РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.03.2018Справа №910/20965/17

Господарський суд міста Києва у складі: головуючий - суддя Князьков В.В.,

при секретарі судового засідання Скокіні О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Підприємства з іноземними інвестиціями за участю українського капіталу - Фірми «Вітал-Тер» (товариство з обмеженою відповідальністю), м. Київ

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Аланна», м. Київ

відповідача 2: Дочірнього підприємства «Вітал-Агро» Підприємства з іноземними інвестиціями за участю українського капіталу Фірми «Вітал-Тер» (товариства з обмеженою відповідальністю), Полтавська обл., Полтавський район, с. Чорноглазівка

про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, -

За участю представників:

від позивача: від відповідача 1: від відповідача 2:Вінокурова Р.О. Ковальчук А.С. не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Підприємство з іноземними інвестиціями за участю українського капіталу - Фірма «Вітал-Тер» (товариство з обмеженою відповідальністю) (далі - Фірма «Вітал-Тер»; позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДАРТ» (найменування змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Аланна») (далі - ТОВ «Аланна»; відповідач 1) та Дочірнього підприємства «Вітал-Агро» Підприємства з іноземними інвестиціями за участю українського капіталу Фірми «Вітал-Тер» (товариства з обмеженою відповідальністю) (далі - ДП «Вітал-Агро»; відповідач 2) про:

- визнання недійсним договору №16/11/15ДФ про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 16.11.2015, який укладений між ДП «Вітал-Агро» та ТОВ «ДАРТ»;

- застосування наслідків недійсності правочину - договору №16/11/15ДФ про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 16.11.2015 шляхом стягнення з ТОВ «ДАРТ» на користь ДП «Вітал-Агро» 1 379 137,77 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує про наявність підстав для визнання недійсним договору №16/11/15ДФ про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 16.11.2015, оскільки останній укладений відповідачем 2 з перевищенням повноважень директора підприємства на підписання такого договору. Зокрема, за твердженнями позивача, укладення договору не було погоджено дочірнім підприємством зі своїм засновником, а положення статуту підприємства обмежують повноваження директора останнього на укладення договорів кредиту. При цьому, позивач зазначає, що він є заінтересованою особою у визнанні правочину недійсним, оскільки спірний договір порушує його права та інтереси як єдиного засновника та учасника відповідача 2.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 10.01.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2017, у зв'язку з набранням 15.12.2017 законної сили Господарським процесуальним кодексом України в новій редакції, вирішено розгляд справи №910/20965/17 здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання на 10.01.2018.

09.01.2018 відповідач 1 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що при укладенні спірного договору позикодавцем та позичальником не було порушено вимог закону та положень статутів підприємств, договір є правомірним та належним чином виконується його сторонами. За твердженнями відповідача 1, останньому не було відомо та не могло бути відомо про будь-які обмеження директора відповідача 2 при укладенні спірного договору. Також відповідачем 1 зазначено, що позивач помилково посилається на пункту 7.4 статуту ДП «Вітал-Агро» та безпідставно ототожнює поняття «позика» та «кредит».

У судовому засіданні 10.01.2018 судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання на 24.01.2018 у зв'язку з неявкою представника відповідача 2 та невиконанням учасниками справи вимог ухвали суду від 27.11.2017.

Відповідач 2 у відзиві на позов, який подано до суду 24.01.2018, визнав позовні вимоги та вказав, що укладення спірного договору не було погоджено з позивачем як з засновником товариства, що є підставою, на думку відповідача 2, для визнання такого договору недійсним. Щодо вимог про застосування наслідків недійсності правочину відповідачем 2 повідомлено суду, що залишок заборгованості відповідача 1 перед відповідачем 2 за спірним договором становить 928 787,77 грн.

24.01.2018 позивачем подано до суду заяву про зменшення позовних вимог в частині стягнення грошових коштів до суми 928 787,77 грн.

Пунктом 2 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

У судовому засіданні 07.02.2018 судом постановлено ухвалу про прийняття заяви позивача про зменшення позовних вимог до розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.02.2018.

У судовому засіданні 21.02.2018 судом оголошено перерву до 07.03.2018.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Представник відповідача 1 проти задоволення позову надала заперечення, просила у позові відмовити повністю.

Представник відповідача 2 у судове засідання не з'явився. При цьому, у прохальній частині відзиву на позовну заяву, поданому до суду 24.01.2018, відповідач 2 просив суд розглянути справу без участі його представника.

За таких обставин, з огляду на наявність в матеріалах справи відзиву відповідача 2 та заяви останнього про розгляд справи без його представника, за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаного учасника справи не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до вимог статті 222 Господарського процесуального кодексу України судом під час розгляду справи здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою.

У судовому засіданні судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників позивача та відповідача 1, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

16.11.2015 між ДП «Вітал-Агро» (позикодавець) та ТОВ «ДАРТ» (позичальник) укладено договір №16/11/15ФД про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги (далі - Договір), згідно з п. 1.1 якого позикодавець надає позичальнику поворотну фінансову допомогу, а позичальник зобов'язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даним договором.

Термін дії договору становить три роки - до 17.12.2018 з правом дострокового погашення (п. 1.2 Договору).

Згідно з п. п. 2.1, 2.2 Договору поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в розмірі 10 000 000,00 грн. Поворотна фінансова допомога надається позичальнику на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується.

Поворотна фінансова допомога надається позикодавцем 9 платежами, перший з яких перераховується на банківський рахунок позичальника протягом 3 календарних днів з дати укладення цього договору, а загальна сума позики перераховується протягом двох тижнів.

Договір підписано керівниками відповідача 1 та відповідача 2, а також скріплено печатками юридичних осіб.

Як вбачається з підписаного відповідачами 1 та 2 акту звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2011 по 18.12.2017 (т. 1 а. с. 198), надану за Договором позику відповідач 1 повернув частково, а заборгованість останнього за Договором становить 928 787,77 грн.

Спір у даній справі виник у зв'язку з наявністю, на думку позивача, підстав для визнання недійсним договору №16/11/15ФД від 16.11.2015 про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, який укладений між відповідачами 1 та 2, оскільки його вчинено з перевищенням повноважень представника юридичної особи.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, а відтак господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 4, 45 Господарського процесуального кодексу України. Крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, за визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов'язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У даному випадку господарський суд зазначає, що позивач стороною спірного правочину не є, а відтак останнім повинно буди доведено суду за допомогою належних та допустимих доказів ті обставини, що Фірма «Вітал-Тер» є заінтересованою особою, в розумінні ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, при вирішенні питання про недійсність договору №16/11/15ФД від 16.11.2015 про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги.

Цивільний кодексу України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач обґрунтовує наявність у нього порушеного майнового права тими обставинами, що Фірма «Вітал-Тер» є засновником та єдиним власником відповідача 2 - ДП «Вітал-Агро». Дана обставина підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на дату укладення спірного договору (витяг № станом на 16.11.2015) та положеннями статуту відповідача 2.

Розглянувши доводи позивача про перевищення керівником відповідача 2 повноважень представника юридичної особи, господарський суд зазначає наступне.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (ст.ст. 2, 80, 91, 92 Цивільного кодексу України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи ст. 237 Цивільного кодексу України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи у правовідносини з третіми особами.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням приписів ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що договір, укладений від імені юридичної особи її виконавчим органом (директором) з третьою особою, може бути визнаний недійсним із підстав порушення цим органом установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, якщо відповідні обмеження існували на момент укладення оспорюваного договору.

Згідно з пунктом 3.1 статуту ДП «Вітал-Агро» в редакції від 25.08.2011 (далі - Статут), яка діяла на дату укладення спірного договору, відповідач 2 є юридичною особою приватного права з моменту його державної реєстрації.

За змістом пункту 3.2 Статуту, відповідно до чинного законодавства України дочірнє підприємство є унітарним підприємством, єдиним засновником та власником якого є Фірма «Вітал-Тер».

Відповідно до пункту 3.4 Статуту дочірнє підприємство керується у своїй діяльності чинним законодавством України, цим статутом, а також рішеннями засновника.

Майно дочірнього підприємства становлять основні фонди та обігові кошти, земля, а також інші цінності, вартість яких відображена на самостійному балансі дочірнього підприємства (п. 4.1 Статуту).

Дочірнє підприємство діє на умовах самоокупності і самофінансування. Всі витрати дочірнє підприємство покриває за рахунок власних доходів. Дочірнє підприємство самостійно планує свою діяльність на основі договорів з контрагентами. Узгодження цих планів із засновником повинно здійснюватись не пізніше як за місяць до початку господарського року. Господарські відносини дочірнього підприємства з суб'єктами підприємницької діяльності та фізичними особами здійснюються на основі договорів. Дочірнє підприємство вільне у виборі предмету договору, визначенні зобов'язань, будь-яких інших умов в господарських взаємовідносинах. Така діяльність дочірнього підприємства здійснюється з додержанням прав власника, яким є засновник, та прав господарського відання ,які надаються дочірньому підприємству (п. п. 6.1-6.3 Статуту).

Пунктом 6.6 Статуту передбачено, що дочірнє підприємство має право за рахунок своїх коштів надавати вітчизняним та іноземним підприємствам, організаціям, фірмам та іншим юридичним особам, а також фізичним особам позики на умовах, що визначаються згодою сторін, включаючи домовленість про виплату відсотків по них.

У даному випадку господарський суд зазначає, що відповідачі 1 та 2 є юридичними особами приватного права, самостійними суб'єктами господарювання. Свобода договору полягає, зокрема, у вільному волевиявленні сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору тощо, що повністю, зокрема, узгоджується з положеннями Статуту відповідача 2.

Статтею 3 Цивільного кодексу України віднесено свободу договору до загальних засад цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Наразі, необґрунтованими є твердження позивача про те, що ДП «Вітал-Агро» здійснює свою діяльність через свого єдиного учасника та засновника, з яким необхідно було погоджувати спірний правочин, оскільки за змістом пункту 7.1 Статуту ДП «Вітал-Агро» засновник здійснює свої права щодо управління дочірнім підприємством безпосередньо або через уповноважений одноосібний орган - директора, який є виконавчим органом дочірнього підприємства.

Відповідно до пункту 7.10 Статуту відповідача 2 директор вирішує усі питання діяльності дочірнього підприємства, крім тих, що входять до компетенції засновника дочірнього підприємства. Засновник може прийняти рішення про передачу частини належних йому прав до компетенції директора.

Пункт 7.4 Статуту ДП «Вітал-Агро», який визначає перелік випадків виключної компетенції засновника, не містить такого випадку як укладення дочірнім підприємством договору позики в якості позикодавця та не обмежує відповідне право дочірнього підприємства, яке передбачено у пункті 6.6 Статуту.

При цьому, безпідставними є посилання позивача на підпункт 7.4.11 пункту 7.4 Статуту, згідно з яким до виключної компетенції засновника відноситься надання попередньої згоди на укладення дочірнім підприємством договорів кредиту, іпотеки, застави, поручительства, переводу боргу, відступлення права вимоги.

У даному випадку позивач помилково ототожнює поняття «кредит» і «позика» та невірно тлумачить вказані поняття.

Так, за своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір №16/11/15ДФ про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 16.11.2015 є договором позики, який підпадає під правове регулювання норм статей 1046-1053 Цивільного кодексу України.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Поняття договору кредиту, в свою чергу, міститься у частині 1 статті 1054 Цивільного кодексу України, згідно з яким за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 Цивільного кодексу України закріплено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (загальні положення про позику), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Тобто, кредитний договір є особливим видом договору позики (а не навпаки), який характеризується, зокрема, колом суб'єктів (кредит надається банками й/або іншими фінансовими установами), колом об'єктів (кредит може надаватись лише грошовими коштами) та умовами щодо процентів (кредитний договір завжди передбачає нарахування відсотків).

Враховуючи наведене, приймаючи до уваги, що ДП «Вітал-Агро» не є банком або іншою фінансовою установою, а умови спірного договору не передбачають відсотків за користування позикою, безпідставними є доводи позивача про застосування до спірного договору положень про кредит.

При цьому, виходячи з формулювання пункту 7.4 Статуту ДП «Вітал-Агро», вбачається, що статут відповідача 2 обмежує повноваження його директора саме при укладенні кредитних договорів, в яких дочірнє підприємство виступає як позичальник (з метою недопущення взяття дочірнім підприємством на себе надмірних грошових зобов'язань без погодження засновника). У спірному ж договорі відповідач 2 є позикодавцем, який запозичив відповідачу 1 власні грошові кошти та надмірних зобов'язань на себе не брав.

Таким чином, проаналізувавши положення Статуту відповідача 2, господарський суд дійшов висновку, що останній не передбачає обмежень повноважень директора ДП «Вітал-Агро» на підписання договору безвідсоткової позики, за яким вказане дочірнє підприємство виступає позикодавцем власних грошових коштів.

Посилання позивача на пункт 8.5 Статуту, який обмежує право директора підписувати платіжні доручення сумою 50 000,00 грн., судом до уваги не приймаються, оскільки при вирішенні питання про недійсність правочину судом надається оцінка дотримання сторонами норм закону та положень статуту на момент укладення такого правочину, а не під час його виконання.

Крім того, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, у тому числі укладають із юридичними особами договори різних видів, частиною 3 ст. 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Тобто для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. Разом з тим ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (ст.ст. 203, 241 Цивільного кодексу України).

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це.

Закон не встановлює вичерпного переліку обставин, які свідчать про недобросовісність чи нерозумність дій третьої особи у відносинах з юридичною особою. Тому з огляду на загальні засади здійснення цивільних прав (ст. 12 Цивільного кодексу України) висновок про добросовісність поведінки третьої особи залежить від того, чи відповідало укладення договору її внутрішній волі, чи бажала третя особа реального настання правових наслідків, обумовлених договором, і чи настали такі наслідки насправді. Таким чином, підлягає оцінці не лише поведінка третьої особи до та в момент укладення оспорюваного договору, але й після його укладення, зокрема необхідно встановити, чи виконала третя особа свої обов'язки за договором, у який спосіб у подальшому третя особа розпорядилася одержаним за оспорюваним договором майном, чи не було залучення третьої особи до участі в укладенні договору формальною дією, спрямованою на подальше відчуження предмета договору з метою протиправного позбавлення юридичної особи права власності на майно.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 12.07.2017 у справі №910/31610/15, від 30.11.2016 у справі № 6-2362цс16 та від 27.04.2016 у справі №6-62цс16.

У справі, яка розглядається, судом проаналізовано поведінку позичальника за спірним договором та не встановлено недобросовісності та нерозумності в діях останнього. У суду немає підстав вважати, що участь відповідача 1 в укладенні спірного договору була формальною або спрямованою на протиправне позбавлення відповідача 2 його майна (грошових коштів).

Зокрема, судом враховано, що згідно з поясненнями учасників справи між відповідачами 1 та 2 склались тривалі господарські відносини та неодноразово укладались договори про надання безвідсоткової фінансової допомоги, які виконувались сторонами та недійсними не визнавались. Договір, з приводу правомірності якого виник даний спір, також частково виконаний сторонами, строк його дії не закінчився, а залишок неповернутої позики, як вказують відповідачі 1 та 2, становить 928 787,77 грн. (при загальній сумі запозичених коштів 7 289 845,00 грн.).

Щодо доводів позивача про накладення на фінансові операції відповідача 1 санкцій з боку Міністерства фінансів Сполучених Штатів Америки, господарський суд зазначає, що такі обставини не підтверджуються доказами у справі та не впливають на викладені вище висновки суду.

За таких обставин, повно та всебічно оцінивши пояснення учасників судового процесу та наявні у справі докази, приділивши увагу кожному твердженню, посиланню та доводу у даній справі, господарським судом не було встановлено обставин, з якими закон пов'язує визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень для третьої особи, що необхідно для правильного застосування положень ст. 92 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене вище, позовні вимоги Підприємства з іноземними інвестиціями за участю українського капіталу - Фірми «Вітал-Тер» (товариства з обмеженою відповідальністю) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аланна» та Дочірнього підприємства «Вітал-Агро» Підприємства з іноземними інвестиціями за участю українського капіталу Фірми «Вітал-Тер» (товариства з обмеженою відповідальністю) про визнання недійсним договору №16/11/15ДФ про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 16.11.2015 та застосування наслідків недійсності правочину є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір за розгляд даної справи в розмірі 15 534,82 грн. покладається на позивача. При цьому, ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.03.2018 позивачу було повернуто з державного судовий збір в сумі 6 755,25 грн. у зв'язку зі зменшенням позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Підприємства з іноземними інвестиціями за участю українського капіталу - Фірми «Вітал-Тер» (товариства з обмеженою відповідальністю) відмовити.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 16.03.2018.

Суддя В.В. Князьков