ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2018 Справа № 914/2674/17

м. Полтава

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", вул. Б.Хмельницького, 6, м. Київ, 01001

до Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування", вул. Кудрявська, 26/28, м. Київ, 04053 в особі філії Газопромислове управління Полтавагазвидобування Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування", вул. Європейська, 173, м. Полтава, 36008

про стягнення 24 202,56 грн.

Суддя Пушко І.І.

Секретар судового засідання Квіта О.Т.

Представники сторін:

від позивача: відсутні;

від відповідача: ОСОБА_1, довіреність № 2-158д від 28.12.2017 року.

Відповідно до ч. 6 ст. 240 ГПК України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено представників сторін про дату складення повного рішення.

Суть справи: Розглядається позовна заява про стягнення з відповідача коштів в сумі 24 202,56 грн., з яких: 2509,61 грн. 3% річних та 11631,13 грн. пені, нарахованих за період з 14.02.2013 року по 26.06.2014 року, 10061,82 грн. інфляційних, нарахованих за період з жовтня 2013 року по травень 2014 року в звязку з несвоєчасною оплатою за договором купівлі-продажу природного газу № 13/3757-ТЕ-21 від 31.01.2013 року.

За ухвалою господарського суду Львівської області від 26.12.2017 року справу № 914/2674/17 передано за підсудністю для розгляду по суті до господарського суду Полтавської області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідач порушив умови господарського зобовязання в частині термінів оплати за договором купівлі-продажу природного газу № 13/3757-ТЕ-21 від 31.01.2013 року, що стало підставою для нарахування відповідачу пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідач проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві (а.с. 76-78), посилаючись на те, що позивач неправильно визначив періоди прострочення заборгованості, оскільки розрахунки за отриманий газ здійснювались шляхом часткової оплати грошовими коштами та заявами про зарахування зустрічних однорідних вимог у відповідності до ст. 601 Цивільного кодексу України, що не враховано позивачем при здійсненні розрахунку пені, інфляційних та 3% річних. При цьому відповідач не надав ні доказів часткової оплати за отриманий газ, ні заяв про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Позивач у відповіді на відзив (а.с. 115-117) не погоджується із запереченнями відповідача, викладеними у відзиві, з огляду на те, що умовами договору, зокрема п. 6.1, встановлена остаточна дата для здійснення розрахунків, з якої у відповідача виникає обовязок щодо повної оплати за отриманий газ. Позивач не погоджується із розрахунком відповідача щодо дати зарахування зустрічних однорідних вимог вважаючи,що такою датою є дата отримання вказаних заяв відповідача, а не дата їх складення, як зазначає у контррозрахунку відповідач.

За клопотанням від 27.03.2018 року (вх № 3203), позивач просить суд розглядати справу за відсутності свого представника. Оскільки ухвалою від 15.03.2018 року явка представників сторін в судове засідання не визнавалась обов'язковою, суд вважає, що неявка представника позивача в судове засідання не перешкоджає вирішенню спору по суті (ч. 1 ст. 202 ГПК України).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, суд встановив:

Між Національною акціонерною компанією Нафтогаз України та Публічним акціонерним товариством Укргазвидобування в особі начальника Львівського відділення з видобутку нафти, газу та газового конденсату ГПУ «Полтавагазвидобування» укладено договір купівлі-продажу природного газу № 13/3757-ТЕ-21 від 31.01.2013 року (а.с. 24-29), за умовами якого позивач (продавець) зобовязався передати у власність відповідача (покупця) у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «НАК «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Пунктом 2.1 зазначеного договору встановлено, що продавець передає покупцеві з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року газ обсягом 185,3 тис. куб. м. із зазначенням по місяцях кварталів.

Згідно п. 3.3 цього договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

На виконання умов укладеного договору, позивач в 2013 року передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 229 598,34 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу за ці періоди (а.с. 30-41), та не заперечується відповідачем.

Відповідно до п. 6.1 договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа, наступного за місяцем поставки газу.

За розрахунком позивача, оплату за газ, отриманий в 2013 року, відповідач провів в повному обсязі на суму 229 598,34 грн.

За невиконання або неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України (п. 7.1 договору).

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання відповідачем п. 6.1 договору, відповідач сплачує позивачу, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

З посиланням на наведену норму договору, позивач заявив до стягнення з відповідача 11631,13 грн. пені, нарахованої за період з 14.02.2013 року по 26.06.2014 року.

Із посиланням на ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач заявив до стягнення з відповідача 2509,61 грн. 3% річних, нарахованих за період з 14.02.2013 року по 26.06.2014 року та 10061,82 грн. інфляційних, нарахованих за період з жовтня 2013 року по травень 2014 року за прострочення виконання грошового зобовязання (розрахунок залучений до матеріалав справи, а.с. 18-23).

Приймаючи рішення суд виходив із наступного.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до п. 5 ст. 16 ЦК України одним із засобів захисту цивільних прав є примусове виконання обовязку в натурі, яке в даному випадку полягає у виконанні відповідачем договірних зобовязань з оплати переданого газу.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК, ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Суд при вирішенні спору враховує, що правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами про договір купівлі-продажу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 664 ЦК, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Частиною першою статті 692 ЦК України визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач не надав суду доказів в підтвердження своєчасної сплати грошових коштів за отриманий газ за договором купівлі-продажу природного газу № 13/3757-ТЕ-21 від 31.01.2013 року, заяв про зарахування зустрічних однорідних вимог, доказів їх отримання позивачем. Докази, які б спростовували викладені позивачем у розрахунку відомості щодо термінів здійснення фактичної оплати та розмірів відповідних грошових сум, які надійшли позивачу за договором купівлі-продажу природного газу № 13/3757-ТЕ-21 від 31.01.2013 року, надані відповідачем не були.

При цьому, судом визнається необґрунтованим твердження відповідача, викладене у відзиві на позов, щодо необхідності обрахування періоду прострочення платежу з дати оформлення відповідачем заяв про зарахування зустрічних однорідних вимог.

По-перше, відповідачем не додано до відзиву на позов копій відповідних заяв, якими б підтверджувалися зазначені заперечення. Відповідно до ч. 3 ст. 80 ГПК України, відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву на позов.

По-друге, за змістом ч. 2 ст. 601 ЦК України, заява про зарахування зустрічних вимог здійснюється однією із сторін в зобов'язанні іншій стороні, тому відповідне зарахування не може відбутися раніше дати отримання такою стороною зазначеної заяви.

Відповідачем не спростовано посиланням на будь-які докази те, що подані ним заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог були отримані позивачем у інші дати, ніж ті, які відображені позивачем у розрахунку позовних вимог.

В той же час, згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, таким чином, обов'язок доведення здійснення оплати, в тому числі шляхом зарахування зустрічних вимог, покладено саме на відповідача.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Ст. 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Умовами договору (п. 7.2) передбачено, що у разі невиконання відповідачем п. 6.1 договору, відповідач сплачує позивачу, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення 11631,13 грн. пені, нарахованої за період з 14.02.2013 року по 26.06.2014 року.

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України та частини першої статті 230 ГК України неустойкою (штрафними санкціями) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За змістом частин четвертої і шостої статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ОСОБА_2 України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, за несвоєчасне виконання грошових зобовязань підлягають стягненню штрафні санкції у вигляді пені, розмір якої повинен визначатися обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами та узгоджуватися в договорі.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов'язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Судом приймається до уваги, що в п. 7.2 договору сторони не передбачили, що пеня нараховується по день фактичної оплати.

В той же час, умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

При перевірці правильності нарахування пені судом встановлено, що за зобовязаннями серпня та вересня 2013 року позивачем перевищено межі цього строку.

Здійснивши перерахунок пені суд встановив, що до стягнення підлягає 11 296,91 грн. пені, розмір та період нарахування якої відповідає вимогам п. 6 ст. 232 ГК України, ОСОБА_2 України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" в межах подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення. В іншій частині вимог про стягнення пені у позові відмовляється.

За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Позивачем на підставі ст. 625 ЦК України нараховано 2509,61 грн. 3% річних, нарахованих за період з 14.02.2013 року по 26.06.2014 року.

Суд, перевіривши розмір заявлених вимог в частині стягнення 3% річних не виявив завищення їх розміру з боку позивача, а тому вимоги в цій частині є правомірними та підлягають задоволенню повністю.

Також позивачем заявлено вимоги про стягнення 10061,82 грн. інфляційних, нарахованих за період з жовтня 2013 року по травень 2014 року.

Судом враховується, що інфляційні втрати та річні є невідємною частиною боргу, вимоги про сплату яких кредитор вправі заявити з моменту виникнення права на позов про повернення боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

При перевірці правильності нарахування інфляційних судом встановлено, що позовні вимоги в частині інфляційних втрат за період з жовтня 2013 року по травень 2014 року є правомірними в сумі 9990,55 грн. та підлягають задоволенню в цій частині.

В іншій частині вимоги про стягнення інфляційних втрат відхиляються за їх безпідставністю.

Перевірка правильності розрахунку пені, 3% річних, інфляційних витрат здійснена за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій інформаційної системи "Ліга. ОСОБА_2" (розгорнутий розрахунок за кожен місяць окремо в матеріалах справи, а.с. 132).

Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України).

За наведеного, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі із покладенням судового збору на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог в порядку п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129 (ч. 1), 232-233, 237-238 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», вул.. Кудрявська, 26/28, м. Київ, 04053, в особі філії Газопромислове управління «Полтавагазвидобування» Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування", вул. Європейська, 173, м. Полтава, 36008, на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", вул. Б.Хмельницького, 6, м. Київ, 01001, - 2509,61 грн. 3% річних, 11296,91 грн. пені, 9990,55 грн. інфляційних нарахувань; 1573,19 грн. - витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині вимог в задоволенні позову відмовити.

4. Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

Повне рішення складено 28.03.2018 року

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України). Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Пушко І.І.