РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.03.2018Справа № 910/23713/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті»

До 1. Міністерства юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська експертна група»

про визнання недійсним договору

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники сторін:

від позивача: Рудницький О.Л. - по дов.

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська експертна група» про визнання договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що договір на проведення оцінки майна арештованого у виконавчому провадженні №50162314, сторонами якого є відповідачі, укладено з порушенням п. п. 1, 2, 4 ст. 203 Цивільного кодексу України, та ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.ст. 10, 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну діяльність в Україні», оскільки такий правочин було укладено без згоди власника майна, а також направлено на заниження вартості арештованого майна, що в свою чергу прямо порушує майнові права та інтереси позивача.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.01.2018р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» до Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська експертна група» про визнання договору недійсним залишено без руху.

Ухвалою від 17.01.2018р. відкрито провадження по справі; постановлено здійснювати розгляд спору за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 12.02.2018р.

У судовому засіданні 12.02.2018р. судом було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотання Міністерства юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України про залучення до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 та заяви останньої в вступ у справу. При цьому, відмовляючи в задоволенні означених клопотань суд виходив з того, що згідно ч.1 ст.50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Проте, у даному випадку відповідачем 1 та ОСОБА_3 не наведено належного обґрунтування впливу рішення по даній справі на права та обов'язки останньої. При цьому, за висновками суду, внаслідок прийняття судового рішення по розглядуваній справі на вказану фізичну особу не буде покладено нових обов'язків та не виникне нових прав.

12.02.2018р. судом було відкладено підготовче засідання на 12.03.2018р. та повідомлено позивача й відповідача 2 про наступне засідання суду.

У судовому засіданні 12.03.2018р. судом було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотань позивача про витребування у відповідачів спірного правочину. При цьому, судом було прийнято до уваги, що згідно ч.ч.1, 2 ст.81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання. Однак, у даному випадку при розгляді означених клопотань позивача судом було враховано пояснення представників відповідачів щодо неможливості задоволення вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті», з огляду на відсутність у Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України витребуваного позивачем договору.

У судовому засіданні 12.03.2018р. судом було закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до розгляду по суті на 19.03.2018р.

Представником позивача у судовому засіданні 19.03.2018р. було підтримано позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача 1 у судове засідання 19.03.2018р. не з'явився, проте, про дату, час та місце розгляду справи по суті був обізнаний, з огляду на присутність представника Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у минулому судовому засіданні.

Представник відповідача 2 у судове засідання 19.03.2018р. також не з'явився, проте, про дату, час та місце розгляду справи по суті був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням №292.

Наразі, за висновками суду, неявка відповідачів у судове засідання 19.03.2018р. не перешкоджає розгляду справи по суті.

В судовому засіданні 19.03.2018р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Як свідчать матеріали справи, 16.02.2016р. старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башіловим Валентином Олександровичем було відкрито виконавче провадження №50162314, про що винесено відповідну постанову.

Постановою від 03.03.2016р. старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова Валентина Олександровича було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику - Товариству з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті».

Постановою від 10.08.2017р. старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова Валентина Олександровича в межах виконавчого провадження №50162314 призначено суб'єкта оціночної діяльності - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська експертна група» (сертифікат, виданий Фондом Державного майна України 17.06.2016р. за №449/16) для надання письмового висновку, звіту про оцінку майна з питань визначення вартості майна, що зазначено у постановах про опис та арешт майна боржника.

Наразі, за твердженнями позивача, правочин щодо оцінки майна боржника укладений з порушенням ч.ч.1, 2, 4 ст.203 Цивільного кодексу України, оскільки порушує приписи ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.ст. 10, 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»; укладений без згоди власника майна, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» не було замовником та стороною договору на проведення оцінки майна.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Як вказувалось судом, обґрунтовуючи заявлений позов позивач посилався на те, що правочин щодо оцінки майна боржника укладений відповідачами з порушенням ч. 1, ч. 2, ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки порушує приписи ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. ст. ст. 10, 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»; укладений без згоди власника майна, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» не було замовником та стороною договору на проведення оцінки майна.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» підлягає залишенню без задоволення. При цьому, суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.10 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна проводиться на підставі договору між суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна.

За приписами ч.ч.1, 2 ст. 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» договір на проведення оцінки майна укладається в письмовій формі та може бути двостороннім або багатостороннім. Під час укладання багатостороннього договору крім замовника оцінки стороною договору може виступати особа-платник, якщо оплату послуг суб'єкта оціночної діяльності здійснює інша особа, а не замовник. У цьому випадку на платника як сторону договору поширюються обмеження, зазначені в статті 8 цього Закону.

Замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах, а також ті, які замовляють оцінку майна за дорученням зазначених осіб. Замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб'єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення його оцінки.

Відповідно до ч. 1 ст.7 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення державним виконавцем постанови про призначення експерта) учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання.

Частинами 1, 2, 6 ст.13 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що для з'ясування та роз'яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторін призначає своєю постановою експерта або спеціаліста (у разі необхідності - кількох експертів або спеціалістів), а для оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання. Як експерт або спеціаліст може бути запрошена будь-яка дієздатна особа, яка має необхідні знання, кваліфікацію та досвід роботи у відповідній галузі. Копії постанови державного виконавця про призначення у виконавчому провадженні експерта, спеціаліста або суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання надсилаються сторонам у триденний строк з дня її винесення.

За приписами п.2.9 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом №512/5 від 02.04.2012р. Міністерства юстиції України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для з'ясування та роз'яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторін призначає своєю постановою експерта або спеціаліста (у разі необхідності - кількох експертів або спеціалістів), для оцінки майна (майнових прав) - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання, а також у разі потреби - перекладача.

У ч.1 ст.58 Закону України «Про виконавче провадження» вказано, що визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Відповідно до ч. 2 ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно або якщо боржник чи стягувач заперечує проти передачі арештованого майна боржника для реалізації за ціною, визначеною державним виконавцем, державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для проведення оцінки майна.

Наразі, суд зазначає, що Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначає правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб'єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що оцінка майна проводиться у випадках, встановлених законодавством України, міжнародними угодами, на підставі договору, а також на вимогу однієї з сторін угоди та за згодою сторін.

З системного аналізу правових норм Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Закону України «Про виконавче провадження» та положень Інструкції з організації примусового виконання рішень полягає, що господарський договір не є єдиною правовою підставою для здійснення суб'єктом оціночної діяльності дій, спрямованих на оцінку майна та майнових прав.

Оцінка майна проводиться і у інших випадках, встановлених законодавством України, наприклад, яке регулює відносини з примусового виконання судових рішень, що передбачено ст.7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність».

Зі змісту ст. 10, ст. 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» полягає, що відносини із суб'єктом оціночної діяльності можуть бути побудовані на підставі договору, який визначає права і зобов'язання його сторін. Наявність такого договору є обов'язковою умовою, коли між суб'єктами права мають виникнути саме майново-господарські відносини.

У даному випадку слід звернути увагу сторін на те, що частиною 1 ст.175 Господарського кодексу України визначено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч.1 статті 176 Господарського кодексу України організаційно-господарськими визнаються господарські зобов'язання, що виникають у процесі управління господарською діяльністю між суб'єктом господарювання та суб'єктом організаційно-господарських повноважень, в силу яких зобов'язана сторона повинна здійснити на користь другої сторони певну управлінсько-господарську (організаційну) дію або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Тобто, з урахуванням викладеного вище, слід зауважити, що у даному випадку у спірних правовідносинах, які виникли в межах виконавчого провадження, підставою для проведення оцінки арештованого майна позивача є не господарський договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а постанова державного виконавця, винесена відповідно до ст.13 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд зазначає, що фактично між Міністерством юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська експертна група» відсутні майново-господарські зобов'язання, які виникають на підставі господарських договорів. Обставини щодо відсутності договору про оцінку майна між означеними особами підтверджено представником відповідача 1 у судовому засіданні 12.03.2018р.

Наведене вище, нівелює можливість суду застосувати обраний Товариством з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» спосіб захисту прав та законний інтересів позивача, як боржника у виконавчому провадженні №50162314.

Приймаючи до уваги, що фактично правовою підставою для здійснення оцінки арештованого майна боржника є постанова державного виконавця, суд дійшов висновку, що посилання позивача на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» мало виступати замовником оцінки і надавати згоду власника майна є юридично неспроможними та безпідставними.

За таких обставин, виходячи з вищенаведеного у сукупності, приймаючи до уваги відсутність між відповідачами майново-господарських правовідносин та виникнення оспорюваних правовідносин саме на підставі постанови державного виконавця, винесеної у межах виконавчого провадження, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» та відсутності підстав для їх задоволення.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 22.03.2018р.

Суддя Спичак О.М.