КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" січня 2018 р. Справа№ 910/14059/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсакової Г.В.

суддів: Чорної Л.В.

Хрипуна О.О.

при секретарі судового засідання Камінській Т.О.,
за участю представників:
від позивача: не з`явився;
від відповідача-1: Романченко Т.В. довіреність № 352 від 17.01.18
від відповідача-2: не з`явився;
від третьої особи-1: Кузьменко Ю.С.довіреність № 18-0009/60158 від 19.07.16
від третьої особи-2: не з`явився;

розглянувши

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Брайтон ЛТД"
на рішення господарського суду міста Києва від 19.10.2017 р. (дата підписання 24.10.2017)
у справі № 910/14059/17 (суддя Привалова А.І.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Брайтон ЛТД"
до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК"; Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАВЛІС"
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Національного Банку України; Міністерства фінансів України
про визнання права та визнання відсутності права

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.10.2017 р. у справі № 910/14059/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Брайтон ЛТД" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 19.10.2017 р. у справі № 910/14059/17 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Скаржник вказує на те, що судом не враховано, що відповідач 1 письмово заперечив право позивача у своєму відзиві, а також не надав інформацію про розмір заборгованості ТОВ «Павліс» за кредитним договором на момент отримання коштів за договором поруки, а суд вказаних доказів не витребував; суд порушив (не застосував) ст. ст. 512, 514, 553, 556, 16 ЦК України, а саме не врахував, що право позивача на визнання у нього наявності права на стягнення з ТОВ «Павліс» боргу по кредитному договору від 26.10.2016 виникло на підставі закону.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.11.2017 р. колегією суддів у складі: головуючого судді Корсакової Г.В., суддів: Чорної Л.В., Хрипуна О.О. прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Брайтон ЛТД" на рішення господарського суду міста Києва від 19.10.2017 р. у справі № 910/14059/17 до провадження, розгляд справи призначено на 13.12.2017 р.

В судове засідання 13.12.2017 р. представники відповідача-2 та третьої особи-2 не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

В судовому засіданні 13.12.2017 р. представник позивача надав суду клопотання про продовження строку розгляду апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.12.2017 р. продовжено строк розгляду спору у справі на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 24.01.2018 р.

З 15.12.2017 р. вступила в дію нова редакція Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, а відтак, розгляд цієї апеляційної скарги відбувається саме за правилами вказаної редакції Господарського процесуального кодексу України.

23.01.2018 від Національного Банку України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому третя особа 1 вважає висновки суду правомірними та обґрунтованими.

23.01.2018 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Представники позивача, відповідача 2 та третьої особи 2 в судове засідання 24.01.2018 не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Статтею 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників відповідача 1 та третьої особи 1, перевіривши матеріали справи, наявні в ній докази та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

26.10.2016 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Брайтон ЛТД" (далі - позивач, за договором - поручитель) та Публічним акціонерним товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (далі - відповідач-1, за договором - кредитор) укладено договір поруки № 4П15117И/П (далі - договір поруки), відповідно до п. 1 якого предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання товариством з обмеженою відповідальністю "ПАВЛІС" (далі - боржник) своїх зобов'язань за кредитним договором № 4П15117И від 16.12.2015 р. (далі - кредитний договір), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Як зазначає позивач, він як поручитель виконав обов'язок боржника за кредитним договором на загальну суму 597 703 192,78 грн.

01.11.2016 р. між позивачем, як новим кредитором, та відповідачем-2 (за угодою - боржник) було укладено Угоду № 4П15117И/ІІ/Ц, відповідно до якої боржник визнав, підтвердив та зобов'язався виконати перед новим кредитором свої зобов'язання за кредитним договором від 16.12.2015 р. № 4П15117И, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на загальну суму 597 703 192,78 грн. Відповідно до п.2 даної Угоди, боржник виконує свої обов'язки по кредитним договорам перед новим кредитором у зв'язку з виконанням останнім зобов'язань боржника перед первісним кредитором (Банком) по поверненню кредитних коштів та сплаті відсотків за користування кредитом по Договору поруки № 4П15117И/П від 26.10.2016 р. згідно ст. 556 Цивільного кодексу України.

17.03.2017 р. позивач звернувся до відповідача-2 з вимогою сплатити в повному обсязі борг за кредитним договором від 16.12.2015 р. № 4П15117И протягом 3 днів з дня отримання вказаної вимоги, яка 24.03.2017 р. була отримана відповідачем 2. Проте вказану вимогу позивача відповідач 2 залишив без відповіді та задоволення.

Спір виник внаслідок того, що позивач вважає себе кредитором відповідача-2 за кредитним договором № 4П15117И від 16.12.2015 р., проте відповідачі заперечують таке право позивача на стягнення з відповідача-2 боргу за вказаним кредитним договором та перешкоджають цьому.

З огляду на викладені обставини, позивач просить суд визнати відсутність у відповідача-1 права на стягнення з відповідача-2 боргу по кредитному договору від 16.12.2015 р. №4П15117И та визнати право позивача на стягнення з відповідача-2 боргу по кредитному договору від 16.12.2015 р. № 4П15117И.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не подано жодних доказів в підтвердження того, що відповідачі заперечують чи оспорюють факт сплати позивачем коштів на підставі договору поруки, а також доказів в обґрунтування обставин, з якими чинне законодавство пов'язує момент переходу прав та обов'язків кредитора до поручителя за зобов'язаннями, забезпеченими порукою.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 556 ЦК України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Тобто, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язанні після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки ст. 556 ЦК України.

Згідно з ст. 1 Господарського процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017 р.), підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України ( в редакції, на час прийняття оскаржуваного рішення) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; ) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Аналогічний припис містить ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України про те, що права суб'єктів господарювання захищаються, зокрема, іншими способами, передбаченими законом.

Підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Відтак, право на позов у особи виникає після порушення її права, його невизнання чи оспорювання.

Тобто, згідно з процесуальним законодавством захисту в судовому порядку підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено в майбутньому, і щодо якого невідомо, буде воно порушено, чи ні.

Відповідно до ст. 32 ГПК України ( в редакції до 15.12.2017) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 33 ГПК України ( в редакції до 15.12.2017) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України ( в редакції до 15.12.2017) господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Тобто, позивач, звертаючись з відповідним позовом до суду повинен довести належними та допустимими доказами факти, що свідчать про існування правовідносин з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача.

Як вірно встановлено судом першої інстанції позивач не надав суду жодного доказу в підтвердження того, що відповідачі заперечують чи оспорюють факт сплати позивачем коштів на підставі договору поруки, а також доказів в обґрунтування обставин, з якими чинне законодавство пов'язує момент переходу прав та обов'язків кредитора до поручителя за зобов'язаннями, забезпеченими порукою.

Таким чином, позивач не довів, що з боку відповідачів було допущено порушення його прав та інтересів.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що заявлені вимоги є необґрунтованими, недоведеними та задоволенню не підлягають.

Доводи скаржника про те, що суд перешкоджав позивачу у доказуванні та не витребував у відповідача 1 доказів про розмір заборгованості ТОВ «Павліс» за кредитним договором на момент отримання коштів за договором поруки, колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки відповідно до ст. 38 ГПК України ( в редакції до 15.12.2017) суд витребовує докази лише за відповідним клопотанням учасників судового розгляду, проте, матеріали справи не містять клопотання позивача, складеного в порядку ст. 38 ГПК України, про витребування доказів.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи та вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 233, 269, 270, 273, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Брайтон ЛТД" на рішення господарського суду міста Києва від 19.10.2017 р. у справі № 910/14059/17 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 19.10.2017 р. у справі № 910/14059/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.В. Корсакова

Судді Л.В. Чорна

О.О. Хрипун