2017 (суддя Яковенко В.В.) відмовлено у задоволенні заяви ліквідатора ФГ "Садко Р.І." №02-01/19/49-10/1303 від 16.10.2014 про визнання недійсними договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування від 26.12.2009 та угоди про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010, укладених між ФГ "Садко Р.І." та ОСОБА_8

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04.07.2017 (колегія суддів у складі: Камишевої Л.М. - головуючий, Плахова О.В., Фоміної В.О.) ухвалу Господарського суду Сумської області від 25.05.2017 у справі №19/49-10 залишено без змін з підстав, зазначених в даній постанові.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, ліквідатор ФГ "Садко Р.І." - арбітражний керуючий Чупрун Є.В. звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 04.07.2017 у справі № 19/49-10 та залишити без змін ухвалу Господарського суду Сумської області від 25.05.2017.

Підставами для скасування постанови апеляційного господарського суду ліквідатор банкрута зазначає порушення та неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і процесуального права.

Зокрема, заявник касаційної скарги посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував надані Вищим господарським судом України вказівки, розглянув справу та виніс рішення без дослідження оригіналів угод, не встановив обставин їх зникнення.

Крім того, ліквідатор ФГ "Садко Р.І." - арбітражний керуючий Чупрун Є.В. зазначає про те, що: посилання апеляційного суду на ст. 180 ГК України є неправомірним, оскільки ОСОБА_8, під час "укладання угод" виступав як фізична особа і не був учасником господарських відносин; обставини справи свідчать про фіктивність оспорюваних правочинів; невірним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що наявний в матеріалах справи підписаний сторонами акт приймання-передачі від 27.12.2009 до договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування до нього від 26.12.2009, свідчить про фактичне передання вищезазначеного майна ОСОБА_8, а реєстрація останнім права власності на нього, а також укладання договору між сторонами до винесення ухвали Ковпаківського районного суду м. Суми від 22.01.2012 свідчить про те, що передача комбайну відбулась саме на підставі спірного договору. При цьому, як зазначає ліквідатор банкрута, матеріали справи підтверджують, що реєстрація комбайна за ОСОБА_8 відбувалася саме на підставі ухвали про затвердження мирової угоди в 2012 році після скасування арешту, накладеного за заявою ОСОБА_8 про забезпечення позову, поданої разом з позовом, за результатами розгляду якого і винесена ухвала про затвердження мирової угоди.

Разом з тим, ліквідатор ФГ "Садко Р.І." - арбітражний керуючий Чупрун Є.В. вважає, що суд першої інстанції, враховуючи вказівки Вищого господарського суду України, на підставі дослідження матеріалів справи, дійшов вірного висновку про відсутність договорів, що оскаржувались ліквідатором.

У відзивах на касаційну скаргу ОСОБА_8 проти поданої касаційної скарги заперечує та просить оскаржувану постанову залишити без змін. Обґрунтовуючи свою позицію, ОСОБА_8, зокрема, посилається на те, що: суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що висновок суду першої інстанції про неукладеність спірних угод є хибним та ґрунтується на припущеннях;

у договорі купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування до нього від 26.12.2009 визначені всі істотні умови вказаного виду договору - предмет та ціна, відтак, спірний договір є укладеним та є належною підставою виникнення господарських зобов'язань;

договір купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування від 26.12.2009 і угода про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010 не є довгостроковими, виконані в повному обсязі, сторони підтвердили факт укладання та виконання спірних угод;

суд першої інстанції помилково зазначив, що ненадання ОСОБА_8 суду оригіналу спірних угод свідчить про їх неукладення. Закон не передбачає визнання угод неукладеними у разі втрати оригіналу документу (письмової угоди);

суд першої інстанції не взяв до уваги того факту, що представник ліквідатора ФГ "Садко Р.І." при розгляді іншого провадження в Сумському районному суді Сумської області у справі № 587/1172/14-ц бачив оригінал договору, про що неодноразово ліквідатор зазначав у своїх заявах і поясненнях, зокрема, в додаткових поясненнях до заяви про визнання договорів недійсними вих.№ 02-01/19/49-10 від 17.09.2015 та в заяві вих.№ 02-01/19/49-10/1356 від 16.10.2014 про зміну підстав визнання договорів недійсними за заявою від 16.10.2014 №02-01/19/49-10/1303;

апеляційний суд надав належну оцінку заяві ліквідатора банкрута щодо невідповідності спірних угод ст. 203 ЦК України в частині того, що вони не були направлені на реальне настання правових наслідків, та дійшов правильного висновку, що оспорювані правочини відповідають вимогам закону та не мають ознак фіктивності;

суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірні угоди не відносяться до угод, визнання недійсними яких передбачено ч. 11 ст.17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

В судовому засіданні Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду по даній справі 22.03.2018 оголошено перерву на 29.03.2018 на 15-30.

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., пояснення представників ліквідатора ФГ "Садко Р.І.", ФОП Бондаренка С.М., та ОСОБА_8, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, додаткових пояснень до касаційної скарги та відзивів на касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, вирішуючи в межах даної справи про банкрутство спір про визнання недійсними договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування від 26.12.2009 та угоди про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли висновку про відмову у задоволенні заяви ліквідатора ФГ "Садко Р.І." про визнання недійсними зазначених угод, однак, з різних правових підстав.

Так, суд першої інстанції встановив, що оригінали договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування від 26.12.2009 та угоди про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010 відсутні, відповідно 26.12.2009 та 22.01.2010 спірні угоди не укладалися, а тому не існують, а неіснуючі правочини, на думку суду, не можуть порушувати прав і охоронюваних інтересів будь-кого.

Апеляційний господарський суд не погодився з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви ліквідатора з підстав неукладеності вказаних договорів без дослідження обставин щодо відповідності спірних угод вимогам закону. Проте, виходячи з того, що резолютивна частина ухвали Господарського суду Сумської області від 25.05.2017 у справі №19/49-10 є правильною, апеляційний суд залишив без змін ухвалу суду першої інстанції, однак, у мотивувальній частині своєї постанови зазначив власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у договорі купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування до нього від 26.12.2009 визначені всі істотні умови вказаного виду договору, а саме - предмет та ціна, а отже, вказаний договір купівлі-продажу є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору та є належною підставою виникнення господарських зобов'язань.

При цьому, апеляційний суд дійшов висновку про те, що оспорювані правочини відповідають вимогам діючого законодавства, а обставини, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення, відсутні. До того ж, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що даний оскаржуваний договір купівлі-продажу не може бути визнаний недійсним, оскільки жодна із вимог, визначених ч. 11 ст. 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", не підтверджується матеріалами справи.

Однак, суд касаційної інстанції не погоджується із наведеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки при новому розгляді справи зазначені висновки зроблені з неповним з'ясуванням обставин справи, а також із неналежним виконанням вимог ч. 1 ст. 11112 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) - стосовно виконання вказівок касаційного суду, які викладені у постанові від 12.04.2016 у даній справі.

Відповідно до ст.41 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) справи про банкрутство розглядаються господарськими судами в порядку провадження, передбаченому ГПК, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Провадження по даній справі про банкрутство ФГ "Садко Р.І." здійснюється за Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції, чинній до 19.01.2013 (далі - Закон про банкрутство).

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, предметом судового розгляду є вимога ліквідатора ФГ "Садко Р.І." - арбітражного керуючого Чупруна Є.В. про визнання недійсними договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування від 26.12.2009 та угоди про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання правочину недійсним.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд має встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення, а тому для з'ясування наявності чи відсутності таких обставин, суд повинен дослідити оспорюваний договір та надати йому правову оцінку.

За приписами процесуального законодавства судове рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом, які підлягають оцінці у їх сукупності, адже жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Статтею 32 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 33 ГПК України (в зазначеній редакції) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості.

Належними визнаються докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Згідно норм ст. 34 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 36 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) письмовими доказами є документи і матеріали , які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках, на вимогу господарського суду.

Вимога господарського суду про надання оригіналів документів може бути викликана необхідністю встановлення достовірності документа, що подається в копії.

Відповідно до пункту 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.03 №55, "ДСТУ 4163-2003" "Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів", відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. У разі невідповідності наданих суду копій документів згаданим вимогам вони не вважаються належними і допустимими доказами і не беруться судом до уваги у вирішенні спору.

Якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, господарський суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала. Для перевірки достовірності поданих суду документів може бути призначено судову експертизу.

При цьому, колегія суддів касаційного суду зазначає, що господарським судам при розгляді справи слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження та оцінки судом.

Однак, зі змісту прийнятих у справі судових рішень вбачається, що здійснюючи повторний розгляд справи, суди першої та апеляційної інстанцій вимог наведених вище норм не дотримались.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ухвалами Господарського суду Сумської області від 06.06.2016, 03.08.2016, 26.01.2017 було витребувано у ОСОБА_8 оригінали договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування до нього від 26.12.2009 та угоди про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010.

Судом першої інстанції встановлено, що вимоги вказаних ухвал ОСОБА_8 не виконав, оригіналів спірних угод не надав, посилаючись на їх втрату, але за яких обставин і коли це сталося не зміг пояснити, не надав відповідних доказів цього. В обґрунтування своєї позиції ОСОБА_8 та його представники надали лише копії спірних угод, що зроблені з матеріалів цивільної справи Сумського районного суду Сумської області (а.с.227-229 т.4), копії платіжних документів (а.с.135-140 т.4), свідоцтво про реєстрацію машини (а.с.141 т.4), копію рішення Сумського районного суду Сумської області від 19.06.2015, договору зворотної фінансової допомоги та договору застави автотранспорту (а.с.22-26 т.6), копії заяв Садка Р.І. та ОСОБА_8 від 19.05.2016 (а.с.117-118 т.7).

На думку колегії суддів, місцевий господарський суд, розглянувши справу без оригіналів оспорюваних угод та дійшовши висновку про те, що договір купівлі-продажу зернозбирального комбайну від 26.12.2009 та угода про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010 не існують, в порушення ст. 43 ГПК України (в редакції, чинній на дату ухвалення судового рішення) не вжив всіх заходів для встановлення фактичних обставин справи.

Так, зокрема, суд першої інстанції не був позбавлений можливості звернутись до Сумського районного суду Сумської області та витребувати матеріали цивільної справи № 587/1172/14-ц, у якій за твердженням адвоката ОСОБА_9 - представника ОСОБА_8, суддею Моісеєнко О.М. було оглянуто оригінали та здійснено посвідчення справжності копій документів (т. 4, а.с. 223-229).

До того ж, колегія суддів зауважує, що для перевірки достовірності поданих суду документів місцевим судом може бути призначено судову експертизу.

Отже, місцевий господарський вжив передбачених чинним процесуальним законодавством вичерпних заходів з метою встановлення факту укладання між ФГ "Садко Р.І." та ОСОБА_8 спірних угод, не надав належної правової оцінки всім обставинам справи, що не відповідає вимогам ч. 1 ст. 47 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) щодо прийняття рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та порушує приписи ст. 43 ГПК України щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності та вимоги п.3 ч.1 ст. 84 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017).

На вказані недоліки рішення суду першої інстанції апеляційний суд уваги не звернув та їх не усунув. При цьому, суд апеляційної інстанції припустився аналогічних порушень, не звернув уваги на приписи наведених вище норм, не дослідив всі обставини справи, що є порушенням приписів ст. 101 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017), на яку між тим, апеляційний суд послався в оскаржуваній постанові.

Так, апеляційний господарський суд без дослідження оригіналів угод, які є предметом заяви ліквідатора банкрута та які потребують дослідження під час вирішення спору про визнання їх недійсними, дійшов висновку про те, що договір купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування до нього від 26.12.2009 є укладеним та є належною підставою виникнення господарських зобов'язань.

Зауваживши про те, що подані сторонами копії документів, виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо), засвідчуються підписом особи, яка їх виготовила або яка перевірила їх на відповідність оригіналам, суд апеляційної інстанції встановив, що наявні в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування від 26.12.2009 та угоди про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010 засвідчені представником ОСОБА_8 ОСОБА_16 (т.4, а.с. 227-229), відтак, прийняв їх як належні докази.

Однак, при цьому, апеляційний суд не звернув увагу та не надав оцінки, що представником ОСОБА_8 було засвідчено "згідно з оригіналом" копії документів з цивільної справи № 587/1172/14-ц Сумського районного суду Сумської області, а не копії з оригіналів оспорюваних угод та акту приймання-передачі від 27.12.2009 до них.

Відтак, оскільки оригінали або належним чином засвідчені копії договору купівлі-продажу зернозбирального комбайну та устаткування до нього від 26.12.2009 та угоди про залік зустрічних грошових вимог від 22.01.2010 в матеріалах справи відсутні, на думку касаційного суду, апеляційний суд був позбавлений можливості дослідити та встановити факт їх укладання між ФГ "Садко Р.І." та ОСОБА_8, а також надати належну правову оцінку їх змісту на предмет відповідності вимогам закону.

Поряд з викладеним, касаційний суд звертає увагу на те, що апеляційним судом не було надано належного правового аналізу наявності підстав, передбачених ч. 11 ст.17 Закону про банкрутство для визнання недійсними оспорюваних ліквідатором договору купівлі продажу та угоди про залік зустрічних вимог. Наведені у постанові суду апеляційної інстанції висновки, на думку колегії суддів, не можна визнати законними і обґрунтованими.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанцій вказаним вимогам не відповідають.

У зв'язку з зазначеним, колегія суддів дійшла висновку про неповноту дослідження фактичних обставин справи, а відтак передчасність висновків місцевого та апеляційного господарських судів.

Таким чином, згідно вимог ст. 311 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017), постанова Харківського апеляційного господарського суду від 04.07.2017 та ухвала Господарського суду Сумської області від 25.05.2017 у справі № 19/49-10 підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий судовий розгляд до Господарського суду Сумської області.

При новому розгляді справи суду першої інстанції слід врахувати вище викладене , всебічно, повно й об'єктивно встановити обставини справи, надати належну оцінку зібраним по справі доказам, доводам та запереченням сторін і вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 316 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 ), вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Оскільки Касаційний господарський суд дійшов висновку, що судові рішення у справі № 19/49-10 підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, то розподіл судових витрат, відповідно до ст.129 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 ) судом не здійснюється.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 240, 300, 301, 314, 315, 317 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ліквідатора Фермерського господарства "Садко Р.І." Чупруна Є.В. задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 04.07.2017 та ухвалу Господарського суду Сумської області від 25.05.2017 у справі № 19/49-10 скасувати.

Справу № 19/49-10 направити на новий розгляд до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ткаченко Н.Г.

Судді Білоус В.В.

Жуков С.В.