КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2018 р. Справа№ 910/17298/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Корсакової Г.В.

Тарасенко К.В.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 27.03.2018.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Чегрового Максима Павловича

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2017 (повний текст складено 21.11.2017)

у справі №910/17298/17 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Чегрового Максима Павловича

до 1) Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль»;

2) Публічного акціонерного товариства «Кристалбанк»

про визнання недійсним договору факторингу від 24.05.2017

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець Чегровий Максим Павлович (далі, позивач або ФОП Чегровий М.П.) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» (далі, відповідач-1) та Публічного акціонерного товариства «Кристалбанк» (далі, відповідач-2) про визнання недійсним Договору факторингу (портфельне відступлення права вимоги) від 24.05.2017, що укладений між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «Кристалбанк», в частині, що стосується вимог, які випливають з Кредитного договору №010/02-44/757/08 від 03.06.2008 зі змінами та доповненнями, який було укладено з ФОП Чегровим Максимом Павловичем.

Позовні вимоги були обґрунтовані відсутністю згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні, в той час як обов'язковість такої згоди передбачена договором, у зв'язку із чим наявні підстави для визнання недійсним на підставі частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України договору про відступлення права вимоги, оскільки він суперечить вимогам частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України.

Крім того, за твердженнями позивача, договором не визначено обсягу відступлених прав за кредитним договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.11.2017 у справі №910/17298/17 у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Чегровий Максим Павлович звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2017 у справі №910/17298/17 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржене рішення суду є незаконним, необґрунтованим та прийняте судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до наступного:

- договір факторингу від 24.05.2017 є недійсним, оскільки сторони, не замінюючи кредитора у зобов'язанні в порядку, передбаченому чинним законодавством, фактично замінили стягувача на стадії виконання судового рішення, незважаючи на те, що уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена;

- жодної дійсної вимоги до ФОП Чегрового М.П. станом на момент укладення спірного договору не було, а існує лише рішення суду, які передані фактору для «нібито» законного стягнення;

- суду слід звернути увагу на те, чи доведений факт отримання позичальником кредитних коштів відповідно до умов договору; чи містять матеріали справи належний розрахунок заборгованості боржника за кредитним договором; який саме порядок та які умови відступленні клієнтом факторові свого права вимоги до боржників передбачено спірним договором факторингу; чи був боржник повідомлений про заміну кредиторів у кредитному зобов'язанні та чи були йому надані докази відповідного переходу прав.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Корсакова Г.В., Тарасенко К.В.

Згідно з частиною 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2018 поновлено позивачу строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження у справі №910/17298/17, розгляд справи призначено на 13.03.2018.

28.02.2018 представник відповідача-2 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому просив апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Чегрового Максима Павловича залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2017 у справі №910/17298/17 залишити без змін. Відповідач-2 наголосив, зокрема, що в позовній заяві такої підстави для визнання недійсним договору як неможливість відступлення відповідачем-1 права вимоги згідно статті 25 Господарського процесуального кодексу України позивачем не заявлялось, а тому така підстава згідно частини 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України не може розглядатись судом апеляційної інстанції.

12.03.2018 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з участю в іншому судовому засіданні.

Представник відповідача-1 у судове засідання, призначене на 13.03.2018, не з'явився.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2018 розгляд справи відкладено на 27.03.2018.

27.03.2018 представник відповідача-1 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив оскаржене рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення. Відповідач-1 зазначив, що не отримував копію ухвали Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2018 про відкриття провадження у справі, а тому не подав даний відзив у встановлений у вказаній ухвалі строк.

Колегія суддів, з огляду на положення статті 207 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила долучити вказаний відзив відповідача-1 до матеріалів справи.

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзивів на неї, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як підтверджується матеріалами справи, 03.06.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль» та Фізичною особою-підприємцем Чегровим Максимом Павловичем укладено Кредитний договір №010/02-44/757-8 (відновлювальна кредитна лінія під іпотеку комерційної нерухомості) (далі, Кредитний договір), відповідно до пункту 1.1. якого кредитор на положеннях та умовах цього договору відкриває позичальнику відновлювальну (револьверну) кредитну лінію у сумі 250 000,00 дол. США, в порядку, передбаченому цим договором, та повинен бути повернутий позичальником в строк по 02.06.2018 включно.

Відповідно до пункту 2.1.1. Кредитного договору зобов'язання позичальника забезпечуються іпотекою нерухомості, а саме іпотекою належного майновому поручителю ПП «Сандра-Ч», двоповерхова нежитлова будівля з підвалом загальною площею 1 052,3 кв.м., що знаходиться за адресою: Черкаська область, м. Сміла, вул. Б.Хмельницького, 29.

Згідно з пунктом 4.5. Кредитного договору з укладенням цього договору позичальник надає згоду на те, що кредитор має право повністю або частково передати (відступити) свої права та зобов'язання по цьому договору, а також за договорами, пов'язаними із забезпеченням виконання зобов'язань за даним договором, третій особі без додаткового отримання згоди позичальника.

24.05.2017 між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» (клієнт) та Публічним акціонерним товариством «Кристалбанк» (фактор) було укладено Договір факторингу (портфельне відступлення прав вимоги) (далі, Договір факторингу), відповідно до пункту 2.1. якого в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, фактор зобов'язується передати (сплатити) клієнту загальну суму фінансування, а клієнт відступає (передає) факторові права вимоги, вказані в Реєстрі кредитних операцій до відступлення, включаючи право нараховувати за умовами кредитних договорів і вимагати від позичальників сплати процентів за користування кредитом, комісій, штрафних санкцій та інших платежів згідно з кредитними договорами.

Відповідно до пункту 1.1. Договору факторингу загальна сума фінансування - грошові кошти у валюті України у сумі 21 799 000,00 грн., які фактор зобов'язується передати в розпорядження клієнта в рахунок відступлення прав вимоги за кредитними договорами шляхом перерахування їх на рахунок клієнта в порядку і на умовах, визначених договором.

Із дати відступлення прав вимоги клієнт перестає бути стороною кредитних договорів, зазначених в реєстрі відступлення прав вимоги, а фактор стає виключним та єдиним кредитором за відповідними кредитними договорами та набуває всіх прав за ними. Права вимоги переходять до фактора в повному обсязі, безвідзивно та без можливості зворотнього відступлення (без регресу) (пункт 2.3. Договору факторингу).

Фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі фактором у клієнта прав вимоги та набуття фактором прав вимоги (пункт 2.4. Договору факторингу).

В пункті 2.12. Договору факторингу зазначено, що фактор зобов'язується самостійно (без участі клієнта) щодо прав вимоги, стосовно яких здійснюється примусове стягнення заборгованості в судовому порядку або у виконавчому провадженні, підготувати та подати заяви про заміну сторони у таких провадженнях до відповідних інстанцій для здійснення процесуального правонаступництва.

Згідно з пунктом 4.1. Договору факторингу після підписання сторонами реєстру відступлених прав вимоги, в день такого підписання, клієнт передає, а фактор зобов'язаний прийняти документацію, про що сторонами складається акт приймання-передачі. Передача документації щодо договорів забезпечення здійснюється сторонами в день укладення договорів відступлення прав вимоги за договором забезпечення відповідно до умов, погоджених сторонами в таких договорах.

У пункті 10.1. вказаного договору зазначено, що до цього договору додаються наступні додатки, що складають його невід'ємну частину, серед них реєстр відступлення прав вимоги.

Матеріали справи містять копію витягу з Реєстру відступлених прав вимоги від 25.05.2017 по Кредитному договору №010/02-44/757/08 від 03.06.2008, який було укладено з ФОП Чегровим М.П. Даний витяг підтверджує укладення Договору факторингу по Кредитному договору №010/02-44/757/08 від 03.06.2008, який було укладено з ФОП Чегровим М.П. Крім того, у витязі зазначається існуюча заборгованість за Кредитним договором №010/02-44/757/08 від 03.06.2008 ФОП Чегрового М.П. на 24.05.2017, а саме: основна (позичкова) заборгованість у сумі 136 550,00 дол. США; нараховані проценти за користування кредитом у сумі 139 455,20 дол. США, штрафні санкції у розмірі 526,54 дол. США.

На виконання пункту 3.1. Договору факторингу фактор сплатив клієнту загальну суму фінансування шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на його банківський рахунок, що підтверджується меморіальним ордером №38640 від 25.05.2017 на суму 21 799 000,00 грн.

За таких обставин розрахунки за договором здійснено, а тому договір факторингу є укладеним.

Матеріалами справи підтверджується, що 25.05.2017 між сторонами Договору факторингу було підписано акт прийому-передачі документів, згідно якого ПАТ «Райффайзен банк Аваль» передало ПАТ «Кристалбанк» наступні документи: оригінал кредитного договору №010/02-44/757/08 від 03.06.2008; позовну заяву про стягнення боргу; заяву про уточнення позовних вимог; рішення господарського суду Черкаської області у справі №08/5026/186/2011 від 26.07.2011, наказ про примусове виконання рішення суду та постанову про відкриття виконавчого провадження №50633330 від 25.03.2016 тощо.

Також, із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Черкаської області від 28.09.2017 у справі №08/5026/186/2011 заяву ПАТ «Кристалбанк» про заміну сторони задоволено частково. Замінено сторону у справі №08/5026/186/2011 з ПАТ «Райффайзен банк Аваль» на його правонаступника - ПАТ «Кристалбанк».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, зокрема, посилається на те, що у зв'язку із відсутністю його (боржника) згоди на заміну кредитора у зобов'язанні, в той час як обов'язковість такої згоди передбачена договором, є підстави для визнання недійсним на підставі частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України договору про відступлення права вимоги, оскільки він суперечить вимогам частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (пункт 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», положення якого підлягали застосуванню станом на дату прийняття судом оскарженого рішення).

Із аналізу умов оспорюваного договору, змісту прав та обов'язків сторін за ним слідує, що останній за своєю правовою природою є договором факторингу.

Відповідно до частини 1 статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з частиною 1 статті 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

У відповідності до статті 1079 Цивільного кодексу України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт; клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності; фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з положеннями статей 4, 5, 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фактор на момент укладення договору факторингу повинен мати статус фінансової установи та отримати дозвіл на надання фінансової послуги факторингу.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно частини 1 статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 Цивільного кодексу України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до положень статті 518 Цивільного кодексу України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Таким чином, якщо інше не встановлено договором або законом, відступлення права вимоги є двостороннім правочином, в якому сторонами є первісний кредитор і новий кредитор. У цьому випадку боржник - не є стороною у цьому правочині, а лише наділений правом не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні (частина 2 статті 517 Цивільного кодексу України) та правом висувати проти вимоги кредитора заперечення (стаття 518 Цивільного кодексу України).

Із аналізу наведених норм вбачається, що заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов'язків, не погіршує становище боржника і не зачіпає його інтересів, та здійснюється без згоди боржника, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Як уже зазначалося, сторони у пункті 4.5. Кредитного договору погодили, що з укладенням цього договору позичальник надає згоду на те, що кредитор має право повністю або частково передати (відступити) свої права та зобов'язання по цьому договору, а також за договорами, пов'язаними із забезпеченням виконання зобов'язань за даним договором, третій особі без додаткового отримання згоди позичальника.

Таким чином, оскільки сторони у Кредитному договорі не обумовили необхідність обов'язкової згоди боржника на відступлення права вимоги за кредитним договором, то укладення спірного договору факторингу не погіршує становище боржника і не зачіпає його інтересів та не порушує його права, а тому відсутні підстави для задоволення позову із посиланням на відсутність відповідної згоди боржника на таке відступлення.

Із приводу посилань скаржника на те, що жодної дійсної вимоги до ФОП Чегрового М.П. станом на момент укладення спірного договору не було, колегія суддів зазначає наступне.

Доданим відповідачем-2 до відзиву на позовну заяву витягом з Реєстру відступлених прав вимоги від 25.05.2017 по Кредитному договору №010/02-44/757/08 від 03.06.2008, який є невід'ємною частиною Договору факторингу, підтверджується факт укладення останнього, про що зазначалося вище.

У витязі зазначається існуюча заборгованість ФОП Чегрового М.П. за Кредитним договором №010/02- 44/757/08 від 03.06.2008 на 24.05.2017, а саме:

- основна (позичкова) заборгованість у сумі 136 550,00 дол. США,

- нараховані проценти за користування кредитом у сумі 139 455,20 дол. США,

- штрафні санкції у розмірі 526,54 дол. США.

У пункті 2.3. Договору факторингу зазначено, що з дати відступлення прав вимоги клієнт перестає бути стороною Кредитних договорів, зазначених в Реєстрі відступлених прав вимоги, а фактор стає виключним та єдиним кредитором за відповідними Кредитними договорами та набуває всіх прав за ними. Права вимоги переходять до фактору в повному обсязі, безвідривно та без можливості зворотнього відступлення (без регресу).

На виконання вимог пункту 4.1. Договору факторингу, після підписання сторонами Реєстру відступлених прав вимоги, відповідачами було підписано Акт прийому-передачі документів від 25.05.2017, згідно якого «Райффайзен Банк Аваль» передало ПАТ «Кристалбанк» наступні документи: оригінал Кредитного договору №010/02-44/757/08 від 03.06.2008; позовну заяву про стягнення боргу, заяву про уточнення позовних вимог, Рішення господарського суду Черкаської області по справі №08/5026/186/2011 від 26.07.2011, наказ про примусове виконання рішення суду по справі №08/5026/186/2011 від 24.10.2011, постанову про відкриття виконавчого провадження № 50633330 від 25.03.2016 та інше.

Поруч із цим, відповідно до пункту 2.12. Договору факторингу фактор зобов'язується самостійно (без участі клієнта) щодо прав вимоги, стосовно яких здійснюється примусове стягнення заборгованості в судовому порядку або у виконавчому провадженні, підготувати та подати заяви про заміну сторони у таких провадженнях до відповідних інстанцій для здійснення процесуального правонаступництва, що, в свою чергу, і було зроблено ПАТ «Кристалбанк» у межах справи №08/5026/186/2011.

Вищевказаними обставинами та наявними у матеріалах справи документами підтверджується обсяг відступлених прав за Кредитним договором та факт існування станом на дату укладення оспорюваного правочину дійсної вимоги відповідача-1 до ФОП Чегрового М.П. за кредитним договором.

Натомість, позивачем вказана обставина не спростована, адже заборгованість за кредитом позивач не сплатив і доказів цього суду не надав.

Посилання скаржника на необхідність дослідження судом факту отримання позичальником кредитних коштів відповідно до умов Кредитного договору та встановлення обставин щодо повноти та правильності розрахунків заборгованості боржника за кредитним договором, тощо, не приймаються судом до уваги, оскільки не підлягають дослідженню у межах даної справи, предметом позову в якій є визнання недійсним Договору факторингу, а не стягнення коштів за Кредитним договором.

Поруч із цим, колегія суддів наголошує, що факт отримання позивачем в даній справі кредиту за Кредитним договором №010/02-44/757/08 від 03.06.2008 встановлений та підтверджений рішенням Господарського суду Черкаської області від 10.05.2012 у справі №17/5026/421/2012.

Стосовно доводів апеляційної скарги ФОП Чегрового М.П., що договір факторингу від 24.05.2017 є недійсним, оскільки сторони, не замінюючи кредитора у зобов'язанні в порядку, передбаченому чинним законодавством, фактично замінили стягувача на стадії виконання судового рішення незважаючи на те, що уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в позовній заяві такої підстави для визнання недійсним договору, як неможливість відступлення згідно статті 25 Господарського процесуального кодексу України права вимоги за спірним договором, позивачем не заявлялось; питання процесуальної заміни сторони у провадженні не розглядалось.

Відтак, зазначена підстава позову, з огляду на положення частини 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу, не може розглядатись судом апеляційної інстанції, оскільки не була заявлена у позові.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не було доведено за допомогою належних, допустимих та достатніх доказів наявності передбачених статтями 203, 215 Цивільного кодексу України підстав для визнання недійсним Договору факторингу, у зв'язку з чим суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу в задоволенні позову.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Чегрового Максима Павловича є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Чегрового Максима Павловича на рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2017 у справі №910/17298/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2017 у справі №910/17298/17 залишити без змін.

Матеріали справи №910/17298/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 30.03.2018.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Г.В. Корсакова

К.В. Тарасенко