КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2018 р. Справа№ 910/15873/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Алданової С.О.

Зеленіна В.О.

За участю секретаря судового засідання Москаленко Г.C.

представники сторін:

від позивача - Єгоров В.С. дов. № 14-195 від 11.12.2017,

від відповідача - Гончаренко І.Л. дов. № 18022302 від 23.02.2018,

розглянувши матеріали

апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 29.01.2018

за заявою Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню в частині

у справі № 910/15873/13 (суддя Головіна К. І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна

акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

про стягнення 718 182,65 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Київенерго» (далі - відповідач, заявник, ПАТ «Київенерго») звернулось із заявою про визнання судового наказу Господарського суду міста Києва від 19.02.2014 у даній справі таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення 391 769,96 грн.

В обґрунтування заяви ПАТ «Київенерго» посилається на те, що судовий наказ частково не підлягає виконанню, оскільки стягнуті з ПАТ «Київенерго» пеня та 3 % річних повинні бути списані на підставі Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» з дня набрання чинності цим Законом.

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - позивач, стягувач, ПАТ «НАК «Нафтогаз України») заперечує факт списання такої заборгованості та відсутність у боржника обов'язку сплати коштів, оскільки Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» не розповсюджується на випадки стягнення заборгованості, яка виникла за природний газ, спожитий для власних потреб.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2018 у справі № 910/15873/13 відмовлено у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про визнання судового наказу від 19.02.2014 таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалу мотивовано, зокрема, тим, що положення Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» не містять приписів щодо автоматичного списання стягувачем заборгованості, отже, саме лише набрання чинності положень зазначеного Закону не є підставою для визнання наказу Господарського суду міста Києва від 19.02.2014 таким, що не підлягає виконанню. Крім того, судом зазначено, що заявник неправильно обрав спосіб захисту свого права, оскільки у сторін існує спір щодо наявності у боржника права на списання заборгованості, яке стягувачем не визнається, а отже спір може бути вирішений шляхом звернення заявника до суду з відповідним позовом.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, Публічне акціонерне товариство «Київенерго» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.01.2018 у справі № 910/15873/13 скасувати повністю. Визнати наказ Господарського суду міста Києва у справі № 910/15873/13 від 19.02.2014 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення 391 769,96 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги ПАТ «Київенерго» посилається, зокрема, на:

- ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», за імперативним приписом якої списання відбувається з моменту набрання чинності даним Законом та не потребує узгодження з постачальником природного газу чи підтвердженням останнім такого списання;

- поширення дії даного Закону на ПАТ «Київенерго» щодо списання інфляційних втрат та 3 % річних;

- вірно обраний спосіб захисту свого порушеного права, що підтверджено судовою практикою.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2018, для розгляду апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Київенерго» сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Алданова С.О., Зеленін В.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.02.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Київенерго» та прийнято до розгляду в судовому засіданні на 14.03.2018.

06.03.2018 через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від ПАТ «НАК «Нафтогаз України» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Також у відзиві зазначено, що положеннями ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» передбачено лише можливість списання відповідної заборгованості, а не імперативний припис. Крім того, п. 1.2 Договору купівлі-продажу встановлено, що проданий газ використовується ПАТ «Київенерго» для власних потреб та він є кінцевим споживачем, що виключає застосування положень спірного Закону.

12.03.2018 через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від ПАТ «Київенерго» надійшли заперечення на відзив, в яких відповідач заперечує проти доводів викладених у відзиві та зазначає, що на списання спірної заборгованості розповсюджується дія Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» а ч. 3 ст. 7 - є імперативним приписом.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для повного, всебічного та правильного вирішення справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення по суті спору.

Представник Публічного акціонерного товариства «Київенерго» у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.01.2018 у справі № 910/15873/13 скасувати повністю. Визнати наказ Господарського суду міста Києва у справі № 910/15873/13 від 19.02.2014 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення 391 769,96 грн.

Представник Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» у поясненнях, наданих у судовому засіданні, заперечував проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване судове рішення місцевого господарського суду як таке, що прийняте з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2014, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 10.04.2014 з ПАТ «Київенерго» стягнуто пеню в сумі 429 185,05 грн. та 3% річних у сумі 86 072,18 грн., що разом становить 515 257,23 грн., в іншій частині позову - відмовлено.

19.02.2014 на виконання зазначеної постанови Господарським судом міста Києва був виданий наказ № 910/15873/13, що перебував на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві у виконавчому провадженні № 42982206, яке у подальшому було закінчено.

Заявник стверджує, що його обов'язок з виконання судового рішення припинився в силу Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» № 1730-VIII (далі - Закон), який набрав чинності 30.11.2016, а саме на підставі спеціальної норми - ч. 3 ст. 7 Закону, яка містить імперативний припис щодо списання спірної заборгованості.

Оскільки його включено до вказаного відповідного Реєстру, то заборгованість за наказом Господарського суду міста Києва № 910/15874/13 від 19.02.2014, є списаною, як за спожиті енергоносії, на підставі Закону «Про заходи спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а значить - наказ має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню в частині (залишок заборгованості становить 391 769,96 грн.).

Відповідно до ч. 2 ст. 328 Господарського процесуального кодексу України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до ст. 2 Закону сфера його дії поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства (далі - Реєстр).

Положеннями ч. 1 ст. 1 Закону встановлено, що учасниками процедури врегулювання заборгованості - є підприємства та організації, включені до Реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 155 від 20.06.2017 боржника - ПАТ «Київенерго» було включено до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії (лист Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 8/10-1126-17 від 21.06.2017).

Таким чином, з моменту включення ПАТ «Київенерго» до Реєстру, на нього розповсюджується дія Закону.

Як передбачено ч. 3 ст. 7 Закону, на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим законом.

Отже, ч. 3 ст. 7 Закону є нормою прямої дії. Виконання цієї норми не потребує від відповідача вчинення будь-яких дій. Право на списання інфляційних нарахувань та процентів річних поставлено у залежність лише до умов погашення основної заборгованості за отриманий природний газ у строк до набрання чинності цим Законом.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 910/16351/13 між цими ж сторонами.

При цьому, судова колегія звертає увагу, що Законом визначено, яка саме заборгованість підпадає під його дію.

Так ч. 1 ст. 1 Закону встановлено поняття заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, - це кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Таким чином, Закон обмежує можливість його використовувати для списання заборгованості, яка виникла з інших, не передбачених ним, підстав.

Відповідно до п. 1.2 Договору № 1477/12-ПР від 31.07.2012 газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для власних потреб. Покупець є кінцевим споживачем.

Враховуючи, що заборгованість виникла за отриманий газ для власних потреб ПАТ «Київенерго», тобто зазначена заборгованість не є заборгованістю, яка визначена положеннями ч. 1 ст. 1 Закону, то підстави для застосування ч. 3 ст. 7 Закону до заборгованості у даній справі - відсутні.

З огляду на наведені обставини, посилання позивача на встановлення ч. 3 ст. 7 Закону лише можливості у подальшому списати заборгованість та необхідність направлення відповідного повідомлення після внесення ПАТ «Київенерго» до Реєстру є помилковими.

Доводи відповідача, що зазначена заборгованість використовувалась не для власних потреб не приймаються судом, оскільки умовами п. 1.2 Договору передбачено використання придбаного за ним газу для власних потреб.

Стосовно способу захисту, то судова колегія відмічає, що ПАТ «Київенерго» самостійно обирає спосіб захисту та не позбавлене права звернутися як з даною заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню в частині, так і з окремим позовом про списання заборгованості.

Частиною 2 ст. 328 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, зокрема, з інших причин. Такі інші причини передбачені ч. 3 ст. 7 Закону.

Отже висновок суду першої інстанції в цій частині є помилковим, але враховуючи відсутність підстав для застосування ч. 3 ст. 7 Закону до спірної заборгованості, на остаточний висновок це не впливає.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню в частині.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування судового рішення по даній справі апелянтом не наведено.

Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, викладені Публічним акціонерним товариством «Київенерго» в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.01.2018 у справі № 910/15873/13 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Київенерго» задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Публічне акціонерне товариство «Київенерго» (апелянта).

Керуючись ст.ст. 76-79, 86, 129, 269-270, 275-276, 282, 284, 328 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київенерго» залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.01.2018 у справі № 910/15873/13 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/15873/13 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді С.О. Алданова

В.О. Зеленін

Повний текст рішення складено 19.03.2018 року