ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 року

м. Київ

Справа № 3/5014/661/2012

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є.В. - головуючого, Мачульського Г.М., Кушніра І.В.,

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання" на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 24.10.2017

за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання" на дії Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі

за позовом Державного підприємства "Енергоринок" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання" про стягнення 283 346 805,83 грн,

ВСТАНОВИВ:

Коротка історія справи та зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У серпні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання" (далі - ТОВ "ЛЕО") звернулося до Господарського суду Луганської області зі скаргою на дії Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент ДВС МЮУ) в якій просило:

- визнати незаконними дії Головного державного виконавця Департаменту ДВС МЮУ Іванюти І.М. з винесення у межах виконавчого провадження № 31947023 постанови від 17.07.2017 про арешт коштів боржника у частині примусового виконання ухвали Господарського суду Луганської області від 24.05.2012 у справі № 3/5014/661/2012 за позовом Держаного підприємства "Енергоринок" (далі - ДП "Енергоринок") до ТОВ "ЛЕО" про стягнення грошових коштів у розмірі 25 828 547,41 грн та 10 % виконавчого збору у розмірі 2 582 854,74 грн;

- визнати недійсною постанову від 17.07.2017 про арешт коштів боржника, винесену у межах виконавчого провадження № 31947023 Головним державним виконавцем Департаменту ДВС МЮУ Іванютою І.М., у частині примусового виконання ухвали Господарського суду Луганської області від 24.05.2012 у справі № 3/5014/661/2012 за позовом ДП "Енергоринок" до ТОВ "ЛЕО" про стягнення грошових коштів у розмірі 25 828 547,41 грн та 10 % виконавчого збору у розмірі 2 582 854,74 грн;

- зняти накладений в рамках примусового виконання ухвали Господарського суду Луганської області від 24.05.2012 у справі № 3/5014/661/2012 арешт з грошових коштів, що містяться на рахунках:

код фінансової установи: 304665, назва фінансової установи: Філія - Луганське обласне управління публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", адреса фінансової установи: 93400, м. Сєвєродонецьк, вул. Енергетиків, 36; номери рахунків: 3374; 3374; 3374; 3374; 3374; 3374; 3374; 3374; 60; 0;

код фінансової установи: 305749, назва фінансової установи: Публічне акціонерне товариство "Банк Кредит Дніпро" адреса фінансової установи: 01023, м. Київ, вул. Мечникова, 3; номери рахунків: 904; 902;

код фінансової установи: 380805, назва фінансової установи: Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль", адреса фінансової установи: 01011, м. Київ, вул. Лескова, 9; номери рахунків: 1, 8, 1, 2, 4, 8, 1, 2, 1, 3, 8, 7, 7, 5, 4, 9, 9, 9, 6, ;

код фінансової установи: 300012, назва фінансової установи: Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", адреса фінансової установи: 01001, м. Київ, пров. Шевченка, 12; номери рахунків: 6381, 6380;

код фінансової установи: 334851, назва фінансової установи: Публічне акціонерне товариство "Перший Український Міжнародний Банк", адреса фінансової установи: 04070, м. Київ, вул. Андріївська, 4; номери рахунків: 9603, 261075908, 9603, 9603, ;

код фінансової установи: 304795, назва фінансової установи: Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк", адреса фінансової установи: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50; номер рахунку: 2922;

код фінансової установи: 351005, назва фінансової установи: Публічне акціонерне товариство "Укрсиббанк", адреса: 04070, м. Київ, вул. Андріївська, 2/12; номер рахунку: 4600;

код фінансової установи: 322313, назва фінансової установи: Публічне акціонерне товариство "Укрсиббанк", адреса: 03150, м. Київ, вул. Антоновича, 127; номер рахунку: 458;

код фінансової установи: 300023, назва фінансової установи: Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк", адреса: 03150, м. Київ, вул. Ковпака, 29; номер рахунку: 9812;

код фінансової установи: 339500, назва фінансової установи: Публічне акціонерне товариство "Таскомбанк", адреса: 01032, м. Київ, вул. С. Петлюри, 30; номери рахунків: 0001, 0101, 0001 і належать ТОВ "ЛЕО", у межах суми простроченої заборгованості з урахуванням виконавчого збору 28 411 402,15 грн та направити копію відповідного судового рішення рекомендованим або цінним листом безпосередньо на адресу зазначених банків.

Скаргу обґрунтовано тим, що Департаментом ДВС МЮУ при винесенні постанови про арешт коштів боржника від 17.07.2017 ВП № 31947023 не було враховано надані ТОВ "ЛЕО" документи на підтвердження сплати ним заборгованості за ухвалою Господарського суду Луганської області від 24.05.2012 у справі № 3/5014/661/2012.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 04.09.2017 (суддя СтарковаГ.М.) скаргу задоволено.

Ухвалу мотивовано тим, що при винесенні спірної постанови про арешт коштів боржника від 17.07.2017 Департаментом ДВС МЮУ керувався лише твердженнями стягувача - ТОВ "Енергоринок", а саме листом від 07.07.2017 № 01/44-7446 про наявність заборгованості ТОВ "ЛЕО", не приймаючи до уваги заяви боржника про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог, акти звірки взаємних розрахунків та платіжних доручень, внаслідок чого було накладено арешт на суму коштів, яка не відповідає реальній заборгованості (з урахуванням виконавчого збору) з виконання ухвали Господарського суду Луганської області від 24.05.2012 у справі №3/5014/661/2012.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 24.10.2017 (колегія суддів: Склярук О.І., Геза Т.Д., Сгара Е.В.) ухвалу скасовано, у задоволенні скарги відмовлено.

Постанова обґрунтована відповідністю дій ВПВР Департаменту ДВС МЮУ під час винесення оспорюваної постанови про арешт коштів боржника від 17.07.2017 ВП № 31947023 вимогам Закону України "Про виконавче провадження", а також тим, що наявний між сторонами спір про припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог підлягає вирішенню в окремому провадженні, а не під час розгляду даної скарги на дії ВДВС.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

У касаційній скарзі ТОВ "ЛЕО" посилається на порушення судом апеляційної інстанції вимог статей 202, 203 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статей 215, 601, 602 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та зазначає, що у випадку незгоди ТОВ "Енергоринок" із заявами про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог, останній не позбавлений права оскаржити їх дійсність у судовому порядку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги.

У касаційній скарзі ТОВ "ЛЕО" просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

У відзиві на касаційну скаргу Департамент ДВС МЮУ просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права. Щодо заяви ТОВ "ЛЕО" про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог Департамент ДВС МЮУ зазначив, що 30.06.2017 листом № 01/44-7265 ТОВ "Енергоринок" повідомило ТОВ "ЛЕО" про нікчемність вказаної заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 06.06.2017 № 01-17/2/272/1, тому Департаментом ДВС МЮУ не було враховано цю заяву під час винесення постанови про арешт коштів боржника від 17.07.2017.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Енергоринок" зазначив, що усі наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та зводяться виключно до встановлення фактичних обставин і переоцінки доказів, що суперечить межам перегляду справи у суді касаційної інстанції. При цьому ТОВ "Енергоринок" просило Верховний Суд розглянути касаційну скаргу ТОВ "ЛЕО" у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Відповідно до частини 6 статті 252 ГПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Отже, питання про розгляд справи в порядку письмового провадження чи в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, залежить не від волевиявлення осіб, які беруть участь у справі, і таке волевиявлення не передбачено наведеними нормами права як підстава для розгляду заяви про перегляд судових рішень у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

За приписами частин 1, 4, 6 статті 301 ГПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу. Перегляд рішень суду першої інстанції та постанов апеляційної інстанції у справах, ціна позову в яких не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, здійснюється без повідомлення учасників справи, крім справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження. З урахуванням конкретних обставин справи суд касаційної інстанції може розглянути касаційні скарги, зазначені у частинах четвертій і п'ятій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Згідно частини 5 статті 301 ГПК України (у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) перегляд ухвал суду першої та апеляційної інстанцій (крім ухвал, якими закінчено розгляд справи) здійснюється судом касаційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки зазначених вище обставин для розгляду відповідної касаційної скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду встановлено не було, дана справа переглядається в порядку письмового провадження, а у задоволенні клопотання про перегляд ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції Верховним Судом у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, колегія суддів відмовляє.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені обставини, Верховний Суд у межах перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права під час ухвалення оскаржуваних судових рішень, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до статті 45 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017) господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал та постанов.

Згідно зі 115 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017) судові рішення є обов'язковими до виконання на усій території України і виконуються в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження".

Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом - стаття 116 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017).

Судами встановлено, що ухвалою Господарського суду Луганської області від 24.05.2012 у справі № 3/5014/661/2012 за позовом ДП "Енергоринок" до ТОВ "ЛЕО" про стягнення 283 346 805,83 грн затверджено мирову угоду, за якою ТОВ "ЛЕО" (боржник) визнало вимоги ДП "Енергоринок" (кредитор) у розмірі 271 721 629,75 грн.

16.09.2014 відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (далі - ВПВР ДВС України) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 44736644 з виконання ухвали Господарського суду Луганської області від 24.05.2012 у справі № 3/5014/661/2012.

Під час виконання ухвали Господарського суду Луганської області від 24.05.2012 у справі № 3/5014/661/2012 ВПВР ДВС України винесені постанови про зупинення та поновлення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 44736644.

24.03.2017 ВПВР Департаменту ДВС МЮУ винесена постанова про об'єднання виконавчого провадження № 44736644 та виконавчих проваджень № 31947027, № 3194023 у зведене виконавче провадження № 53645922.

Заявою про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 02.12.2016 № 01-29/2/561 ТОВ "ЛЕО" повідомило ДП "Енергоринок" про припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог ДП "Енергоринок" та ТОВ "ЛЕО" на загальну суму 76 373 794,82 грн, в тому числі, про припинення шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог зобов'язання ТОВ "ЛЕО" перед ДП "Енергоринок" на суму 14 500 000 грн за ухвалою Господарського суду Луганської області від 24.05.2012 у справі №3/5014/661/2012.

Заявою про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 16.01.2017 № 01-29/2/26 ТОВ "ЛЕО" повідомило ДП "Енергоринок" про припинення (зарахування) зустрічних однорідних вимог ДП "Енергоринок" та ТОВ "ЛЕО" на загальну суму 7 204 214,37 грн, у тому числі, про припинення шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог зобов'язання ТОВ "ЛЕО" перед ДП "Енергоринок" на суму 1 500 000 грн за ухвалою Господарського суду Луганської області від 24.05.2012 у справі № 3/5014/661/2012.

Заявою про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 22.05.2017 № 01-17/2/250/1 ТОВ "ЛЕО" повідомило ДП "Енергоринок" про припинення (зарахування) зустрічних однорідних вимог ДП "Енергоринок" та ТОВ "ЛЕО" на загальну суму 30 700 000 грн, у тому числі, про припинення шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог зобов'язання ТОВ "ЛЕО" перед ДП "Енергоринок" на суму 9 800 000 грн за ухвалою Господарського суду Луганської області від 24.05.2012 у справі № 3/5014/661/2012.

Заявою про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 06.06.2017 № 01-17/2/272/1 ТОВ "ЛЕО" повідомило ДП "Енергоринок" про припинення (зарахування) зустрічних однорідних вимог ДП "Енергоринок" та ТОВ "ЛЕО" на загальну суму 10 700 000 грн, у тому числі, про припинення шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог зобов'язання ТОВ "ЛЕО" перед ДП "Енергоринок" на суму 3 800 000 грн за ухвалою Господарського суду Луганської області від 24.05.2012 у справі № 3/5014/661/2012.

Заявою про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 12.07.2017 № 01-17/2/341/1 ТОВ "ЛЕО" повідомило ДП "Енергоринок" про припинення (зарахування) зустрічних однорідних вимог ДП "Енергоринок" та ТОВ "ЛЕО" на загальну суму 10 928 547,41 грн, у тому числі, про припинення шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог зобов'язання ТОВ "ЛЕО" перед ДП "Енергоринок" на суму 3 828 547,41 грн за ухвалою Господарського суду Луганської області від 24.05.2012 у справі № 3/5014/661/2012.

Крім того, ТОВ "ЛЕО" на користь ДП "Енергоринок" за ухвалою Господарського суду Луганської області від 24.05.2012 у справі № 3/5014/661/2012 були сплачені інфляційні нарахування та 3 % річних згідно із платіжними дорученнями: № 1390 від 29.07.2016 на суму 114 042,22 грн, № 171 від 14.12.2016 на суму 228 084,44 грн, № 187 від 26.12.2016 на суму 57 021,11 грн, №88 від 23.01.2017 на суму 57 021,11 грн, № 140 від 01.02.2017 на суму 57 021,11 грн, № 74 від 16.03.2017 на суму 57 021,11 грн, № 75 від 16.03.2017 на суму 57 021,11 грн, № 134 від 20.04.2017 на суму 57 021,11 грн та № 141 від 20.04.2017 на суму 57 021,11 грн.

07.07.2017 стягувач - ДП "Енергоринок" листом № 01/44-7446 повідомило ВПВР Департаменту ДВС МЮУ про наявність у боржника ТОВ "ЛЕО" простроченої заборгованості станом на 30.06.2017 з виконання ухвали Господарського суду Луганської області від 24.05.2012 у справі № 3/5014/661/2012 в сумі 25 828 547,41 грн та заперечив проти зарахування однорідних вимог з огляду на нікчемність зазначених заяв та підтвердив факт наявності простроченої суми заборгованості за електричну енергію у розмірі 25 828 547,41 грн.

В рамках виконання зведеного виконавчого провадження ВПВР Департаменту ДВС МЮУ винесена постанова про арешт коштів боржника від 17.07.2017 ВП №31947023, якою накладено арешт на кошти ТОВ "ЛЕО" на загальну суму 93 096 804,83 грн.

В частині примусового виконання ухвали Господарського суду Луганської області від 24.05.2012 № 3/5014/661/2012 (ВП № 44736644) вказаний арешт накладений на кошти у розмірі простроченої заборгованості ТОВ "ЛЕО" (боржник) перед ДП "Енергоринок" (стягувач) станом на 30.06.2017 в сумі 25 828 547,41 грн. та 10 % виконавчого збору у сумі 2 582 854,74 грн.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Законом України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема засад обов'язковості виконання рішень (пункт 2 частина 1 статті 2 Закону України "Про виконавче провадження").

Згідно із пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Розділу XIII Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Таким чином, суди правильно виходили з того, що починаючи з 10.10.2016 усі виконавчі дії в межах виконавчого провадження підлягають здійсненню з урахуванням вимог Закону України "Про виконавче провадження" у редакції від 02.06.2016.

Відповідно до статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі

Стаття 601 ЦК України встановлює, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до вимог статті 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог, зокрема у випадках встановлених договором або законом.

При цьому вимоги, які можуть бути зараховані, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному з яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов'язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого (меншого) зобов'язання.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин.

Відповідну правову позицію Верховного Суду України викладено у постанові від 24.06.2015 у справі № 914/2492/14.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем при виконанні договору купівлі-продажу електроенергії від 28.03.2007 № 3969/02 здійснювалася переплата, яку він просив зарахувати в рахунок погашення заборгованості за мировою угодою.

Проте, наявність у відповідача переплати перед позивачем при виконанні конкретного договору не свідчить про виникнення у зв'язку з цим у позивача грошового зобов'язання перед відповідачем.

Фактично сторони не погоджуються із здійсненням зарахування переплаченої суми саме в погашення заборгованості, яка виникла раніше, тобто правовідносини сторін із зарахування зустрічних однорідних вимог за заявами боржника є спірними.

Отже суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що спір про припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог підлягає вирішенню в окремому провадженні, а не під час розгляду даної скарги на дії ВДВС.

Натомість суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про припинення грошових зобов'язань у спірних правовідносинах у зв'язку з проведенням зарахування зустрічних однорідних вимог.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні скарги, врахував вимоги статей 27, 48, 56 Закону України "Про виконавче провадження" та правильно виходив з того, що арешт на кошти боржника згідно постанови від 17.07.2017 Головним державним виконавцем Департаменту ДВС МЮУ накладено у межах суми простроченої заборгованості, яка станом на 30.06.2017 становить 84 633 458,94 грн та 10 % виконавчого збору від простроченої заборгованості - 8 463 345,89 грн, що свідчить про правомірність дій виконавчої служби та відсутність правових підстав для скасування оспорюваної постанови від 17.07.2017 про арешт коштів боржника.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012 та пункт мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 по справі № 11-рп/2012).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а виконання рішення суду є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Савіцький проти України" від 26.07.2012 зазначено, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи договірних держав допускали, щоб остаточні та обов'язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок.

Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов'язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов'язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню.

За певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

Саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі "Comingersoll S. A." проти Португалії", заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV).

Таким чином, оскільки пункт 1 статті 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін.

Наведені у касаційній скарзі аргументи не є підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони не спростовують правильних висновків суду щодо правомірності дій ВПВР Департаменту ДВС МЮУ під час винесення постанови про арешт коштів боржника від 17.07.2017 ВП № 31947023 та зводяться до необхідності переоцінки доказів, що не входить до меж розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлених статтею 300 ГПК України (у редакції, чинній після 15.12.2017).

Доводи, викладені у відзивах на касаційну скаргу, зводяться до обґрунтованості постанови суду апеляційної інстанції, з чим колегія суддів погоджується.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

За таких обставин, оскільки фундаментальних порушень не встановлено, судові рішення у справі прийнято з додержанням вимог матеріального та процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України (у редакції, чинній з 15.12.2017), покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 304, 306, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання" залишити без задоволення.

2. Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 24.10.2017 у справі № 3/5014/661/2012 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. Краснов

Судді: Г. Мачульський

І. Кушнір