РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.03.2018Справа № 910/869/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В. за участю секретаря судового засідання Письменної О.М., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фелічіта Тревел Груп"

до Фізичної особи-підприємця Стеклової Марини Андріївни

про стягнення 40 869,70 грн.

за участю представників:

від позивача: Хахановський А.В. (довіреність)

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фелічіта Тревел Груп" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Стеклової Марини Андріївни про стягнення 40869,70 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором №ФД 04-04/16 від 04.04.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2018 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.

07.02.2018 позивач подав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2018 відкрито провадження у справі № 910/869/18, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання призначено для розгляду справи по суті на 05.03.2018.

В судовому засіданні 05.03.2018, на підставі ст. 202, 233 ГПК України, відкладено розгляд справи на 19.03.2018, про що постановлену ухвалу, яку внесено до протоколу судового засідання та направлено відповідачу ухвалу про виклик у судове засідання 19.03.2018.

Представник позивача у судовому засіданні 19.03.2018 надав пояснення по суті позову, позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не надав.

Про розгляд справи відповідача було повідомлено ухвалами суду від 08.02.2018 та від 05.03.2018, направленими на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно із ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Також у відповідності до ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

З матеріалів справи вбачається, що ухвала суду від 08.02.2018 повернута на адресу суду поштовим відділенням зв'язку за закінченням встановленого строку зберігання.

Станом на дату розгляду справи повідомлення про вручення відповідачу ухвали від 05.03.2018 до суду не повернулось. Відповідно до відомостей з офіційного веб-сайту Державного підприємства "Укрпошта", 09.03.2018 поштове повідомлення №55 не було вручене під час доставки, про що вказано: "невдала спроба вручення (не вручене під час доставки): інші причини".

Зі змісту пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвали.

Крім того, судом враховано, що у відповідності до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.

Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень (ч. 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

З урахуванням наведеного відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалами суду від 08.02.2018, від 05.03.2018 у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 19.03.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначено у позові, 04.04.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фелічіта Тревел Груп" (замовник) та Фізичною особою-підприємцем Стекловою Мариною Андріївною (виконавець) укладений договір №ФД 04-04/16 (далі - договір), згідно із яким виконавець надає замовнику послуги у сфері інформатизації: розробка сайту за шаблонним дизайном. Розробка проводиться відповідно до узгодженого варіанту дизайну та структури й наповнення сайту, наданих у додатку №1 до договору.

Загальна вартість послуги за договором становить 19990,00 грн.(п. 1.2. договору).

Оплата послуги замовником виконується на умовах 100% передоплати (п. 5.1.)

Відповідно до п. 3.1. договору, виконавець приступає до надання послуг не пізніше 3 (трьох) календарних днів з моменту отримання передплати, зазначено у п. 5.1. договору.

Згідно із п. 3.2. договору, термін виконання робіт становить 30 робочих днів з моменту початку надання послуг згідно із п. 3.1. договору.

За умовами п. 3.8. договору після надання виконавцем готової версії сайту у розпорядження замовника, перевірки та виправлення помилок, зазначених у п. 3.6., п. 3.7. договору, сторони підписують Акт надання послуг. У випадку відсутності претензій з боку замовника, надісланих виконавцю згідно з п. 3.6., п. 3.7. договору, Акт та послуги зазначені в ньому вважаються прийняті замовником і акт набуває юридичну силу за підписом виконавця. Однак, виконавець вправі вимагати від замовника власноручного підписання відповідного Акту.

В пункті 6.1. договору визначено, що за несвоєчасне або неякісне виконання послуг виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі 0,1 % відсотків від суми вартості послуг по договору за кожен день порушення строку усунення недоліків.

Договір набирає сили з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і діє протягом одного року з дати підписання. Договір автоматично пролонгується на наступний рік після настання дати закінчення терміну дії, якщо жодна із сторін за 10 робочих днів до цієї дати не проінформувала іншу сторону письмово про своє бажання припинити дію договору. Договір так само пролонгується і на всі наступні періоди (п. 10.1., п. 10.2.).

11.04.2016 позивач сплатив на користь позивача згідно із платіжним дорученням №89 від 11.04.2016 грошові кошти у сумі 19990,00 грн. з призначенням платежу: оплата за розробку сайту згідно рахунку №УТСК-0195 від 05.04.2016.

В обґрунтування заявленого позову позивач стверджує, що виконавець не виконав належним чином умови договору, не надав у розпорядження замовника готову версію сайту, та не надав можливості перевірити та виправити помилки, що було передбачено п. 3.8. договору.

20.06 2017 позивач направив на адресу відповідача вимогу про повернення позивачу грошових коштів у сумі 19990,00 грн.

Оскільки відповідач не повернув позивачу грошові кошти у сумі 19990,00 грн., позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача 19990,00 грн. - суми основної заборгованості; 12338,00 грн. - штрафу відповідно до п. 6.1 договору; 3234,17 грн. - пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання; 1014,00 грн. - три відсотка річних від простроченої суми; 4293,53 грн. - втрати від інфляції.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що між сторонами був укладений договір №ФД 04-04/16 від 04.04.2016 відповідно до умов якого відповідач зобов'язався надати позивачу послуги у сфері інформатизації: розробка сайту за шаблонним дизайном.

Частиною 1 статті 837 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ч. 1 ст. 854 ЦК України).

Умовами договору передбачено, що загальна вартість послуги за договором становить 19990,00 грн. Оплата послуг здійснюється позивачем на умовах 100% передоплати.

11.04.2016 позивач сплатив на користь позивача згідно із платіжним дорученням №89 від 11.04.2016 грошові кошти у сумі 19990,00 грн. з призначенням платежу: оплата за розробку сайту згідно рахунку №УТСК-0195 від 05.04.2016

Як вбачається з платіжного доручення №89 від 11.04.2016 грошові кошти у сумі 19990,00 грн. сплачені на рахунок відповідача зазначений у договорі.

Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду (ч. 1 ст. 846 ЦК України).

В пункті 3.2. договору визначено, що термін виконання робіт становить 30 робочих днів з моменту початку надання послуг згідно із п. 3.1. договору, згідно із яким відповідач приступає до надання послуг не пізніше 3 (трьох) календарних днів з моменту отримання передплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Позивач в обґрунтування позову зазначає, що відповідач не виконав належним чином умови договору, не надав у розпорядження позивача готову версію сайту, та не надав можливості перевірити та виправити помилки, що було передбачено п. 3.8. договору.

Разом з тим, у позові позивачем зазначено, що позивачем було підписано акт виконаних робіт.

В судових засіданнях представник позивача зазначив, що роботи з розробки сайту за шаблонним дизайном фактично були виконані відповідачем, проте виконані робити є неналежної якості.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 857 Цивільного кодексу України, робота, виконана підрядником, має відповідати умовам договору підряду, а в разі їх відсутності або неповноти - вимогам, що звичайно ставляться до роботи відповідного характеру. Виконана робота має відповідати якості, визначеній у договорі підряду, або вимогам, що звичайно ставляться, на момент передання її замовникові.

У відповідності до ч. 1 ст. 858 Цивільного кодексу України, якщо робота виконана підрядником з відступами від умов договору підряду, які погіршили роботу, або з іншими недоліками, які роблять її непридатною для використання відповідно до договору або для звичайного використання роботи такого характеру, замовник має право, якщо інше не встановлено договором або законом, за своїм вибором вимагати від підрядника: 1) безоплатного усунення недоліків у роботі в розумний строк; 2) пропорційного зменшення ціни роботи; 3) відшкодування своїх витрат на усунення недоліків, якщо право замовника усувати їх встановлено договором.

В пункті 3.6. договору визначено, що позивач має перевірити сайт на наявність орфографічних, смислових і граматичних помилок та у разі виявлення помилок - сповістити про це виконавця шляхом електронного листування на електронну адресу, вказану у договорі.

Згідно із п. 3.7. договору, загальний термін перевірки та виправлення помилок, зазначених у п. 3.6. договору становить не більше 10 робочих днів з моменту отримання замовником повідомлення.

Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які докази неналежного виконання відповідачем робіт з розробки сайту. Доказів виявлення помилок та повідомлення відповідача про наявність помилок позивачем також не представлено.

Позовні вимоги у справі заявлені позивачем на підставі договору №УТСК-0195 від 05.04.2016.

В той же час, судом встановлено, що на копії договору та додатку до нього, доданих до матеріалів позовної заяви відсутній підпис відповідача - ФОП Стеклової Марини Андріївни.

В судовому засіданні 19.03.2018 на вимогу суду про надання оригіналу договору для огляду, представник позивача зазначив, що оригінал договору відсутній та у письмовій формі між сторонами не укладався.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи те, що як встановлено судом під час судового розгляду, договір №УТСК-0195 від 05.04.2016, на підставі якого позивачем заявлено позовні вимоги, між сторонами укладався, суд дійшов висновку про безпідставність доводів позивача щодо порушення відповідачем зобов'язань за договором №ФД 04-04/16 від 04.04.2016 та відсутність правових підстав для стягнення заборгованості у сумі 19990,00 грн.

Представник позивача в судовому засіданні 19.03.2018 вказав, що правові відносини виникли між сторонами на підставі рахунку №УТСК-0195 від 05.04.2016, зазначеного у призначенні платежу платіжного доручення №89 від 11.04.2016.

На вимогу суду надати рахунок №УТСК-0195 від 05.04.2016, представник позивача зазначив, що в даному судовому засіданні такий рахунок відсутній.

Відсутність відповідного рахунку позбавляє суд можливості перевірити обставини, про які зазначено представником позивача щодо виникнення спірних відносин між сторонами на підставі рахунку №УТСК-0195 від 05.04.2016.

При цьому, суд зазначає, що приписами статті 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В силу приписів статті 237 Господарського процесуального кодексу України, при ухваленні рішення суд вирішує питання, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Відповідно до ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Зі змісту позовної заяви не можливо встановити з якої саме підстави заявлені позовні вимоги: з підстави невиконання робіт з розробки сайту позивача чи виконання робіт неналежної якості. Також неможливо встановити чи заявлені вимоги ґрунтуються на договорі №ФД 04-04/16 від 04.04.2016 чи на договорі укладеному у спрощений спосіб. Представник позивача в судових засіданнях чітко не міг вказати з якої саме підстави заявлено даний позов.

Разом з тим, позивач у порядку ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України не звертався до суду з заявою або клопотанням про зміну підстав позову. Таким чином, враховуючи вимоги п. 2 ст. 237 ГПК України, суд не має права самостійно уточнювати або змінювати підстави позову позивача.

Враховуючи встановлені вище обставини, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого позивачем позову та відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 19990,00 грн. з підстав викладених у позовній заяві.

Враховуючи наведене, суд відмовляє в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 19990,00 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення 12338,00 грн. - штрафу відповідно до п. 6.1 договору; 3234,17 грн. - пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання; 1014,00 грн. - три відсотка річних від простроченої суми; 4293,53 грн. - втрати від інфляції, то суд зазначає наступне.

Приписами частини 1 статі 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

З огляду на те, що як встановлено судом вище, між сторонами не було укладено договору №ФД 04-04/16 від 04.04.2016, то правові підстави для нарахування штрафу у відповідності до п. 6.1 вказаного договору, відсутні.

Крім того, враховуючи те, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення суми основного боргу, то підстави для стягнення з відповідача штрафу у розмірі 12338,00 грн. також відсутні.

Таким чином, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення 12338,00 грн. штрафу.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач здійснює нарахування пені, 3% річних та інфляційні втрати за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписами статті 625 Цивільного кодексу України передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобов'язання.

Грошові зобов'язання, як і будь-які інші цивільно-правові або господарські зобов'язання, можуть виникати з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України і статтею 174 ГК України.

Згідно із ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Грошовим зобов'язанням, відповідно до ст. ст. 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України є виражене в грошових одиницях зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка відповідно має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Натомість, стягнення з відповідача суми боргу, що становить попередню оплату за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченої попередньої оплати за непоставлений товар.

За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України.

Крім того, приписи Закону України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", на які посилається позивач як на підставу нарахування пені, регулюють договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

За таких обставин та враховуючи відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення основної заборгованості у розмірі 19990,00 грн., суд відмовляє в задоволенні в частині позовних вимог про стягнення пені у розмірі 3234,17 грн., 3% річних у сумі 1014,00 грн., а також 4293,53 грн. - втрат від інфляції.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Фелічіта Тревел Груп".

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Повний текст рішення складено та підписано: 26.03.2018

Суддя О.В. Гулевець