КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2018 р. Справа№ 910/19541/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

за участю секретаря судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017

у справі №910/19541/17 (суддя - Ващенко Т.М.)

за позовом Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України»

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

про стягнення 369 757,78 грн

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Каракоця О.Р., ордер серія ЧК №024261 від 09.01.2018

ВСТАНОВИВ

Державне підприємство «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» (позивач у справі) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (відповідач у справі) про стягнення 369 757,78 грн, з яких: 228 441,26 грн основного боргу, 44 318,00 грн пені, 22 918,18 грн штрафу, 59 228,22 грн інфляційних втрат, 14 852,12 грн 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог ДП «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» посилається на те, що відповідач в порушення своїх договірних зобов'язань не сплатив визначену договором вартість за користування наданими місцями для стоянки транспортних засобів за період з січня 2013 року по грудень 2015 року, у зв'язку з чим в нього виникла заборгованість перед позивачем. Враховуючи допущене відповідачем порушення свого грошового зобов'язання, позивач відповідно до умов договору та ст. ст. 549, 625 ЦК України заявив до стягнення штраф, пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 (повний текст рішення складено 18.12.2017) позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» 228 441,26 грн основного боргу, 44 318,00 грн пені, 478,18 грн штрафу, 59 228,22 грн інфляційних втрат, 14 721,19 грн 3% річних, 5 207,80 грн судового збору. В іншій частині в позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване доведеністю позивачем факту надання відповідачеві послуг у спірний період, належним підтвердженням вартості наданих послуг, з урахуванням ціни, яка була узгоджена сторонами у договорі, та відсутністю доказів проведення належної оплати за отримані послуги. Разом з тим, суд першої інстанції, встановивши, що позивач при розрахунку інфляційних втрат та 3% річних допустив помилки, задовольнив позов частково.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач - ПАТ КБ «Приватбанк», 10.01.2018 подав апеляційну скаргу (вх. №09.1-04.4/707/18 від 17.01.2018), в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі №910/19541/17 у частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначив, що оскаржуване рішення прийнято за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а саме, на думку відповідача, судом не досліджено, що у листопаді 2015 року спірне нерухоме майно позивача було реалізоване в процесі його ліквідаційної процедури та 19.11.2015 видано новому власнику майна Свідоцтво про право власності. Враховуючи наведені обставини, апелянт стверджує, що позивачем неправомірно нараховано плату за стоянку у період з 19.11.2015 по грудень 2015, 3% річних, інфляційні втрати та штрафні санкції.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2018 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Жук Г.А., судді: Мальченко А.О., Дикунська С.Я. за результатами розгляду матеріалів апеляційної скарги (вх. №09.1-04.4/707/18 від 17.01.2018) Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 поновлено ПАТ КБ «Приватбанк» пропущений строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження у справі №910/19541/17, надано сторонам строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв та клопотань в порядку, визначеному ГПК України. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі №910/19541/17.

05.02.2018 до Київського апеляційного господарського суду від позивача - ДП «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» надійшов відзив (вх. №09.1-13/2626/18) на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а висновки Господарського суду міста Києва такими, що відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2018, справу №910/19541/17 призначено до розгляду на 28.02.2018.

У судовому засіданні 28.02.2018 апеляційним господарським судом відповідно до ст.. 216 ГПК України винесено ухвалу про оголошення перерви до 19.03.2018.

У судовому засіданні 19.03.2018 представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі №910/19541/17 в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представники позивача у справі у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча про дату, час і місце судового засідання позивач повідомлений належним чином. Про причини неявки позивач не повідомив, жодних заяв та клопотань до суду подано не було.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи належне повідомлення учасників процесу про дату і час розгляду справи, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення суду, враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення розгляду справи з поданням відповідних доказів, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників позивача.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, зазначає наступне.

01.08.2007 між ДП «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» (позивач у справі, виконавець за договором) та ПАТ КБ «Приватбанк» (відповідач у справ, замовник за договором) було укладено договір №01-08/07 по наданню місця для стоянки (а.с. 33 том 1), відповідно до п. 1.1 якого виконавець надає замовнику місце в підрозділі НВД АФ «Наукова» автотранспортному підприємстві, яке розташоване за адресою м. Дніпропетровськ, пр. Праці, 2-т під стоянку автотранспортних засобів в кількості 30 шт.

Додатковою угодою № 1 від 14.11.2007 (а.с. 35 том 1) до договору сторони виклали п. 1.1 договору в наступній редакції: Виконавець надає замовнику місце в підрозділі НВД АФ «Наукова» автотранспортному підприємстві, яке розташоване за адресою м. Дніпропетровськ, пр. Праці, 2-т під стоянку автотранспортних засобів в кількості 50 шт.

Додатковою угодою № 3 від 16.12.2008 (а.с. 37 том 1 ) до договору сторони виклали п. 1.1 договору в наступній редакції: Виконавець надає замовнику місце в підрозділі НВД АФ «Наукова» автотранспортному підприємстві, яке розташоване за адресою м. Дніпропетровськ, пр. Праці, 2-т під стоянку автотранспортних засобів в кількості 100 шт.

Додатковою угодою від 24.07.2013 (а.с. 39) сторони виклали п. 1.1 договору в наступній редакції: Виконавець надає замовнику місце в підрозділі НВД АФ «Наукова» автотранспортному підприємстві, яке розташоване за адресою м. Дніпропетровськ, пр. Праці, 2-т під стоянку автотранспортних засобів в кількості 600 шт. Дана додаткова угода застосовується з 01.01.2013 у відповідності до ч. 1 ст. 628, ч. 3 ст. 63 ЦК України.

Строк дії договору сторонами погоджено пунктом 6.1 з моменту постановки першого транспортного засобу і діє до 31.12.2007.

В подальшому строк дії договору сторонами продовжувався шляхом підписання уповноваженими представниками сторін додаткових угод до договору. Так, додатковою угодою від 24.07.2013 до договору сторони виклали п. 6.1 договору в наступній редакції: Договір діє до 21.11.2013. У випадку відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну договору протягом місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, враховуючи відсутність заяв сторін про припинення або зміну договору протягом місяця після закінчення терміну дії договору, строк його дії автоматично пролонгувався.

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2. замовник сплачує вартість послуг по наданню місць для стоянки транспортних засобів один раз на місяць, але не пізніше п'ятого робочого дня наступного місяця, який слідує за розрахунковим. Обов'язок по отриманню рахунку за надані послуги покладається на замовника. Розмір плати за надані послуги за одну одиницю автотранспорту складає 60,00 грн. з ПДВ за один місяць.

Додатковою угодою №3 від 16.12.2008 сторони погодили, що розмір плати за надані послуги для стоянки автотранспорту в розрізі видів транспорту за місяць з урахуванням ПДВ складає: легкові автомобілі та мікроавтобуси 60,00 грн., вантажні автомобілі, самохідні машини та контейнери 120,00 грн., вантажні автомобілі з причепом 180,00 грн. редакція пункту набирає чинності з 01.01.09.

Також, Додатковою угодою від 19.05.2014 до договору (а.с. 40) сторони доповнили договір п. 2.4 наступного змісту: Виконавець зобов'язується надати замовнику можливість користування електричною енергією, а замовник в свою чергу зобов'язується за перший місяць сплатити її вартість в розмірі вартості спожитого обсягу електричної енергії згідно показників лічильника в строк один раз на місяць, але не пізніше 5 числа наступного місяця, який слідує за розрахунковим. Обов'язок по отриманню рахунку за надані послуги покладається на замовника. Отримувати рахунок можна 01 числа місяця в бухгалтерії виконавця. Наступна сплата вартості спожитої електроенергії здійснюється не пізніше 05 числа поточного місяця шляхом 100% передоплати в розмірі вартості виставлених виконавцем за попередній місяць, яка вноситься в рахунок плати за наступний місяць.

Згідно зі статтею 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Зі змісту укладеного між сторонами договору вбачається, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором надання послуг, що вірно встановлено Господарським судом міста Києва.Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Стаття 193 ГК України передбачає, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Як вірно встановлено місцевим господарським судом на підставі актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), які підписані сторонами, та тих, які не підписано відповідачем, однак, направлено позивачем на його адресу для підписання (а.с. 192-234 том 1), позивачем за період з січня 2013 року по грудень 2015 року надано, а відповідачем прийнято послуги за договором на загальну суму 1 061 409,52 грн.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до норм чинного законодавства та умов договору позивач, як виконавець за договором, не повинен вчиняти жодних дій щодо спонукання замовника до підписання акта виконаних робіт (наданих послуг).

У свою чергу, обов'язок прийняти послуги, а у випадку виявлення певних порушень з боку виконавця негайно про них заявити (у тому числі шляхом мотивованої відмови від підписання акта виконаних робіт) законом покладений саме на замовника. Проте, відповідач не надав жодної письмової відмови від підписання акту, доказів складання будь-яких актів про неналежне виконання позивачем визначених договором послуг та їх направлення позивачу у справі, доказів звернення з претензіями щодо застосування наслідків, визначених як договором, так і чинним законодавством у зв'язку з неналежним виконанням позивачем договірних зобов'язань, що в свою чергу свідчить про необґрунтованість доводів апелянта щодо непідтвердження наданих позивачем послуг у період з січня 2013 року по грудень 2015 року.

В апеляційній скарзі, відповідач посилається на те, що за грудень 2015 року позивач безпідставно здійснює нарахування плати за умовами договору та необґрунтовано заявляє до стягнення інфляційні втрати, 3 % річних та штрафні санкції, оскільки згідно Звіту про хід ліквідаційної процедури від 11.12.2017 №02-01/01/56 нерухоме майно позивача, а саме: будівлі та споруди загальною площею 12 818,8 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, проспект Праці, буд. 2Т, було реалізоване на аукціоні 19.11.2015 року. До апеляційної скарги відповідач надає такий Звіт (а.с. 12-15 том 2). Щодо наведених тверджень відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи договір по наданню місця для стоянки, як підстава для виникнення в обох сторін прав та обов'язків, був чинним у заявлений позивачем період, в тому числі у грудні 2015 року, послуги з отримання паркомісця відповідач отримував та згідно виставлених позивачем Актів виконаних робіт (наданих послуг) та рахунків на їх оплату зобов'язаний був сплачувати платежі за такі послуги. Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази (правовстановлюючі документи) реального переходу права власності на реалізоване майно позивача до третьої особи за результатами аукціону, беручи до уваги також те, що сторонами не надавались такі докази до суду першої інстанції, та в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про виникнення у відповідача з новим власником будівель та споруд, за адресою: м. Дніпропетровськ, проспект Праці, буд. 2Т, правовідносин щодо користування місцями для стоянки транспортних засобів у грудні 2015 року, то колегія суддів дійшла висновку, що апелянтом не доведено відсутність у позивача права на нарахування плати за грудень 2015 року.

Як свідчать наявні у справі копії меморіальних ордерів, відповідачем сплачено на користь позивача вартість наданих за спірний період послуг у сумі 832 968,26 грн.

З огляду на викладене, місцевим господарським судом правомірно встановлено, що за користування протягом січня 2013 по грудень 2015 року місцями для парковки автотранспорта у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість у сумі 228 441,26 грн.

Оскільки відповідач зобов'язаний був здійснювати оплату послуг щомісячно, однак розрахунок з позивачем здійснював несвоєчасно та не в повному обсязі, то відповідно у позивача, як виконавця таких послуг, виникло право вимагати оплати виконаних позивачем робіт.

Таким чином, колегія суддів вважає правомірним висновок Господарського суду міста Києва про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача суми боргу за договором в розмірі 228 441,26 грн.

В апеляційній скарзі, відповідач також посилається на те, що при розрахунку суми боргу, місцевий господарський суд не взяв до уваги, що вимоги щодо стягнення заборгованості за рахунками від серпня 2013, від червня 2014 та жовтня 2014 заявлені поза межами строку позовної давності.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 256, п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено правило, згідно якого позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвала Господарського суду міста Києва від 08.11.2017 про порушення провадження у справі та призначення її до розгляду на 05.12.2017 була направлена сторонам відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України. Окрім того, як вбачається із доданих до позовної заяви документів (фіскального чеку та опису вкладення у цінний лист а.с. 13-14 том 1), позивач при зверненні з позовом до суду направляв на адресу відповідача копію позовної заяви та додатків до неї.

Відтак, колегія суддів зазначає, що відповідач був обізнаний як із змістом позовних вимог, які заявлялись позивачем до нього, так і про призначений судом розгляд справи.

Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідач подавав до суду першої інстанції клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату (а.с. 188), зі змісту якого слідує, що відповідач просить відкласти розгляд справи у зв'язку з участю представника в іншому судовому засіданні та неможливістю забезпечити представництво у даній справі. В даному клопотанні відповідач не заявляв про застосування строків позовної давності, та не висловлював намір в майбутньому звернутись з такою заявою до суду.

В апеляційній скарзі апелянтом не наведено жодного обґрунтування та не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував існування обставин, що перешкоджали б йому у подачі таких заяв до винесення місцевим господарським судом рішення у справі.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач мав можливість взяти участь у розгляді справи у суді першої інстанції та можливість подати заяву про застосування строків позовної давності до місцевого господарського суду, однак не скористався своїм правом у суді першої інстанції, а тому колегія суддів не приймає заяву відповідача про застосування строків позовної давності у зв'язку з порушенням відповідачем порядку на її подання.

Також, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача пені та штрафу, які нараховані ним за порушення відповідачем грошових зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штраф, як різновид неустойки обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочки (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Пунктом 3.1 договору сторони визначили, що за прострочення платежу по договору винна сторона зобов'язана сплатити пеню в розмірі 0,1% від суми прострочення платежу за кожен день.

Така санкція, як штраф, передбачена сторонами у п. 2.4. Додаткової угоди від 19.05.2014. Так, відповідно до Додатковою угодою від 19.05.2014 договір доповнено пунктом 2.4 договору, який врегульовує правовідносини сторін стосовно користування відповідачем електричною енергією та її оплатою позивачу. При цьому, положення про те, що за прострочення платежу по договору винна сторона зобов'язана сплатити штраф у розмірі місячного платежу за договором незалежно від кількості днів затримки платежу, також входять до п. 2.4 додаткової угоди, а тому, як вірно зазначено судом першої інстанції, нарахування штрафу, як міра відповідальності сторони, у даному випадку стосується прострочення відповідачем саме оплати вартості електроенергії, а не прострочення оплати послуг з надання паркомісць. Тобто, за прострочення оплати вартості послуг з користування місяцями для стоянки автотранспорту штраф умовами договору не передбачений, а передбачена можливість нарахування лише пені.

Перевіривши розрахунок пені та штрафу, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком Господарського суду міста Києва про те, що з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ДП «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» Національної академії аграрних наук України» підлягає стягненню пеня в розмірі 44 318,00 грн та 478,18 грн штрафу. В іншій частині позовної вимоги, а саме в стягненні 22 440,00 грн штрафу, місцевий господарський суд правомірно відмовив.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача 59 228,22 грн інфляційних втрат та 14 852,12 грн 3% річних.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку статті 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, який представлений позивачем до позовної заяви, щодо кожного місяця наданих послуг окремо, з урахуванням проведених відповідачем оплат, колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду міста Києва про те, що позивачем допущені помилки в проведеному розрахунку. Беручи до уваги приписи ст. 254, 625 ЦК України, суд апеляційної інстанції вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача 59 228,22 грн інфляційних втрат та 14 721,19 грн 3% річних.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі №910/19541/17 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.

Враховуючи вимоги ст. 129 ГПК України, судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта (відповідача у справі).

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, п.1 ч.1 ст. 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі №910/19541/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі №910/19541/17 залишити без змін.

3. Справу №910/19541/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі №910/19541/17.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська

Повний текст постанови складено 22.03.2018