ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2018р. справа №914/60/18

Суддя Юркевич М.В., при секретарі Кияк І.В., розглянув матеріали справи

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Поділляагрозахист", м. Вінниця

до відповідача: Фермерського господарства Кільгана Івана Степановича, с. Велика Білина Львівська область

про: стягнення 2 184 702,39 грн. заборгованості

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - представник

від відповідача: не зявився

Суть спору. Товариство з обмеженою відповідальністю "Поділляагрозахист" звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Фермерського господарства Кільгана Івана Степановича про стягнення 1 681 807,20 грн. основного боргу, 196 786, 07 грн. пені та 306 109,12 грн. процентів річних.

Ухвалою від 09.01.2018р. було відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 30.01.2018р.

Розгляд справи відкладався з підстав викладених у відповідних ухвалах суду від 30.01.2018р., 27.02.2018р.

27.02.2018р. було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 13.03.2018р.

В ході розгляду справи по суті в судовому засіданні оголошувалася перерва до 27.03.2018р.

В останнє судове засідання 27.03.2018р. зявився представник позивача. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі, виступив зі вступним слово, просив суд позов задоволити.

В ході судових засідань з розгляду справи по суті представники сторін виступили зі вступними словами, після чого суд перейшов до дослідження доказів та обставин справи, внаслідок чого зясовано наступне:

Між товариством з обмеженою відповідальністю «Поділляагрозазист» (позивачем) та фермерським господарством «Кільгана Івана Степановича» (відповідачем) було укладено ряд договорів купівлі-продажу міндобрив, зокрема:

1. Договір №05-03-Л-ЧП від 10.05.2016р. (надалі договір №1)

2. Договір №10-03-Л-К від 03.10.2016р. (надалі договір №2)

3. Договір №04-07-Л-ЧП від 05.04.2017р. (надалі договір №3)

4. Договір №05-12-Л-К від 23.05.2017р. (надалі договір №4)

Відповідно до умов вказаних договорів, позивач зобовязувався здійснювати поставку товару, визначеного у специфікаціях, а відповідач приймати та оплачувати його у порядку та строки встановлені в договорах та специфікаціях.

Як вбачається з матеріалів справи, в межах кожного з договорів сторонами було підписано специфікації на поставку товару. Зокрема, сторонами було підписано:

На виконання договору №1:

· Специфікацію №6 від 19.08.2016р. на суму 337 324,10 грн.;

· Специфікацію №7 від 31.08.2016р. на суму 27 667,50 грн.;

· Специфікацію №8 від 06.09.2016р. на суму 57 988,13 грн.;

На виконання договору №2:

· Специфікацію №1 від 23.09.2016р. на суму 143 825,00 грн.;

На виконання договору №3:

· Специфікацію №2 від 23.05.2017р. на суму 1 118 145,28 грн.;

· Специфікацію №4 від 06.06.2017р. на суму 3 524,40 грн.;

· Специфікацію №5 від 12.06.2017р. на суму 66 472,56 грн.;

· Специфікацію №7 від 04.07.2017р. на суму 4 755,36 грн.;

На виконання договору №4:

· Специфікацію №1 на суму 850 025,62 грн.;

Загальна сума поставленого за вищенаведеними специфікаціями товару, згідно долучених до матеріалів справи накладних, становить 2 290 914,44 грн. З них, 1 477 391,20 грн. було частково оплачено відповідачем, про що свідчить долучений до матеріалів справи акт звірки взаєморозрахунків підписаний сторонами від 13.12.2017р.

Позиція позивача. Позивач стверджує, що відповідачем, на виконання вказаних договорів було сплачено лише 1 477 391,20 грн., відтак неоплаченими залишилося 1 681 807,20 грн., що свідчить про порушення грошового зобовязання з боку відповідача

На підтвердження поставки товару та прийняття його відповідачем, позивач долучив до матеріалів справи копії видаткових накладних та товарно-транспортних накладних, які підписані відповідачем та скріплені печаткою.

Таким чином, позивач зазначає про порушення з боку відповідача строків та порядку розрахунків за товар.

З огляду на вищенаведене, позивач просить суд стягнути з відповідача 1 681 807,20 грн. основного боргу, 196 786, 07 грн. пені та 306 109,12 грн. процентів річних за порушення строків виконання грошового зобовязання.

Позиція відповідача. У своєму відзиві на позов відповідач, заперечуючи позовні вимоги зазначає, що основна заборгованість відповідача становить 1 107 813,95 грн, а не 1 681 807,20 грн. як заявляє до стягнення позивач.

Крім того, відповідач заперечує проти нарахованих позивачем сум пені та процентів річних, вважає, що позивач нарахував такі неправильно та завищено необгрунтовано. Для цього відповідач послуговується своїм контррозрахунком.

З огляду на вищенаведене, відповідач просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити в необгрунтованій частині.

При прийнятті рішення суд виходить з наступного:

Відповідно до фактичних обставин справи встановлених судом спір виник через неналежне виконання з боку відповідача договірних зобовязань в частині повної та своєчасної оплати за договорами купівлі-продажу.

Даний спір лежить в площині його регулювання нормами Цивільного кодексу України і Господарського кодексу України та правовими інститутами договору поставки і купівлі-продажу.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 236 ГПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Одним з головних призначень обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Серявін проти України»).

В силу приписів ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи рішення суд послуговується наступними своїми висновками:

Ч. 1, 3 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачем було поставлено відповідачу товар в межах договорів купівлі-продажу за 2016-2017р. на загальну суму 2 290 914,44 грн., про що свідчать підписані сторонами та скріплені печатками видаткові накладні та товарно-транспортні накладні. Факт отримання товару згідно специфікацій підтверджується та не заперечується відповідачем.

Крім того, додатковим підтвердженням поставки товару також слугує підписаний акт звірки взаєморозрахунків між сторонами станом на 13.12.2017р. У вказаному акті зазначено дати продажу (поставки товару) та дати часткової оплати відповідачем.

На підставі встановлених судом обставин та вищенаведених доказів вбачається, часткову оплату відповідач здійснив за товар у розмірі 1 477,391,20 грн. Відтак, неоплаченим залишився товар в сумі 1 681 807, 20 грн., що є основним боргом.

Однак, у своєму відзиві та поясненнях при розгляді справи по суті відповідач стверджував, що здійснив більшу оплату, ніж про це зазначено позивачем, а тому, станом на час розгляду спору основний борг становить 1 107 813, 95 грн.

З такими твердженнями відповідача суд погодитися не може, з огляду на наступне:

В силу приписів ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Так, в даному випадку, відповідач стверджуючи про здійснену ним більшу часткову оплату за товар не обгрунтовує таке належними та допустимими доказами. В підтвердження наведених фактів відповідачем не було представлено ні банківських виписок, ні інших платіжних документів, що підтверджували б дійсну оплату товару поставленого позивачем, окрім того, що вже є в матеріалах справи та на які покликається позивач.

Таким чином, суд керуючись принципом змагальності сторін констатує, що відповідачем, в частині основного боргу не доведено тих обставин, на які останній покликається в обгрунтування заперечень.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що основна заборгованість відповідача перед позивачем за спірними договорами купівлі-продажу становить становить 1 681 807,20 грн. Вказана сума підтверджена належними та допустимими доказами, не спростована відповідачем, а тому підлягає до задоволення.

Крім того, у відповідності до п. 5.4 та 5.6. вказаних договорів купівлі-продажу, позивачем будо здійснено нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобовязання, а саме 196 786,07 грн. пені та 306 109,12 грн. процентів річних.

Здійснивши перевірку нарахованих позивачем сум, дослідивши правові підстави таких нарахувань суд дійшов висновку в цій частині позовних вимог позов задоволити частково, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5.4. договорів, за порушення строків оплати встановлених договором або специфікаціями до нього, покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Як вбачається з поданого позивачем розрахунку, по всіх чотирьох договорах купівлі-продажу та специфікаціях, підписаних на їх виконання, позивач нараховував пеню за весь період прострочення, яке мало місце як в 2016р. так і в 2017р.

Така позиція позивача є неправильною та суперечить правилам нарахування такої штрафної санкції, встановленим у законодавстві. Так, суд звертає увагу на таке:

Як зазначено в п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до наведених положень ГК України та Постанови Пленуму, судом здійснено перерахунок нарахованої пені та строків, з урахуванням таких правил та встановлено наступне:

По договору №1: (періоди нарахування пені становлять):

1. За специфікацією №6 від 19.08.2016р. із суми заборгованості 128 198,83 грн. з 31.10.2016р. по 01.05.2017р. в сумі 17 846,92 грн.

2. За специфікацією №7 від 31.08.2016р. із суми заборгованості 19 367,25 грн. з 31.10.2016р. по 01.05.2017р. в сумі 2 696,17 грн.

3. За специфікацією №8 від 06.09.2016р. із суми заборгованості 34 792,88 грн. з 31.10.2016р. по 01.05.2017р. в сумі 4 843,61 грн.

По договору №2: (періоди нарахування пені становлять):

1. За специфікацією №1 від 23.09.2016р. із суми заборгованості 93 825,00 грн. з 25.10.2016р. по 25.04.2017р. в сумі 13 106,69 грн.

По договору №3: (періоди нарахування пені становлять):

1. За специфікацією №2 від 23.05.2017р. із суми заборгованості 480 845,30 грн. з 01.11.2017р. по 26.12.2017р. в сумі 20 235,02 грн.

2. За специфікацією №4 від 06.06.2017р. із суми заборгованості 3 524,40 грн. з 01.11.2017р. по 26.12.2017р. в сумі 148,31 грн.

3. За специфікацією №5 від 12.06.2017р. із суми заборгованості 66 472,56 грн. з 01.11.2017р. по 26.12.2017р. в сумі 2 797,34 грн.

4. За специфікацією №7 від 04.07.2017р. із суми заборгованості 4 755,36 грн. з 01.11.2017р. по 26.12.2017р. в сумі 200.12 грн.

По договору №4: (періоди нарахування пені становлять):

1. За специфікацією №1 від 23.05.2017р. із суми заборгованості 850 025,62 грн. з 01.09.2017р. по 26.12.2017р. в сумі 71 518,59 грн.

Таким чином, загальна сума пені, яка підлягає до стягнення з відповідача становить 133 392,77 грн.

Крім того, відповідно до п. 5.6. договору, сторони прийшли до згоди щодо зміни розміру процентної ставки. Передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України і встановлюють її в 25% річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем (відповідно до специфікацій) та 48% річних від передбаченої ціни товару з дати закінчення 90 календарних днів до дня повної оплати.

За даними позовними вимогами, позивач просив суд стягнути з відповідача 306 109,12 грн. процентів річних.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок процентів річних, суд дійшов висновку, що в частині нарахування процентів річних по договорах №1 та №2 позивач безпідставно нараховував штрафну санкцію у вигляді 48% річних починаючи з першого дня виникнення такого прострочення згідно кожної із специфікацій.

В даному випадку, господарський суд вважає такі дії позивача неправомірними та такими, що не відповідають умовам укладених договорів.

Так, відповідна процентна ставка в розмірі 48% від суми простроченого платежу може бути, згідно п. 5.6. договорів, нарахована лише після спливу 90 календарних днів з моменту виникнення прострочення. В той же час, в період прострочення до 90 календарних днів може бути застосована процентна ставка передбачена сторонами в 25% річних. Але позивач такої позовної вимоги стосовно договорів №1 та №2 - не ставить.

Відтак, господарський суд, здійснивши перерахунок процентів річних, нарахованих за прострочення платежів згідно договорів №1 та №2, дійшов наступних висновків:

По договору №1: (періоди нарахування 48% становлять):

1. За специфікацією №6 від 19.08.2016р. із суми заборгованості 128 198,83 грн. з 27.01.2017р. по 26.12.2017р. в сумі 56 309,14 грн.

2. За специфікацією №7 від 31.08.2016р. із суми заборгованості 19 367,25 грн. з 27.01.2017р. по 26.12.2017р. в сумі 8 506,73 грн.

3. За специфікацією №8 від 06.09.2016р. із суми заборгованості 34 792,88 грн. з 27.01.2017р. по 26.12.2017р. в сумі 15 282,18 грн.

По договору №2: (періоди нарахування 48% становлять):

1. За специфікацією №1 від 23.09.2016р. із суми заборгованості 93 825,00 грн. з 22.01.2017р. по 26.12.2017р. в сумі 41 827,96 грн.

Таким чином, загальна сума процентів річних, яка підлягає до стягнення з відповідача, з урахуванням проведеного судом перерахунку по договору №1 та №2 - становить 174 536,16 грн.

Підсумовуючи вищенаведене суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково в розмірі:

1 681 807,20 грн. основного боргу;

133 392, 77 грн. - пені;

174 536,16 грн. процентів річних.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ст. 86 ГПК України).

В силу приписів ч. 4 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236-241, 327 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділляагрозахист» задоволити частково.

2. Стягнути з Фермерського господарства «Кільгана Івана Степановича» (81467, Львівська область, Самбірський район, с. Велика Білина, код ЄДРПО 22378934) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Поділляагрозахист» (21029, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 122, код ЄДРПО 37898486) 1 681 807,20 грн. основного боргу, 133 392, 77 грн. пені, 174 536,16 грн. процентів річних та 29 846,05 грн. витрат по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

3. В задоволенні позовних вимог про стягнення з Фермерського господарства «Кільгана Івана Степановича» 63 393, 30 грн. пені та 131 572, 96 грн. процентів річних відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст.327 ГПК України.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України.

В судовому засіданні 27.03.2018р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 29.03.2018р.

Суддя Юркевич М. В.