ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2018 р. м. Рівне

Справа № 918/893/17

Господарський суд Рівненської області в складі головуючого судді Політики Н.А., при секретарі судового засідання Фаєвській Л.Ю.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвесттрансбуд-М"

про стягнення заборгованості в сумі 127 700 грн. 30 коп.,

від позивача -           не з'явився;

від відповідача -           не з'явився.

Відповідно до частини 14 статті 8, статті 222 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) при розгляді судової справи здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу програмно-апаратного комплексу "Діловодство суду".

Для архівного зберігання оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер d8124-862e2.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

14 грудня 2017 року Дочірнє підприємство "Рівненський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (далі – Підприємство) звернулося до Господарського суду Рівненської області з даним позовом, посилаючись на те, що на виконання укладених між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвесттрансбуд-М" (далі – Товариство) у спрощений спосіб договорів шляхом підписання видаткової накладної від 30 квітня 2015 року № Л-00000161 і видаткової накладної від 31 травня 2017 року № Л-00000463, а також акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № Л-00000027, позивач поставив відповідачу товари та надав послуги на загальну суму 325 588 грн. 38 коп. Оскільки відповідач свої зобов’язання за вказаним договором виконав не у повному обсязі, заборгувавши таким чином Підприємству (з урахуванням проведеного між сторонами взаємозаліку зустрічних вимог) 107 122 грн. 40 коп., останнє, посилаючись на статті 15, 16, 224, 509, 625, 837 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) та статті 173, 174, 175, 180, 193 Господарського кодексу України (далі – ГК України), просило суд стягнути з відповідача вищенаведену суму заборгованості, а також 13 632 грн. 36 коп. пені, 5 334 грн. 94 коп. інфляційних втрат та 1 611 грн. 00 коп. трьох процентів річних, нарахованих у зв’язку з несвоєчасним проведенням розрахунків.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 14 грудня 2017 року позовну заяву Підприємства від 13 грудня 2017 року № 6/1936 було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 918/893/17 на підставі статті 64 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та призначено її до розгляду на 26 грудня 2017 року.

Ухвалою суду від 26 грудня 2017 року розгляд справи відкладено на 22 січня 2018 року для розгляду вимог Підприємства за правилами ГПК України (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII) у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 22 січня 2018 року розгляд справи відкладено на 12 лютого 2018 року.

9 лютого 2018 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшла заява Підприємства від 9 лютого 2018 року № 6/168 про уточнення позовних вимог (а.с. 100-101), у відповідності до якої позивач, збільшивши розмір позовних вимог та змінивши підставу свого позову, просив суд стягнути з Товариства заборгованість в сумі 276 575 грн. 47 коп., що виникла в останнього на підставі укладеного між сторонами письмового договору про надання послуг по приготуванню асфальтобетону від 29 травня 2017 року № АБ124/05-17 у зв’язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов’язків по погашенню боргу за видатковою накладною від 30 квітня 2015 року № Л-00000161, видатковою накладною від 31 травня 2017 року № Л-00000463 та актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № Л-00000027, з яких: 230 623 грн. 00 коп. – сума основного боргу, 13 664 грн. 58 коп. – інфляційні втрати, 28 875 грн. 26 коп. – пеня, 3 411 грн. 95 коп. – 3 проценти річних. Вказана заява прийнята судом до розгляду.

У зв’язку з вищенаведеними обставинами ухвалою суду від 12 лютого 2018 року призначено розгляд справи № 918/893/17 за правилами загального позовного провадження, замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням, а також продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів – до 14 березня 2018 року.

Крім того, ухвалою суду від 12 лютого 2018 року підготовче засідання у даній справі відкладено на 28 лютого 2018 року.

27 лютого 2018 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли додаткові пояснення Підприємства від 27 лютого 2018 року № 6/320 (а.с. 118), в яких останнє зазначило, що станом на 1 грудня 2017 року заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений згідно укладеного між ними договору від 29 травня 2017 року № АБ124/05-17 товар становить 230 623 грн. 68 коп.

Ухвалою суду від 28 лютого 2018 року підготовче засідання у справі № 918/893/17 відкладено на 12 березня 2018 року.

Ухвалою суду від 12 березня 2018 року підготовче провадження у даній справі було закрито та призначено її до розгляду по суті на 29 березня 2018 року.

Позивач про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення відповідного поштового відправлення, проте явку свого повноважного представника у призначене судове засідання не забезпечив.

Відповідач про дату, час і місце розгляду справи також був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень, проте явку свого повноважного представника у призначені судові засідання не забезпечив, витребуваних судом документів не надав.

Суд зазначає, що місцезнаходження юридичної особи визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (стаття 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань").

Приписами статті 10 зазначеного Закону встановлено, що якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням Товариства є: 33028, місто Рівне, вулиця Гетьмана Мазепи, будинок 31.

Ухвали Господарського суду Рівненської області від 14 грудня 2017 року, від 26 грудня 2017 року, від 22 січня 2018 року, від 12 лютого 2018 року, від 28 лютого 2018 року та від 12 березня 2018 року направлялась судом на зазначену у позовній заяві Підприємства та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресу відповідача, проте конверти з копіями наведених ухвал було повернуто на адресу суду підприємством поштового зв’язку без вручення адресату з посиланням на відсутність відповідача за наведеною адресою.

Відповідно до частини 3 статті 120 ГПК України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Приписами частини 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, суд зазначає, що відповідач мав право та дійсну можливість ознайомитись з ухвалою суду про порушення провадження у справі та ухвалами від 26 грудня 2017 року, від 22 січня 2018 року, від 12 лютого 2018 року, від 28 лютого 2018 року і від 12 березня 2018 року, якими розгляд справи відкладався, в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Частиною 2 статті 178 ГПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, а неявна уповноважених представників сторін не перешкоджає розгляду цієї справи та вирішенню спору по суті, за висновками суду справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 ГПК України без участі представників сторін.

Суд також зазначає, що відповідно до частини 4 статті 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина 5 вказаної статті).

У судовому засіданні 29 березня 2018 року судом було прийнято рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих Підприємством документів їх оригіналам, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

15 грудня 2014 року між Філією "Любомирський асфальтобетонний завод" Підприємства та Товариством був укладений договір перевезення вантажу автомобільним транспортом № 15-12-14, за умовами якого останнє взяло на себе зобов’язання доставити автомобільним транспортом довірений йому замовником вантаж з місця відправлення і видати вантаж вантажоодержувачу згідно вказівок замовника, а позивач, у свою чергу, – сплатити відповідну плату за перевезення наведеного вантажу (а.с. 10-11).

Даний договір підписаний уповноваженими представниками його сторін та скріплений печатками цих суб’єктів господарювання.

Судом встановлено, що на виконання умов вищезазначеного правочину Товариство надало позивачеві послуги з перевезення вантажу на загальну суму 200 264 грн. 70 коп., що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями відповідний актів здачі-приймання робіт (а.с. 34, 44, 47, 48, 49, 53, 57, 64, 67) та товарно-транспортних накладних (а.с. 22-33, 35-43, 45-46, 51-54, 58-63, 65-66, 68-69).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 16 грудня 2014 року між Філією "Любомирський асфальтобетонний завод" Підприємства та Товариством був укладений договір поставки № 16-12-14, за умовами якого останнє взяло на себе зобов’язання передати у власність покупцю товар у відповідності до його замовлення, а позивач, у свою чергу, – прийняти та своєчасно оплатити у повному обсязі отриманий товар на умовах даного договору (а.с. 7-9).

Даний правочин також підписаний уповноваженими представниками його сторін та скріплений печатками цих суб’єктів господарювання.

На виконання умов вказаної угоди Товариство поставило позивачу товар на загальну суму 18 201 грн. 28 коп., що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями відповідний видаткових накладних (а.с. 21, 55, 56).

Судом встановлено, що згідно платіжних доручень від 3 грудня 2015 року № 1347 та від 25 травня 2016 року № 132, копії яких також наявні у матеріалах справи (а.с. 17-18), Філією "Любомирський асфальтобетонний завод" Підприємства було перераховано на розрахунковий рахунок Товариства грошові кошти на загальну суму 123 501 грн. 28 коп., чим частково погашено наявну в позивача перед відповідачем заборгованість за договором перевезення вантажу автомобільним транспортом від 15 грудня 2014 року № 15-12-14.

Таким чином з матеріалів справи вбачається, що заборгованість Філії "Любомирський асфальтобетонний завод" Підприємства перед Товариством за вищенаведеними правочинами склала 94 964 грн. 70 коп., у тому числі за договором перевезення вантажу автомобільним транспортом від 15 грудня 2014 року № 15-12-14 – 76 763 грн. 42 коп., за договором поставки від 16 грудня 2014 року № 16-12-14 – 18 201 грн. 28 коп.

Обґрунтовуючи свої вимоги, Підприємство у позовній заяві, з урахуванням поданої останнім заяви від 9 лютого 2018 року № 6/168 про уточнення позовних вимог, посилалося на те, що в рахунок погашення заборгованості позивача перед відповідачем за вищенаведеними правочинами Підприємство згідно видаткових накладних від 30 квітня 2015 року № Л-0000061 та від 31 травня 2017 року № Л-00000463, а також згідно акту № Л-00000027 поставило Товариству товар на загальну суму 325 588 грн. 38 коп., у зв’язку з чим станом на 1 грудня 2017 року заборгованість відповідача за поставлений товар згідно укладеного між сторонами договору від 29 травня 2017 року № АБ124/05-17 становить 230 623 грн. 68 коп.

Судом встановлено, що 29 травня 2017 року між Товариством та Філією "Любомирський асфальтобетонний завод" Підприємства був укладений договір про надання послуг по приготуванню асфальтобетону № АБ124/05-17, за умовами якого позивач взяв на себе зобов’язання по наданню відповідачу послуг по приготуванню асфальтобетонової суміші із бітуму замовника, а Товариство, у свою чергу, – оплатити надані йому позивачем послуги (а.с. 13-15).

Зазначена угода підписана уповноваженими представниками її сторін та скріплена печатками цих суб’єктів господарювання.

За умовами пункту 3.2 цього договору готовий товар виконавцем відпускається згідно акту здачі-прийняття виконаних робіт та паспорта на товар, які оформляються на кожну партію товару.

Пунктом 4.1 договору встановлено, що договірна ціна вартості послуг на приготування однієї тони асфальтобетонової суміші із бітуму замовника становить 590 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ – 20%. Надалі можливий перегляд ціни при зміні умов господарювання, зміну ціни сторони погоджують додатковою угодою, що є невід’ємною частиною договору.

У пункті 6.4 договору сторони погодили, що останній діє до 31 грудня 2017 року і може бути пролонгований на тих самих умовах за відсутності письмових заперечень сторін. У будь-якому разі дія договору триває до повного виконання сторонами їх обов’язків.

Судом також встановлено, що позивач поставив Товариству асфальтобетон згідно видаткових накладних від 30 квітня 2015 року № Л-00000161 на суму 43 295 грн. 40 коп. (а.с. 19) та від 31 травня 2017 року № Л-00000463 на суму 136 444 грн. 00 коп., а також надав послуги згідно акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № Л-00000027 на суму 145 848 грн. 98 коп. (з ПДВ).

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку. Зобов’язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов’язків є договори та інші правочини.

Договір є обов’язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Проте, як вже було зазначено вище, обґрунтовуючи свої вимоги, Підприємство посилалося на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань по оплаті товару та послуг, наданих за вищезазначеними видатковими накладними та актом здачі-приймання робіт, які, на думку позивача, були підписані в рамках укладеного між сторонами договору про надання послуг по приготуванню асфальтобетону від 29 травня 2017 року № АБ124/05-17.

У той же час судом встановлено, що всупереч положенням статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" у даних накладних та акті здачі-приймання робіт відсутні посилання на відповідний договір, що виключає можливість поставки Товариству товару та надання послуг на виконання договору про надання послуг по приготуванню асфальтобетону від 29 травня 2017 року № АБ124/05-17.

Слід також зазначити, що видаткова накладна № Л-00000161 на суму 43 295 грн. 40 коп. була складена сторонами, підписана їх повноважними представниками та скріплена печатками даних суб’єктів господарювання 30 квітня 2015 року, тобто у період, коли договір про надання послуг по приготуванню асфальтобетону від 29 травня 2017 року № АБ124/05-17 ще не був укладений сторонами.

Крім того, за змістом пункту 3.2 вказаного правочину готовий товар виконавцем відпускається згідно акту здачі-прийняття виконаних робіт. У той же час даною угодою не передбачено можливості підтвердження надання позивачем послуг (виконання робіт) з приготування асфальтобетонної суміші із бітуму замовника шляхом підписання між сторонами видаткових накладних.

Разом з тим, як вже було зазначено, підписаний між сторонами акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № Л-00000027 на суму 145 848 грн. 98 коп. (з ПДВ) також не містить посилань на договір про надання послуг по приготуванню асфальтобетону від 29 травня 2017 року № АБ124/05-17. У даному документі наявні відомості лише про проведення позивачем відповідних робіт по рахунку № Л-00000073 від 31 травня 2017 року. Проте у наведеному рахунку, копія якого наявна у матеріалах даної справи (а.с. 119), також відсутня інформація про те, що останній було виписано на виконання умов договору про надання послуг по приготуванню асфальтобетону від 29 травня 2017 року № АБ124/05-17.

Водночас у матеріалах справи відсутні належні докази, зокрема, відповідні письмові пояснення обох сторін, які свідчать про те, що між наведеними контрагентами було укладено лише один письмовий договір – договір про надання послуг по приготуванню асфальтобетону від 29 травня 2017 року № АБ124/05-17, на виконання якого і було підписано акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № Л-00000027.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що спірна поставка товару та надання послуг за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № Л-00000027 були здійснені не в рамках вищезазначеного договору про надання послуг по приготуванню асфальтобетону від 29 травня 2017 року № АБ124/05-17, а на підставі договорів, укладених між сторонами у спрощений спосіб шляхом підписання вказаних видаткових накладних та акту здачі-приймання робіт (надання послуг).

При дослідженні вказаних обставин суд звертає увагу на те, що позовна заява – це процесуальний документ, за допомогою якого реалізується право на звернення до господарського суду. З аналізу норм чинного в Україні законодавства, а також положень доктрини права вбачається, що елементами позову, які є його структурними складовими та визначають його зміст, є предмет та підстави позову.

Предметом позову як вимоги про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу. Натомість, підстави позову – це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. До підстав позову входять лише юридичні факти, тобто ті, з якими норми матеріального права пов'язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов'язків суб'єктів спірного матеріального правовідношення.

Як вже було зазначено, у своїй позовній заяві, з урахуванням прийнятої судом до розгляду заяви від 9 лютого 2018 року № 6/168 про уточнення позовних вимог, Підприємство в якості підстави позову у даній справі посилалося на неналежне виконання відповідачем своїх зобов’язань за укладеним між сторонами 29 травня 2017 року договором про надання послуг по приготуванню асфальтобетону № АБ124/05-17, що призвело до виникнення спірної заборгованості.

Водночас з аналізу положень статті 83 ГПК України (у редакції, чинній на момент звернення Підприємства до Господарського суду Рівненської області з даним позовом) вбачається, що господарський суд під час прийняття рішення має право виходити за межі позовних вимог виключно у випадку, коли це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору, а також коли є клопотання заінтересованої сторони.

Аналогічна за змістом норма, за якою при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, закріплена у частині 2 статті 237 ГПК України у редакції, чинній на час розгляду даної справи.

При цьому, положення чинного в Україні законодавства не передбачають права суду змінювати предмет та/або підставу позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 26 березня 2013 року у справі № 5019/1263/12.

У той же час у позовній заяві Підприємства, з урахуванням прийнятої судом до розгляду заяви від 9 лютого 2018 року № 6/168 про уточнення позовних вимог, містяться твердження лише про поставку спірного товару та надання послуг в межах укладеного між сторонами 29 травня 2017 року письмового договору про надання послуг по приготуванню асфальтобетону № АБ124/05-17, проте відсутні посилання на виникнення спірної суми заборгованості Товариства безпосередньо на підставі спірних видаткових накладних та акту здачі-приймання робіт (надання послуг), тобто на підставі договорів, укладених у спрощений спосіб.

Крім того, обґрунтовуючи свої вимоги, Підприємство посилалося на те, що поставка товару відповідачу згідно спірних видаткових накладних та акту здачі-приймання робіт (надання послуг) була здійснена в рахунок погашення заборгованості позивача перед Товариством за договорами від 15 грудня 2014 року № 15-12-14 та від 16 грудня 2014 року № 16-12-14.

У той же час положеннями наведених договорів встановлено імперативний обов’язок Підприємства щодо сплати на користь Товариства грошових коштів за надані позивачу послуги та поставлений товар, проте не передбаченого можливості альтернативного виконання Підприємством наведеного грошового зобов’язання шляхом поставки товару чи надання відповідачеві певних послуг, що свідчить про необґрунтованість посилань позивача.

Суд також звертає увагу на те, що за частиною 1 статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Аналогічна норма міститься у частині 3 статті 203 ГК України.

Зі змісту наведених положень вбачається, що за правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги це - одностороння угода, яка оформляється заявою однієї з сторін.

Проте у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази проведення між сторонами зарахувань їх зустрічних однорідних грошових вимог, зокрема, відповідні заяви принаймні однієї із сторін про проведення такого зарахування та документи, що підтверджують направлення та отримання таких заяв контрагентом такої сторони.

Відтак, вищенаведені твердження Підприємства визнаються судом необґрунтованими.

Враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з Товариства на користь позивача заборгованості в сумі 276 575 грн. 47 коп. за видатковими накладними та актом здачі-приймання робіт (надання послуг), підписаними сторонами на підставі укладеного між сторонами письмового договору про надання послуг по приготуванню асфальтобетону від 29 травня 2017 року № АБ124/05-17, на який Підприємство посилалося у своїх вимогах, оскільки такі посилання позивача на поставку товару та надання послуг за вказаними накладними та актом здачі-приймання робіт (надання послуг), що не були здійснені в межах укладеного між сторонами письмового договору, у рамках розгляду даної справи є необґрунтованим.

Як було зазначено, Підприємство у своєму позові, з урахуванням заяви від 9 лютого 2018 року № 6/168 про уточнення позовних вимог, просив суд стягнути з Товариства, зокрема, 13 664 грн. 58 коп. інфляційних втрат, 3 411 грн. 95 коп. трьох процентів річних та 28 875 грн. 26 коп. пені, нарахованих у зв’язку з несвоєчасним проведенням розрахунків.

Згідно частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Зі змісту вищенаведених нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що можливість стягнення з особи вказаних штрафних санкцій та компенсаційних виплат пов’язується з фактом порушення останньою своїх договірних грошових зобов’язань та простроченням їх виконання.

Відтак, зважаючи на встановлену судом відсутність правових підстав для стягнення в рамках даної справи та зазначених позивачем підстав його позову спірної суми заборгованості Товариства, суд дійшов висновку про необхідність відмови в позові Підприємства і в частині похідних вимог щодо стягнення з Товариства 13 664 грн. 58 коп. інфляційних втрат, 3 411 грн. 95 коп. трьох процентів річних та 28 875 грн. 26 коп. пені.

Суд також звертає увагу на те, що за змістом пункту 5.2 укладеного між сторонами договору про надання послуг по приготуванню асфальтобетону від 29 травня 2017 року № АБ124/05-17, на який посилалося Підприємство як на підставу своїх вимог до Товариства, за затримку оплати замовник відповідає перед виконавцем у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Проте наведеним положенням цього договору не встановлено конкретного виду неустойки, що застосовується у випадку затримки замовником оплати (штраф/пеня), не передбачено бази нарахування та порядку обчислення таких штрафних санкцій, як це прямо зазначено у статті 549 ЦК України, а також не унормовано строку такого нарахування (фіксована сума, що характерно для штрафу, чи нарахування за кожен день прострочення виконання, що притаманно для стягнення пені).

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог Підприємства.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 73-79, 91, 123, 129, 178, 202, 222, 233, 236-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У той же час згідно пункту 17.5 Перехідних Положень ГПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини 5 статті 240 ГПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 30 березня 2018 року.

Суддя Політика Н.А.

Віддруковано 3 примірники:

1 - до справи;

2 - позивачу рекомендованим (33028, м. Рівне, вул. Остафова, 7);

3 - відповідачу рекомендованим (33028, м. Рівне, вул. Гетьмана Мазепи, буд. 31).