ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/1976/15

Господарський суд Одеської області у складі:

Головуючий суддя - Волков Р.В., суддя Никифорчук М.І., суддя Гут С.Ф.

секретар судового засідання - Кришталь Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

За позовом Прокурора Кілійського району Одеської області в інтересах держави в особі Кілійської районної державної адміністрації Одеської області

До відповідачів:

1. Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області

2. Фізичної особи-підприємця Чебан Дмитра Івановича

За участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

1.Відділ Держземагенство у Кілійському районі Одеської області

2.Головне управління Держгеокадастру в Одеській області.

про визнання недійсними та скасування рішень, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та зобов'язання звільнити земельну ділянку,

Представники:

Прокурор: Озерова О.Д. (за службовим посвідченням);

Від Кілійської районної державної адміністрації Одеської області: не з'явився.

Від Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області: не з'явився.

Від Фізичної особи-підприємця Чебана Дмитра Івановича: не з'явився. (за договором);

Від відділу Держземагенства у Кілійському районі Одеської області: не з'явився.

Від Головного управління Держгеокадастру в Одеській області: Ярошенко Г.Ю. (за довіреністю);

встановив:

Прокурор Кілійського району Одеської області в інтересах держави в особі Кілійської районної державної адміністрації Одеської області звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області та Фізичної особи-підприємця Чебан Дмитра Івановича в якій просить:

- визнати недійсними та скасувати рішення Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області від 27.04.2005р. 310 «про надання дозволу на виготовлення проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років суб'єкту підприємницької діяльності-фізичній особі Чебану Дмитру Івановичу» та рішення Приморської сільської ради Кілійськогоо району Одеської області 360 від 21.10.2005р. «Про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки суб'єкту підприємницької діяльності-фізичній особі Чебану Дмитру Івановичу»;

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,3123 га (кадастровий номер :02:001:0029, вартістю 787401,99грн. від 08.11.2005р. укладений між Приморською сільською радою Кілійського району Одеської області та ФОП Чебаном Д.І., який зареєстрований в реєстрі за 35 та скасувати його державну реєстрацію;

- зобов'язати ФОП Чебана Д.І. звільнити земельну ділянку, яка розташована на землях Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області (за межами населеного пункту) та використовується згідно договору оренди земельної ділянки, укладеного 08.11.2005р. між Приморською сільською радою Кілійського району Одеської області та ФОП Чебаном Д.І. та зареєстрований в реєстрі за 35, загальною площею 0,3123 га (кадастровий номер :02:001:0029, вартістю 787401,99грн.),

(за виключенням земельної ділянки площею 0,04121 га на якій розташовано базу відпочинку «Голубі далі» за адресою: Одеська область, Кілійський район, с. Приморське, яка належить ФОП Чебану Д.І на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, реєстраційний номер 5155 від 27.12.2004р.).

В обґрунтування своїх вимог посилається на прийняте рішення Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області від 21.10.2005р. 360, яким ФОП Чебану Д.І. (відповідач 2) затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання дозволу в довгострокову оренду (строком на 49 років) земельну ділянку із земель рекреаційного призначення для розміщення, експлуатації та обслуговування бази відпочинку «Голубі дали» на території Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області, а також на укладання між відповідачами договору оренди землі б/н від 08.11.2005р.

Позивач, Кілійська районна державна адміністрація Одеської області позовні вимоги прокурора підтримав в повному обсязі.

Приморська сільська рада Кілійського району Одеської області заперечує проти задоволення позову, вважає, що позов задоволенню не підлягає з підстав викладених у відзивах та додаткових поясненнях.

ФОП Чебан позовні вимоги не визнав, надав відзив на позов в якому просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки вважає, що жодним документом, наявним в матеріалах справи не підтверджено те що вказана земельна ділянка дійсна частково знаходиться за межами населеного пункту, окрім листа відділу держземагенсва, яке є третьою особою у справі.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

27.04.2005р. прийнято рішення 310 Приморською сільською радою Кілійського району Одеської області «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років суб'єкту підприємницької-фізичній особі Чебану Дмитру Івановичу.

Згідно вказаного рішення, ФОП Чебану Д.І. затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,3123 га (кадастровий номер :02:001:0029, вартістю 787401,99грн.) та надано в довгострокову оренду строком на 49 років земельну ділянку із земель рекреаційного призначення для розміщення, експлуатації та обслуговування бази відпочинку «Голубі дали» та території Приморської сільської ради Кілійського району.

08.11.2005р. між Приморською сільською радою Кілійського району Одеської області (відповідач 1) та ФОП Чебаном Д.І. (відповідач 2) укладено та підписано договір оренди земельної ділянки, площею 0,3123 га (кадастровий номер :02:001:0029, вартістю 787401,99грн.), який зареєстровано у відділі Держкомзему у Кілійському районі Одеської області, про що у державному реєстрі земель вчинено запис за номером 335.

Між відповідачами був підписаний договір оренди земельної ділянки 0,3123 га (кадастровий номер № :02:001:0029, вартістю 787401,99грн.). З умов договору вбачається, що підставою для укладання даного договору являється рішення Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області від 27.04.2005р. № 310.

Позов прокурора ґрунтується на твердженнях про те що спірна земельна ділянка, яка перебуває в користування відповідача-2, частково знаходиться за межами населеного пункту с. Приморське Кілійського району Одеської області, при цьому жодного документу, про те, що вказана земельна ділянка дійсно частково знаходиться за межами населеного пункту суду не надано, окрім листа відділу держземагенсства № 10-1515-0.13-1436/2-15 від 21.04.2015р.

Крім того, до справи долучені матеріали проекту землевідведення вказаної ділянки, де знаходяться довідки всіх служб, в тому числі і відділу земельних ресурсів, відповідно до яких зазначено, що земельна ділянка на момент відведення повністю знаходиться в межах населеного пункту та крім того, проект землеустрою, пройшов державну експертизу, відповідно до висновку якої № 1169-05 від 05.09.2005р. чітко зазначається, що на момент відведення ділянки та на момент укладення договору оренду, ділянка повністю знаходиться в межах населеного пункту с. Приморське та також відображено, що документація пройшла погодження в різних відомостях в тому числі відділу земельних ресурсів висновок № 426 від 08.07.2005р. та підрозділу позивача відділу містобудування та архітектури Кілійської РДА № 446 від 04.08.2005р.

При подачі позову та під час розгляду справи у суді, ані позивачем ані прокурором не було надано доказів відносно того, де саме знаходиться частина земельної ділянки яка підлягає звільненню, яка її частина знаходиться під капітальними спорудами що є власністю відповідача-2, а яка вільна від забудови та може бути звільнена, яким чином можна ідентифікувати спірну частину земельної ділянки у разі прийняття рішення про її звільнення.

Статтею 121 Конституції України на прокуратуру покладено функції представництва інтересів громадянина або держави у випадках, визначених законом.

Підстави представництва прокурором інтересів держави визначені в ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру», а саме: наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносини між ними або з державою.

Отже, прокурор може звернутися до суду з позовом лише у випадку відсутності відповідного компетентного органу або нездійснення чи неналежного здійснення останнім чи іншим суб'єктом відповідних владних повноважень.

При цьому прокурор повинен обґрунтувати наявність підстав такого представництва та надати докази на підтвердження того, що він попередньо повідомляв про це відповідні компетентні органи.

Крім того, в 2009 р. відповідачем-2 було проведено нормативну грошову оцінку земельних ділянок, які знаходяться в межах населеного пункту. Відповідач 2 здійснював орендну плату у відсотковому відношенні від нормативної грошової оцінки землі. Нормативна грошова оцінка виділена відповідачу 2а довгострокову оренду строком на 49 років для розміщення експлуатації та обслуговування бази відпочинку «Голубі далі» становить 1017544,73 грн.

Нормативна оцінка земель поза межами населених пунктів позивачем не проводилась. Розмір плати за оренду земельної ділянки без нормативної грошової оцінки значно менший, ніж у випадку її проведення.

Виходячи з тверджень позовної заяви, спірна частина земельної ділянки (0,04121 га) знаходиться за межами населеного пункту, її управління здійснює позивач, однак орендна плата за земельні ділянки, орендодавцем яких виступають місцеві державні адміністрації, також зараховується до бюджетів міст районного значення, сіл та селищ.

Згідно матеріалів справи Відповідач-2 придбав комплекс будівель та споруд бази відпочинку, яка вже фактично існувала та вже після придбання нерухомого майна розроблявся проект землевідведення під вже діючою базою відпочинку. Крім того, відповідно до плану забудови бази відпочинку виготовленого Кілійским РБТІ вбачається, що земельна ділянка повністю забудована.

Крім того, матеріали справи не містять достатніх доказів того, що земельна ділянка під базою відпочинку «Голубі далі» частково перебуває за межами населеного пункту. З цього приводу прокурор посилається лише на лист держземагенсства № 10-1515-0.13-1436/2-15 від 21.04.2015р.

З приводу встановлення меж суд призначав проведення земельно-технічної експертизи, проте вона не була проведена через відсутність необхідних документів.

Проте, протягом 2017р. по офіційним запитам по цій земельній ділянці надавались витяг із земельної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № 99/0/198-17 від 22.06.2017р. та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-017 від 01.12.2017р. де зазначається, що зазначена земельна ділянка повністю перебуває в межах населеного пункту с. Приморське Кілійського району.

Також суд зазначає, що кошти отримані від передачі земельних ділянок в оренду в межах населеного пункту с. Приморське значно більші ніж які знаходяться за його межами. Тому не зрозуміло яким чином задоволення позовних вимог прокуратури захистить майнові інтереси держави.

Ч.2 ст. 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки об'єктом спірних відносин є земельні ділянки, до вказаних правовідносин підлягають першочерговому застосуванню норми саме земельного законодавства як спеціальні норми відповідної галузі права України.

Так, відповідно до ст. 78 Земельного кодексу України (ЗК України), право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно зі ст. 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Відповідно до ч.2 цієї статті права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, у тому числі, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Згідно зі ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Законом України "Про оренду землі" (ст. 4) встановлено, що орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування.

У відповідності до ст.ст. 13, 14 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

В силу положень ст. 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Положеннями ч.1 ст. 124 Земельного кодексу України також передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

При цьому, у п.п. 2.16, 2.24 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" від 17 травня 2011 року 6 зазначено наступне. Необхідною умовою укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або в комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про надання земельної ділянки.

Для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди суттєве значення має з'ясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду згідно з вимогами статей 84, 118, 123, 124 ЗК України з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення. З огляду на це судам потрібно встановлювати наявність у відповідної ради повноважень для вирішення питання щодо затвердження проекту відведення і передачі спірної земельної ділянки в оренду, а отже й дійсність укладеного договору, що оспорюється.

З огляду на це судам необхідно враховувати, що оскільки договір оренди укладається на виконання рішення органу місцевого самоврядування чи виконавчої влади, то без скасування таких рішень у встановленому законом порядку відсутні правові підстави для визнання відповідних договорів недійсними з підстав відсутності повноважень у відповідної місцевої ради чи органу виконавчої влади на затвердження проекту відведення та передачі спірної земельної ділянки в оренду.

Відповідно до ст. 152 ЗК України, Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Отже, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

При цьому, ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦК України визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Кілійська районна державна адміністрація Одеської області є місцевим органом виконавчої влади, який, відповідно до ст. 122 ЗК України, у певних випадках наділений повноваженнями власника земельних ділянок державної власності. Отже, захист прав держави в особі Кілійської районної державної адміністрації на земельні ділянки допускається виключно щодо земель, повноваження щодо розпорядження якими належить відповідній адміністрації.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

У п.п. 2.1, 2.5.2, 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. При цьому, на застосуванні реституції має право наполягати виключно сторона правочину.

В той же час, відповідно ст.ст. 387, 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно ч.1 ст.73 Господарського процесуального Кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.1 ст.74 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з п.1 ст.86 Господарського процесуального Кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.4 ст. 11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

При цьому слід враховувати, що в практиці ЄСПЛ речові та зобов'язальні права розглядаються з огляду на автономне поняття «майно». Принцип непорушності права власності у практиці ЄСПЛ надає можливість більш широко тлумачити саме поняття власності особи та її майна поза межами рамок усталених понять «майно», «річ», виходячи із економічних відносин власності, особливо з огляду на те, що саме поняття «власність» розуміється ширше, аніж класичні елементи права власності: володіння, користування та розпорядження, - оскільки саме поняття «власність» стосується досить широкої категорії відносин, що мають господарсько-економічний характер. Зокрема, вказане тлумачення надається у рішенні ЄСПЛ «Стретч проти Сполученого Королівства», п. 32, де Суд нагадує, що згідно з усталеною практикою органів Конвенції, поняття «майно» може означати «існуюче майно» або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (також рішення по справах «Компанія "Пайн Веллі Девелопментс" та інші проти Ірландії», п. 51; «"Прессос Компанія Нав'єра" та інші проти Бельгії» від 20 листопада 1995 року, серія A, № 332, с. 21, п. 31).

При вирішенні спорів щодо обмеження права власності також необхідно враховувати, що непорушність цього права - одна з основних вимог Угоди про асоціацію з ЄС, підписаної Україною 27 червня 2014 р. І цей принцип передбачає недоторканність як права власності особи, так і самого майна власника.

Вимога щодо непорушності права власності передбачає дотримання таких основних принципів захисту власності, відображених як в праві ЄС, так і в практиці ЄСПЛ, як: правомірність та законність втручання у відносини власності, пропорційність такого втручання, перевірка дій/бездіяльності держави в цілому під час втручання у відносини власності, дотримання «справедливої збалансованості» втручання, а також наявність і адекватність компенсації, процесуальний захист та належні юридичні гарантії захисту щодо такого втручання (так само як і наявність таких гарантій).

У справі «Стретч проти Сполученого Королівства» визначальним принципом, яким керувався ЄСПЛ, був принцип пропорційності втручання у здійснення права власності, оскільки непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном порушує ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, непропорційні заходи втручання у конкретному випадку можуть переважити будь-яку реальну чи презюмовану користь, яку має для загальних інтересів застосування принципу перевищення повноважень та норм щодо неправомочності юридичної особи.

Також, слід враховувати, що, по-перше, самі по собі допущені органами влади порушення під час передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна; по-друге, у користувача майна є законні сподівання на ефективне задоволення своїх майнових прав через отримання певних благ, що відповідає змісту права власності відповідно до ст. 1 Протоколу.

Суд зазначає, що пропорційність або наявність справедливого балансу необхідно встановлювати по відношенню до кожної конкретної ситуації. Виправданість втручання не може вважатися безумовною у кожному випадку перевищення повноважень органом державної влади чи місцевого самоврядування. Отже, має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленими цілями. При цьому з урахуванням принципу стабільності економічних відносин наслідки визнання недійсним та скасування органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору оренди землі та зобов'язання відповідача-2 звільнити земельну ділянку обґрунтовано можуть вважатися непропорційними.

Відповідно до вимог ст.ст. 73,74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд вважає, що прокурором не доведено належними доказами тих обставин, які б вказували на наявність підстав для визнання недійсними рішення ради та договору оренди землі. Натомість наявні в матеріалах справи документи, вказують, що на момент укладання договору оренди, він відповідав всім вимогам законодавства, які діяли на момент укладання договору оренди та вказують, що ділянка знаходилась в межах населеного пункту с. Приморське, Кілійського району, що підтверджує на наявність повноважень Приморської сільської ради укладати вказаний договір та затверджувати Проект землеустрою на вказану земельну ділянку.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги прокурора задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.ст.123, 129 Господарського процесуального Кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 19,121 Конституції Українист.ст.13,78, 84, 92,93,118, 122,123, 124,152 Земельного кодексу України, ст.ст. 13, 14, 16 Закону України "Про оренду землі", ст.ст.203, 215, 216, 387, 388 Цивільного кодексу України, ст.ст. 46, 73, 74, 75, 77, 79, 86, 91, 98, 129, 232, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Прокурора Кілійського району Одеської області в інтересах держави в особі Кілійської районної державної адміністрації Одеської області до відповідачів: Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області та Фізичної особи-підприємця Чебан Дмитра Івановича, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Відділ Держземагенство у Кілійському районі Одеської області та Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, про визнання недійсними та скасування рішень, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та зобов'язання звільнити земельну ділянку - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Одеського апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області протягом двадцяти днів з моменту складення повного рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступна та резолютивна частина рішення оголошені в судовому засіданні 15.03.2018р. Повний текст рішення складений та підписаний 23 березня 2018 р.

Головуючий суддя Р.В. Волков

Суддя М.І. Никифорчук

Суддя С.Ф. Гут