ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2018 р. Справа № 907/766/17

м. Львів

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Матущака О.І.,

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Процевич Р.Б.,

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився;

від третьої особи: не зявився;

розглянув апеляційну скаргу приватного підприємства «ЗакарпатінвестБуд» б/н від 04.01.2018

на рішення господарського суду Закарпатської області від 07.12.2017, суддя: Бобрик Г.Й., м. Ужгород, повний текст рішення складено 28.12.2017,

за позовом приватного підприємства «ЗакарпатінвестБуд», м. Ужгород,

до відповідача департаменту міського господарства ОСОБА_2 міської ради, м. Ужгород,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 міської ради, м. Ужгород,

про стягнення 56 965,50 грн.,

ВСТАНОВИВ:

приватне підприємство «Закарпатінвестбуд» звернулось до господарського суду Закарпатської області з позовом (з урахуванням заяви від 17.11.2017 про зменшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом) про стягнення з департаменту міського господарства ОСОБА_2 міської ради безпідставно набутих коштів у вигляді орендної плати за період з 10.12.2008 по 31.12.2015 в розмірі 56 965,50 грн., оскільки рішенням ОСОБА_2 міської ради від 31.07.2015 за №1767 скасовано рішення від 17.10.2008 за №866 та від 13.06.2007 за №366 згідно яких між сторонами виникли оренді правовідносини та укладено договір оренди землі від 10.12.2008.

Правовою підставою позову позивач зазначає ст. 1212 ЦК України.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 07.12.2017 відмовлено в задоволенні позову, з огляду на те, що кошти, які сплачувалися позивачем відповідно до договору оренди землі від 10.12.2008 є орендною платою за користування земельною ділянкою, що спростовує безпідставність набуття відповідачем грошових коштів, які позивач просив стягнути.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення господарського суду Закарпатської області від 07.12.2017 та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що орендна плата за період з 10.12.2008 по 31.12.2015 в розмірі 56 965,50 грн. є безпідставно сплаченою, оскільки рішенням ОСОБА_2 міської ради від 31.07.2015 за №1767 "Про скасування рішень міської ради та розірвання договору оренди" скасовано рішення від 17.10.2008 за №866 та від 13.06.2007 за №366, згідно яких між сторонами виникли оренді правовідносини та укладено договір оренди землі від 10.12.2008, тобто підстава сплати орендної плати за вказаний період відпала.

21.03.2018 до Львівського апеляційного господарського суду від департаменту міського господарства ОСОБА_2 міської ради надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з тимчасовою непрацездатністю представника відповідача.

За змістом п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 14.03.2018 розгляд справи № 907/766/17 відкладено на 21.03.2018 у звязку із заміною судді-члена колегії ОСОБА_3 на суддю Матущака О.І., а також у звязку з неявкою представників учасників процесу.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач повідомлений про час, дату та місце слухання справи належним чином, а також повторну неявку представника відповідача, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про можливість розгляду справи за його відсутності.

В судове засідання 21.03.2018 позивач та третя особа не зявились, причин неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, а тому їх неявка не перешкоджає вирішенню спору.

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам, які містяться в апеляційній скарзі, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги приватного підприємства «ЗакарпатІнвестБуд» б/н від 04.01.2018 та залишення без змін рішення господарського суду Закарпатської області від 07.12.2017, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 10 грудня 2008 між Управлінням майном міста ОСОБА_2 міської ради та приватним підприємством "Закарпатінвестбуд" відповідно до рішення від 17.10.2008 №866 укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв, згідно акту приймання - передачі від 10.12.2008 №1028 (а.с.23), в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва багатоквартирного житлового будинку площею 1700 кв. м., що знаходиться за адресою м. Ужгород, вул. Генерала Свободи. За умовами п.п. 9.10 Договору б/н від 10.12.2008 орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та становить 8069,76 грн. Договір укладено строком на 5 років ( п.8 Договору), тобто до 10.12.2013.

Згідно з рішенням господарського суду Закарпатської області від 22.05.2015 у справі №907/343/15, що набрало законної сили 29.09.2015 встановлено, що договір оренди землі від 10.12.2008 є припиненим з 11.12.2013 у звязку з закінченням строку на який його було укладено. Цим судовим рішенням встановлено, що між сторонами існували орендні правовідносини в період з 10.12.2008 по 11.12.2013, в силу яких у відповідності до п. 9, 10 договору оренди землі від 10.12.2008 відповідач зобов'язаний щомісячно сплачувати орендну плату в розмірі 672,48 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, обставини, які встановлені рішенням господарського суду Закарпатської області від 22.05.2015 у справі №907/343/15, не доказуються при розгляді даної справи.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Водночас, статтею 206 Земельного кодексу України зазначено, що використання землі в Україні є платним. Обєктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Орендна плата відповідно до статті 21 Закону України «Про оренду землі» це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 629 ЦК України та ст. 193 ГК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ч. 2 ст. 34 Закону України «Про оренду землі», у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобовязаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

За доводами апеляційної скарги вбачається, що судом першої інстанції не враховано фактичних обставин, на яких ґрунтується вимога позивача (апелянта) про те, що орендна плата за період з 10.12.2008 по 31.12.2015 в розмірі 56 965,50 грн. є безпідставно сплаченою, оскільки рішенням ОСОБА_2 міської ради від 31.07.2015 за №1767 скасовано рішення від 17.10.2008 за №866 та від 13.06.2007 за №366, на підставі останніх між сторонами виникли орендні правовідносини та укладено договір оренди землі від 10.12.2008, тобто підстава сплати орендної плати за вказаний період відпала.

Однак, дані доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки скасування рішень від 17.10.2008 за №866 та від 13.06.2007 за №366, не спростовують виникнення між сторонами орендних правовідносин внаслідок укладення договору оренди землі від 10.12.2008.

За змістом п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори.

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов'язує припинення обов'язків орендаря з фактом повернення об'єкта договору оренди. Крім того, матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували факт повернення орендованого майна відповідачу.

Нормативно-правовою підставою позову позивач зазначає ст.1212 ЦК України, яка регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося у не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-83цс13 та від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14.

Таким чином, договірний характер спірних правовідносин в частині здійснення орендарем (позивачем) орендних платежів з 10.12.2008 по31.12.2015 в розмірі за користування орендованою земельною ділянкою виключає можливість кваліфікувати повернення сплачених коштів на підставі ст.1212 ЦК України.

За таких умов, суд першої інстанції, правильно зясував характер спірних правовідносин, які склались між сторонами та дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позову.

Відповідно до частини 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом ч. 1, 2 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням вище, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

рішення господарського суду господарського суду Закарпатської області від 07.12.2017 у справі №907/766/17 залишити без змін.

Апеляційну скаргу приватного підприємства «ЗакарпатінвестБуд» б/н від 04.01.2018 залишити без задоволення.

Судовий збір залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно з ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя: С.М. Бойко

Судді: О.І. Матущак

ОСОБА_1

Дата складення повного судового рішення 23.03.2018.