ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2018р. Справа № 917/1787/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізоформ", 01042, м. Київ, пров. Новопечерський, буд. 19/3, корпус 1, кім. 5,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогір"я молокопродукт", 37300, Полтавська область, м. Гадяч, вул. Героїв Майдану, буд. 82, офіс 23,

про стягнення 513 921,10 грн.

Суддя Ореховська О.О.

Секретар судового засідання Кобець Н.С.

За участю представників сторін:

від позивача: Булах Л.С., довіреність від 15.01.2018р. № 15.01/18

від відповідача: Яценко О.В., довіреність від 18.01.2017 р.

В судовому засіданні 22.03.2018р. суд, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, оголосив вступну та резолютивну частину рішення та повідомив, що повне рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення вступної і резолютивної частини рішення.

Обставини справи: розглядається позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізоформ", м. Київ (далі по тексту - ТОВ "Лізоформ" - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогір"я молокопродукт", м. Гадяч (далі по тексту - ТОВ "Білогір"я молокопродукт" - відповідач) про стягнення заборгованості за Договором поставки від 04.01.2016р. № 29736 в сумі 458 489,19 грн., з яких: 349 129,33грн. - основний борг, 35 405,78грн. - пеня, 12 366,91грн. - 3% річних, 61 587,17грн. - інфляційні збитки (в редакції заяви про зменшення розміру позовних вимог).

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 30.10.2017р. зазначену позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 917/1787/17. Справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 28.11.2017р.

27.11.2017р. від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог від 24.11.2017р., б/н (вх. № 14435 від 27.11.2017р.).

Згідно ухвали господарського суду Полтавської області від 28.11.2017р. прийнято заяву ТОВ "Лізоформ" про зменшення розміру позовних вимог. Відкладено розгляд справи на 21.12.2017р.

У зв"язку з набранням чинності новою редакцією Господарського процесуального кодексу України, 21.12.2017р. судом постановлено ухвалу, якою призначено справу № 917/1787/17 до розгляду за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження; призначено підготовче засідання суду на 16.01.2018р.

Згідно ухвали господарського суду Полтавської області від 16.01.2018р. оголошено перерву у підготовчому засіданні до 01.02.2018р.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 01.02.2018р. закрито підготовче провадження у справі № 917/1787/17. Справу призначено до судового розгляду по суті на 01.03.2018р.

За результатами судового засідання 01.03.2018р. судом постановлено протокольну ухвалу про перерву у судовому засіданні до 22.03.2018р.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань щодо оплати поставленого товару, внаслідок чого утворилась заборгованість перед позивачем, яка до цього часу відповідачем не погашена.

Відповідач позовні вимоги заперечує за мотивами відзиву на позовну заяву (вх. № 15598 від 20.12.2017р.) та заперечення на відповідь позивача на відзив (вх. № 920 від 29.01.2018р.), зокрема, посилаючись на те, що позивачем не було оформлено належним чином видаткові накладні, товарно-транспортні накладні та всі товаросупровідні документи, в зв'язку з чим відповідачем було призупинено оплату товару.

12.01.2018р. від відповідача надійшла заява про розстрочку виконання рішення суду рівними частинами по 5 000,00грн. щотижня до повного виконання рішення (вх. № 371).

В судовому засіданні представник позивача оголосив зміст позовних вимог та просив суд їх задовольнити повністю (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 24.11.2017р.).

Представник відповідача оголосив відзив на позов та заяву про розстрочку виконання рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, заслухавши представників сторін, суд встановив:

04.01.2016р. між ТОВ "Лізоформ" (постачальник, позивач) та ТОВ "Білогір"я молокопродукт" (покупець, відповідач) укладено Договір поставки за № 29736 (далі - Договір поставки) (а.с. 26-28, а.с. 89-91 т.), відповідно до умов якого постачальник зобов'язався поставити товар зазначений в специфікації та/або накладній (Товар), а покупець - прийняти його та оплатити на умовах, зазначених у Договорі (п.1.1. Договору поставки).

У зазначеному Договорі поставки сторони узгодили, зокрема, наступне:

- Товар поставляється окремими партіями на підставі замовлення покупця, яке передається у письмовій формі, по факсу, електронною поштою (п. 1.2 Договору поставки);

- асортимент, кількість та ціна Товару, що має бути поставлений покупцю, відображаються у підписаній сторонами специфікації та /або видатковій накладній (п. 2.2 Договору поставки);

- постачальник здійснює поставку Товару на адресу покупця (в межах України) на умовах DDP (доставка товару постачальником у пункт зазначений покупцем) відповідно до правил ІНКОТЕРМС 2010 протягом 5 робочих днів з моменту отримання замовлення Товару (п. 2.4. Договору поставки);

- право власності на товар, а також всі ризики втрати, псування та загибелі Товару переходять до від постачальника до покупця з моменту отримання товару та підписання видаткової накладної на Товар (п. 2.5. Договору поставки);

- постачальник зобов"язаний при передачі Товару покупцеві реєструвати податкові накладні, розрахунки коригувань кількісних і вартісних показників до податкових накладних, що надаються покупцеві, в Єдиному державному реєстрі податкових накладних, протягом терміну передбаченого чинним законодавством для такої реєстрації. Також, у відповідності зі ст. 201 податкового кодексу України надавати Покупцю належним чином оформлені податкові накладні не пізніше 15 календарних днів з моменту виникнення у постачальника податкових зобов"язань відповідно до ст. 187 Податкового кодексу України (п. 2.6. Договору поставки);

- сума цього Договору складає суму всіх видаткових накладних на Товар, поставлений згідно Договору (п. 4.1. Договору поставки);

- покупець здійснює оплату за поставлений Товар шляхом банківського перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 60 календарних днів з моменту постачання Товару. Покупець здійснює оплату за поставлений Товар з урахуванням цін, зазначених в специфікації та /або накладній на кожну партію окремо (п.п. 4.2., 4.3. Договору поставки).

Позивач зазначає, що на виконання умов Договору поставки здійснив поставку відповідачу товару на загальну суму 372 897,10грн., що підтверджується видатковими накладними:

- № 3476 від 24.05.2016р. на суму 79 619,09 грн. (а.с. 29 т. 1) ;

- № 4462 від 01.04.2016р. на суму 86 817,91 грн. (а.с. 30 т. 1);

- № 4569 від 05.07.2016р. на суму 23 400,00 грн. (а.с. 32 т. 1);

- № 5102 від 22.07.2016р. на суму 72 818,93 грн. (а.с. 33 т. 1);

- № 5740 від 17.08.2016р. на суму 66 970,72 грн. (а.с. 34 т. 1) ;

- № 6022 від 30.08.2016р. на суму 2 340,66 грн. (а.с. 36 т. 1);

- № 8680 від 06.12.2016р. на суму 33 973,15 грн. (а.с. 37 т. 1);

- № 9359 від 28.12.2016р. на суму 6 956,64 грн. (а.с. 38 т. 1).

В підтвердження факту поставки позивач залучив до позовної заяви оригінали вищевказаних видаткових накладних ( а.с. 92-99 т.1) , а також товарно - транспортні накладні № Р4462 від 01.07.2016р. на суму 86 817,91грн. (а.с. 31 т. 1) та № Р5740 від 17.08.2016р. на суму 66 670,72грн. (а.с. 35 т. 1),

Факт отримання від позивача товару на виконання умов Договору поставки у вказаній позивачем кількості відповідачем не заперечується.

Всупереч взятим на себе договірним зобов'язанням відповідач розрахунок за поставлений товар здійснив частково, сплативши 23 767,77грн., у зв"язку з чим у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 349 129,33 грн.

У зв'язку із простроченням виконання зобов'язання по оплаті товару, позивачем направлено на адресу відповідача претензію від 27.03.2017р.за № 01-02/04/314 з вимогою про сплату суми боргу (а.с. 39-42 т. 1), яка відповідачем залишена без відповіді, а грошове зобов'язання - без виконання.

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 349 129,33грн. основного боргу, 35 405,78грн. пені, 12 366,91грн. 3% річних, 61 587,17 грн інфляційних втрат (з урахування заяви про зменшення позовних вимог від 24.11.2017р. ).

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до норм ст. ст. 202, 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли правовідносин, що випливають з договору поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частини 1 та 6 ст. 265 ГК України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, зобов'язуючим, що обумовлено взаємним виникненням у кожної із сторін прав та обов'язків, а саме, зобов'язання продавця передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов'язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги.

За змістом ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити продукцію (товар) після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором чи товарно-розпорядчими документами не визначено іншого строку оплати.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" ( редакції, що діяла на момент поставки товару) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до ст. 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Судом встановлено, що видатковими та товарно - транспортними накладними, скріпленими печатками обох сторін, підтверджується факт поставки позивачем товару відповідачеві на загальну суму 372 897,10грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, в порушення своїх зобов'язання за Договором поставки, оплату поставленого товару здійснив частково, сплативши 23 767,77грн., у зв"язку з чим на момент подання позивачем позову заборгованість відповідача за поставлений товар становить 349 129,33 грн.

Доказів того, що відповідач здійснив оплату поставленої позивачем продукції у повному обсязі матеріали справи не містять.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 349 129,33 грн.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив, судом відхиляються як необґрунтовані та безпідставні, оскільки наявність печатки та підпису уповноваженої особи покупця (відповідача) на видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

За неналежне виконання відповідачем умов Договору постачання позивач нарахував та заяви до стягнення з відповідача 35 405,78грн. пені, 12 366,91грн. 3 % річних та 61 587,17грн. інфляційних втрат.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Штрафними санкціями у ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у розі порушення боржником зобов"язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В п. 5.2. Договору сторони узгодили, що у випадку несвоєчасної оплати покупцем поставленого товару, останній сплачує постачальникові пеню, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, від несплаченої суми поставленого товару, за кожний день невиконання своїх зобов"язань.

За приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Дії відповідача є порушенням умов Договору поставки, що є підставою для застосування відповідальності (нарахування пені) відповідно до пункту 5.2. вказаного Договору та захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до приписів ст. 625 ЦК України.

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 3% річних (з урахуванням моменту виникнення у відповідача зобов'язань з оплати поставленого товару), судом встановлено їх правильність та відповідність вимогам умов Договору поставки та чинного законодавства України.

З огляду на вищенаведене та доведення факту неналежного виконання відповідачем обов'язку з оплати поставленого товару, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 349 129,33грн. основного боргу, 35 405,78грн. пені, 61 587,17грн. інфляційних втрат та 12 366,91грн. 3 % річних обґрунтовані, підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.

Як зазначалося в описовій частині рішення, відповідачем подано заяву про розстрочку виконання рішення суду рівними частинами по 5 000,00грн. щотижня до повного виконання рішення (а.с. 2-41 т. 2).

В обґрунтування заяви відповідач посилається на те, що основним ринком збуту продукції відповідача був ринок Російської Федерації, проте останньою було введено заборону на імпорт сільськогосподарської продукції, сировини та продуктів споживання, країною походження яких є Україна; дана заборона розповсюджується і на товари відповідача; на даний час Товариство шукає нові ринки збуту товарів, вживає дії щодо стягнення заборгованості зі своїх контрагентів. Вказує, що невідомими особами чинились перешкоди у здійсненні господарської діяльності Товариства, що спричинило завдання йому збитків. Також зазначає, що маючи низькі значення ліквідних актів, що підтверджено аудиторським висновком, товариство не може погасити своєчасно короткострокової заборгованості за рахунок грошових коштів, в результаті чого виникає постійна потреба у залученні джерел зовнішнього фінансування, а одночасне виконання всіх судових рішень про стягнення заборгованості з ТОВ "Білогір"я молокопродукт" є неможливим в силу недостатності власних обігових коштів, що в свою чергу, може призвести до повної неплатоспроможності товариства і ризику банкрутства. Відповідач зазначає, що стягнення суми боргу за рішенням суду за єдиним платежем без розстрочки виконання рішення суду, зумовить неможливість своєчасної виплати заробітної плати працівникам товариства, своєчасної сплати податків та зборів, банківських кредитів, комунальних платежів, а також може спричинити скорочення штату та звільнення працівників.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав подану заяву та просив суд задовольнити її.

Представник позивача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні заяви відповідача про розстрочку виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Розстрочка означає виконання рішення, частинами, встановленими судом, з певним інтервалом в часі. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим судом способом.

Суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Таким чином, в основу судового акту про надання розстрочки або відстрочки виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють чи роблять неможливим його виконання. Тобто, суд повинен враховувати матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Відповідачем не додано до заяви жодних доказів, які б свідчили про тяжкий фінансовий стан відповідача на даний час. Надані, зокрема, копія акту про простій підприємства у вересні 2016р., звіту про фінансові результати за І півріччя 2017 р., балансу (звіту про фінансовий стан) станом на 30.06.2017р. не є достатніми доказами неможливості виконання рішення суду станом на даний час. Також у звіті незалежного аудитора, на який посилається відповідач у заяві, предметом дослідження аудиторами був період господарської діяльності товариства з 01.01.2016р. по 31.12.2016р.

Відповідачем також не подано доказів про наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення.

З огляду на зазначене, заява відповідача про розстрочку виконання рішення задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Разом з тим, відповідно до ч. 6 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у разі необхідності, у резолютивній частині рішення також вказується про повернення судового збору.

Зменшення розміру позовних вимог, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", є підставою для повернення відповідної суми судового збору за клопотанням особи, яка його сплатила.

Частинами 2 та 5 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" визначено, що у випадках, установлених п. 1 ч. 1 цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Як вбачається з матеріалів справи, під час звернення позивача з позовом до суду розмір позовних вимог складав 513 921,10 грн. і сплачена позивачем згідно платіжного доручення № 3 від 17.10.2017р. сума судового збору становила 7 708,82 грн. (1,5% від суми позову).

Під час розгляду справи позивачем зменшено позовні вимоги, а судом прийнято зменшення розміру позовних вимог до 458 489,19 грн., відповідно, сума судового збору з урахуванням зменшення позовних вимог становить 6 877,34грн. (1,5% від суми позову).

Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що надмірно сплачений позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду Полтавської області судовий збір в розмірі 831,48 грн. згідно платіжного доручення № 3 від 17.10.2017р. підлягає поверненню з Державного бюджету України на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232-233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогір"я молокопродукт" (37300, Полтавська область, м. Гадяч, вул. Героїв Майдану, буд. 82, офіс 23, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізоформ" ( 01042, м. Київ, пров. Новопечерський, буд. 19/3, корпус 1, кім. 5, ) заборгованість за Договором поставки № 29736 від 04.01.2016р. в сумі 458 489,19грн., з яких 349 129,33грн. - основний борг, 35 405,78грн. - пеня, 12 366,91грн. - 3 % річних та 61 587,17грн. - інфляційні втрати , а також судовий збір в сумі 6 877,34грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогір'я молокопродукт" про надання розстрочки виконання рішення суду - відмовити.

4. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Лізоформ" ( 01042, м. Київ, пров. Новопечерський, буд. 19/3, корпус 1, кім. 5, ) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 831,48 грн. згідно платіжного доручення № 3 від 17.10.2017р., оригінал якого знаходиться у матеріалах справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1,2 ст. 241 Господарського процесуального кодексу України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ст. 256 Господарського процесуального кодексу України). Згідно з ст. 257 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 02.04.2018р.

Суддя О.О. Ореховська