ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.03.2018 м. Івано-ФранківськСправа № 909/1210/17
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Булки В.І., секретар судового засідання Бабенецька А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Управління Державної казначейської служби України

у Рогатинському районі Івано-Франківської області,

вул. І.Франка, 3, м. Рогатин, Івано-Франківська область, 77000,

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Шиманського Степана Васильовича,

с. Липівка, Рогатинський район, Івано-Франківська область, 77020,

про виселення з орендованого приміщення та відшкодування шкоди в сумі 124 086,79грн.,

за участю:

від позивача: Гамуляк О.М. - головний спеціаліст, (посвідчення №73 від 07.12.16; довіреність №1-61/43 від 11.01.18);

від позивача: Ольвач М.В. - головний спеціаліст-юрисконсульт, (довіреність №1-63/44 від 11.01.18);

відповідач: не з'явився;

встановив: Управління Державної казначейської служби України у Рогатинському районі Івано-Франківської області звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Шиманського Степана Васильовича про виселення з орендованого приміщення та відшкодування шкоди в сумі 124 086,79 грн.

Представники позивача позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять суд позов задоволити, при цьому вказують на: розірвання договору оренди №1 державного нерухомого майна від 01.04.15 (постанова Вищого господарського суду України від 25.10.17 у справі №909/582/16); направлення 01.11.17 повідомлення відповідачу про розірвання договору; незвільнення відповідачем орендованого приміщення; використання відповідачем майна не за цільовим призначенням в період з 01.04.16 по 25.10.16; на нанесення позивачу збитків внаслідок недоотримання коштів за оренду державного майна за період з 01.04.16 по 25.10.16 в розмірі 124 086,79грн. Позовні вимоги обґрунтовані ч. 1, 2 ст.18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст.224 Господарського кодексу України.

Відповідач в засідання суду не з'явився, причини неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце проведення засідання суду, що підтверджується повідомленням про оголошення перерви від 06.03.18 (підписане сторонами). В попередніх засіданнях суду відповідач проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву (вх.№2440/18 від 13.02.18), при цьому посилається на: додаткову угоду №1 від 01.01.16 щодо орендної плати (з січня по грудень 2016 року орендна плата становить 3 121,51грн.); ненадання позивачем пропозицій щодо перегляду орендної плати; звернення до позивача з пропозиціями щодо внесення змін до договору оренди нерухомого майна щодо орендної ставки (04.07.16; 03.03.17); нереагування позивача на пропозиції. Відповідач просив суд в позові відмовити.

Судом взято до уваги приписи пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вчиненої в Римі 04.11.1950р., ратифікованої Україною 17.07.1997р. (набрала чинності для України 11.09.1997р.), якими гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків, зокрема, цивільного характеру. Одночасно, реалізація "права на суд", передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., відповідно до практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого, згідно із ст.32 Конвенції, поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Буланов та Купчик проти України" заяви №№ 7714/06, 23654/08 від 09.12.2010р., "Чуйкіна проти України" № 28924/04 від 13.01.2011р.).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши присутніх в засіданні суду представників позивача, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства суд встановив наступне.

Між Управлінням Державної казначейської служби України у Рогатинському районі Івано-Франківської області та Фізичною особою - підприємцем Шиманським Степаном Васильовичем 01.04.15 укладено договір оренди №1 державного нерухомого майна.

Відповідно до п.1.1. укладеного договору оренди, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - приміщення площею 126,4 кв.м, розміщене за адресою: Івано-Франківська область, м.Рогатин, вул.І.Франка,3, на першому поверсі адмінбудівлі, що перебуває на балансі Управління Державної казначейської служби України у Рогатинському районі Івано-Франківської області, вартість якого визначена згідно з висновком про вартість майна на 30.11.14 і становить за незалежною оцінкою 422934,00 грн.

Представник позивача в засіданні суду зазначив, що у липні 2016 року управління Казначейства звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом про розірвання Договору оренди державного майна № 1 від 01.04.2015 в зв'язку з порушенням фізичною особою-підприємцем Шиманським С.В. п. 1.2 договору, а саме: розміщення в орендованому приміщенні орендарем без дозволу орендодавця рекламну вивіску з надписом «sесопd hапd» Одяг для всієї сім'ї» та здійснення торгівлі товарами секонд - хенд (справа №909/582/16).

Постановою Вищого господарського суду України від 25.10.17 у справі №909/582/16 розірвано договір оренди державного нерухомого майна №1, укладений 01.04.2015 між Управлінням Державної казначейської служби України у Рогатинському районі Івано-Франківської області, як орендодавцем, та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою Шиманським Степаном Васильовичем, як орендарем.

01.11.17 позивач надіслав відповідачу повідомлення про розірвання договору оренди державного нерухомого майна за №1-63/617.

Відповідач 10.11.17 надав позивачу лист - відповідь та повідомив про відсутність у судовому рішенні вимоги про виселення із орендованого приміщення та запропонував визначити розмір орендної плати за тимчасове користування приміщенням у відповідності до вимог чинного законодавства шляхом укладення додаткової угоди.

Представники позивача в засіданні суду зазначають, що станом на 29.11.17 акт приймання-передавання орендованого майна не підписано. Крім того, зазначають, що з моменту початку торгівлі непродовольчими товарами іноземного походження (секонд-хенд), а саме: з 01.04.2016 до 25.10.2017 відповідачем державне нерухоме майно використовувалося не за цільовим призначенням, що призвело до сплати меншої орендної ставки. На думку представників позивача, державному бюджету України завдано істотної шкоди у вигляді недоотримання коштів за оренду державного майна, яка станом на 25.10.17 складає 124 086,79 грн.

Як наслідок позивач звернувся до суду з позовними вимогами та просить суд зобов'язати відповідача: звільнити зайняте приміщення площею 126,4 кв.м., у зв'язку з розірванням 25.10.2017 договору оренди державного нерухомого майна № 1, укладеного 01.04.2015 та стягнути з відповідача завдані збитки внаслідок недоотримання коштів за оренду державного майна за період з 01.04.2016 по 25.10.2017 в розмірі 124 086,79 грн.

Беручи до уваги викладене вище суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.10.17 у справі №909/582/16 касаційні скарги Управління Державної казначейської служби України у Рогатинському районі Івано-Франківської області та Прокуратури Львівської області задоволено. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 15.03.2017 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.06.2017 у справі №909/582/16 скасовано. Прийнято нове рішення, яким позовні вимоги Управління Державної казначейської служби України у Рогатинському районі Івано-Франківської області задоволено. Розірвати договір оренди державного нерухомого майна №1, укладений 01.04.2015 між Управлінням Державної казначейської служби України у Рогатинському районі Івано-Франківської області, як орендодавцем, та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою Шиманським Степаном Васильовичем, як орендарем. Стягнуто з фізичної особи - підприємця Шиманського Степана Васильовича (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Управління Державної казначейської служби України у Рогатинському районі Івано-Франківської області () 1378 грн. судового збору за подання позовної заяви, 3275,56 грн. судового збору за подання апеляційних скарг та 3 308 грн. за подання касаційних скарг. Стягнуто з фізичної особи - підприємця Шиманського Степана Васильовича (ІПН НОМЕР_1 ) на користь прокуратури Івано-Франківської області (р/р 3924, отримувач Державна казначейська служба України в м. Київ, , МФО 820172) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1515,80 грн. та 1653,60 грн. судового збору за подання касаційної скарги.

Приписами ст.317 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають. Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Статтею 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено правові наслідки припинення або розірвання договору оренди. У разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди (ч.1).

В матеріалах справи відсутні докази звільнення відповідачем приміщення. З огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем обов'язку звільнення орендованого майна, вимога позивача про виселення орендаря із займаного приміщення підлягає задоволенню.

Щодо стягнення збитків суд зазначає наступне. За змістом ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Аналогічне положення міститься нормах ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України, згідно яких, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: - вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; - додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; - неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; - матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Аналіз вищенаведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка порушила зобов'язання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема у виді відшкодування збитків. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності в сукупності, а саме: протиправної поведінки боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявності шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини боржника. За відсутності хоча б однієї із названих умов цивільно-правова відповідальність у виді відшкодування збитків не настає. Відсутність такого обов'язкового елементу складу правопорушення як збитки є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» за договором оренди орендар зобов'язаний використовувати об'єкт оренди за цільовим призначенням. Пунктом 1.2 договору сторони погодили, що майно передається в оренду з метою розміщення магазину непродовольчих товарів, фірмових магазинів вітчизняних промислових підприємств-товаровиробників, крім тих, що виробляють товари підакцизної групи.

Встановлена відповідачем рекламна вивіска з надписом «second - hand» Одяг для всієї сім'ї» не може свідчити про торгівлю непродовольчими товарами, які були у вжитку, оскільки позивачем не доведено факту торгівлі відповідачем непродовольчими товарами, які були у вжитку. Таким чином, у суду відсутні правові підстави ототожнювати поняття "непродовольчі товари" та "непродовольчі товари, які були у вжитку". Крім того, чинне законодавство України не дає чіткого розмежування вказаних вище понять, а тому суд вважає, що непродовольчі товари, які були у вжитку слід віднести до непродовольчих товарів, які згідно договору є предметом цього договору. Більше того, відповідач пропонував позивачу внести зміни до договору стосовно ставки орендної плати, які оформити додатковою угодою до договору, проте позивач жодних дій з внесення таких змін не вчинив (копії листів знаходяться в матеріалах справи). Разом з тим, при укладенні договору оренди сторони виходили із загальних засад свободи договору та могли свідомо передбачати можливість внесення ними змін до умов договору в частині орендної плати. Однак незастосування позивачем ставки при розрахунку орендної плати не може бути підставою стягнення збитків з відповідача.

Суд зазначає, що позивачем не доведено перед судом, що сума нарахованих втрат відповідає характеру збитків та містить всі необхідні ознаки збитків в сукупності: протиправної поведінки боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявності шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини боржника, а тому, не є втратами, які мають компенсуватись шляхом відшкодування збитків.

Виходячи з аналізу правових норм, визначених Господарським процесуальним кодексом України, Конституцією України, рішення господарського суду повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального, процесуального права та фактичними обставинами справи, достовірно встановленими судом, і не може ґрунтуватись на припущеннях.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Розподіл обов'язку доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин справи покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з двох сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.1291 Конституції України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.22,224,235 Цивільного кодексу України, ст.ст. 73-79,86,129,233,236-238,240,241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов задоволити частково.

Фізичній особі - підприємцю Шиманському Степану Васильовичу, с. Липівка, Рогатинський район, Івано-Франківська область, 77020 (і.к. НОМЕР_1) звільнити приміщення площею 126,4 кв.м, розміщене за адресою: Івано-Франківська область, м.Рогатин, вул.І.Франка,3, на першому поверсі адмінбудівлі, що перебуває на балансі Управління Державної казначейської служби України у Рогатинському районі Івано-Франківської області.

Видати наказ.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Шиманського Степана Васильовича, с. Липівка, Рогатинський район, Івано-Франківська область, 77020 (і.к. НОМЕР_1) на користь Управління Державної казначейської служби України у Рогатинському районі Івано-Франківської області, вул. І.Франка, 3, м. Рогатин, Івано-Франківська область, 77000 () 1 600,00грн. судового збору.

Видати наказ.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повне рішення складено 30.03.2018

Суддя Булка В.І.