УХВАЛА

м. Київ

26.02.2018Справа № 910/5982/13

За скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «БНК-УКРАЇНА»

на дії Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби

України Міністерства юстиції України

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БНК-УКРАЇНА»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мобільний термінал»

про стягнення 47 177 571, 54 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники учасників справи:

від скаржника: Бичківська-Яновська І.С. за довіреністю № 23/18-юр від 01.01.2018;

від боржника: не з'явився;

від ВДВС: Кудрявцев Д.В.- довіреність № 4056/20.3-03 від 29.12.2017.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.06.2013 у справі № 910/5982/13 позовні вимоги задоволено повністю та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мобільний термінал» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БНК-УКРАЇНА» 43 661 772, 61 грн. заборгованості, 3 515 798, 93 коп. пені, 68 820, 00 грн. судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду № 910/5982/13 від 26.11.2014 рішення господарського суду міста Києва № 910/5982/13 від 14.06.2013 залишено без змін.

04.12.2014 року господарським судом міста Києва на виконання рішення видано відповідний наказ.

12.12.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником стягувача було подано скаргу на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.12.2017 розгляд скарги було призначено на 05.02.2018 року.

В судове засідання 05.02.2018 року представники боржника та державний виконавець не з'явились, про причину неявки суд не повідомили.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.02.2018 розгляд скарги відкладено на 26.02.2018 року.

В судовому засіданні 26.02.2018 представник скаржника підтримав скаргу.

Розглянувши подану Товариством з обмеженою відповідальністю «БНК-УКРАЇНА» скаргу на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, суд вирішив відмовити в її задоволенні, враховуючи наступне.

Частиною 1 статті 18 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з частиною 1 статті 327 Господарського процесуального кодексу України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Названим Законом регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Положеннями статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що однією з засад виконавчого провадження є забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Частиною 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Положеннями статті 339 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

В даному випадку, на розгляд суду передано вимоги про:

- визнання дій головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазура Г.І. щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувану від 14.11.2017 ВП № 47038839 неправомірними;

- скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувану від 14.11.2017 ВП № 470388839, видану головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазур Г.І.;

- зобов'язання державного виконавця Мазур Г.І. відновити виконавче провадження № 47038839 з примусового виконання наказу господарського суду м. Києва від 04.12.2014 № 910/5982/13.

Розглянувши вищевказані вимоги, суд зазначає наступне.

27.03.2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 04.12.2014 у справі № 910/5982/13.

20.04.2015 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору.

Постановою державного виконавця від 20.04.2015 накладено арешт на кошти, що містяться на рахунках боржника.

31.08.2016 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

06.09.2016 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника.

23.03.2017 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», мотивовану тим, що державним виконавцем вжито всіх можливих заходів визначених Законом України «Про виконавче провадження» щодо розшуку коштів, цінних паперів, рухомого та нерухомого майна боржника, які виявились безрезультатними.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.05.2017 у справі № 910/5982/13 визнано дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазура Г.І. щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 23.03.2017 неправомірними; визнано недійсною постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазур Г.І. про повернення виконавчого документа стягувачу від 23.03.2017 ВП № 47038839.

12.09.2017 року державним виконавцем винесено постанову про відновлення виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 04.12.2014 у справі № 910/5982/13.

14.11.2017 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», мотивовану тим, що державним виконавцем повторно вжито всіх можливих заходів визначених Законом України «Про виконавче провадження» щодо розшуку коштів, цінних паперів, рухомого та нерухомого майна боржника, які виявились безрезультатними.

Стягувач вважає вищевказану постанову державного виконавця неправомірною, оскільки відповідно до інформації, яка зазначена в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, за боржником зареєстроване право власності на наступне майно:

- Нежитлова будівля загальною площею 46,7 кв.м., що знаходиться за адресою Черкаська область, Золотінський район, с/рад. Чапаєвська, АЗС автомобільна дорога Золотоноша-Черкаси-Сміла, 12 км.+500 м.;

- Автозаправочна станція загальною площею 60,7 м.кв., що знаходиться за адресою: Житомирська область, місто Житомир, вулиця Щорса, 112.

Частинами 1 та 5 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника (частина 8 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Суд зазначає, що вказані дії є правом, а не обов'язком державного виконавця, а отже, питання про необхідність вчинення таких дій, на які вказує скаржник, вирішується державним виконавцем самостійно у кожному конкретному виконавчому провадженні з урахуванням конкретних обставин, отже, здійснення таких заходів не є обов'язковим.

Щодо посилань ТОВ «БНК-Україна» на наявність у боржника майна на праві власності, а саме: - Нежитлової будівлі загальною площею 46,7 кв.м., що знаходиться за адресою Черкаська область, Золотінський район, с/рад. Чапаєвська, АЗС автомобільна дорога Золотоноша-Черкаси-Сміла, 12 км.+500 м. та Автозаправочної станції загальною площею 60,7 м.кв., що знаходиться за адресою: Житомирська область, місто Житомир, вулиця Щорса, 112, відносно якого не вчинено відповідних виконавчих дій, то слід зазначити, що дана інформація не відповідає дійсності. Вищезазначені об»єкти не належать боржнику, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо суб»єкта від 14.11.2017 (інформаційна довідка додана до матеріалі справи).

Таким чином, не проведення державним виконавцем дій, обов'язок з вчинення яких Законом України «Про виконавче провадження» не встановлений та проведення яких є виключно правом державного виконавця, не може бути підставою для скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, винесеної після проведення державним виконавцем всіх необхідних та доцільних виконавчих дій в межах виконавчого провадження.

З огляду на вищевикладене, керуючись статтями 234, 342, 343 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,-

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «БНК-Україна» на дії Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України.

2. Ухвала набрала законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст ухвали складено та підписано 22.03.2018 року.

Суддя М.Є. Літвінова