ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 року

м. Київ

Справа № 906/457/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Городницького Володимира Ігоровича на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 21.09.2017 (головуючий: Гудак А.В., судді: Бучинська Г.Б., Філіпова Т.Л.) та на рішення господарського суду Житомирської області від 02.08.2017 у справі №906/457/17 (суддя Тимошенко О.М.)

за позовом Фізичної особи - підприємця Городницького Володимира Ігоровича

до Фізичної особи - підприємця Гаврилюка Олександра Сергійовича

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Городницької Тетяни Ігорівни

про стягнення 45665,61 грн.

Учасники справи: не викликалися та не повідомлялися.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з відповідача на свою користь 45665,61 грн. заборгованості за спожиті комунальні послуги по договору оренди №2016-54/3 від 11.04.16.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір оренди сторонами розірвано достроково з 15.08.16, приміщення повернуто орендодавцю, однак орендар має заборгованість за використану електроенергію, за користування місцями розташування рекламних засобів та за послуги відеоспостереження.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 02.08.2017, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.09.2017 у справі № 906/457/17, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що до комунальних послуг не відносяться послуги з користування місцями розташування рекламних засобів та відео спостереження. Зважаючи на те, що сторони не передбачили у договорі обов'язок орендаря відшкодовувати такі послуги, позивачем не надано доказів вираження потреби відповідача у цих послугах та фактичного надання йому таких послуг, не доведено факту та розміру понесених витрат позивачем за ці послуги, Акти надання таких послуг відповідачем не підписані, дана вимога позивача по відшкодуванню їх вартості є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про оплату використаної електроенергії суди зазначали, що всупереч п.4.1.1 договору, позивачем не надано суду доказів понесення витрат на оплату рахунків за електроенергію та розрахунку вартості спожитої відповідачем електроенергії, не надано їх і відповідачу, про що зазначено відповідачем у відзиві на позовну заяву та у судовому засіданні; самі рахунки-розшифровки на сплату електроенергії, які подані позивачем не підтверджують, а ні споживання електроенергії відповідачем чи позивачем, а ні їх оплати позивачем, крім того, вказані рахунки виставлені постачальником електроенергії - ПАТ "Д ТЕК Дніпрообленерго" одержувачу - ТОВ "Басті Груп", а не позивачу, тому в цій частині вимоги заявлені позивачем безпідставно.

21.11.2017 позивачем подано касаційну скаргу на рішення місцевого та постанову апеляційного суду до Вищого господарського суду України.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 27.11.2017 касаційна скарга прийнята до провадження та її розгляд призначено на 12.12.2017.

16.01.2018 касаційна скарга була отримана Касаційним господарським судом у складі Верховного суду.

16.01.2018 за результатом автоматизованого розподілу справи була визначена колегія суддів: суддя-доповідач Кушнір І.В., судді Краснов Є.В., Мачульський Г.М.

24.01.2018 суд постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі та здійснення розгляду касаційної скарги у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи, учасникам справи надано строк до 09.02.2018 для подання відзиву на касаційну скаргу. Крім того відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Скаржник (позивач) мотивує свою касаційну скаргу тим, що судами не було з'ясовано, що договором оренди передбачено обов'язок орендаря сплачувати експлуатаційні послуги до яких і відносяться послуги відеоспостереження.

Крім того, скаржник вважає, що судами не було взято до уваги, що в матеріалах справи наявні розрахунки вартості спожитої енергії і докази понесення витрат позивачем на оплату цих рахунків, що призвело до неправильного вирішення спору та винесення необґрунтованих рішень.

Скаржник звертає увагу на те, що суди безпідставно вказали на те, що до комунальних послуг не відносяться послуги з користування місцями розташування рекламних засобів.

З огляду на викладене, позивач у касаційній скарзі просить скасувати постанову апеляційного господарського суду та рішення місцевого господарського суду, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач надав відзив на касаційну скаргу, в якому просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, в судові рішення без змін.

Третя особа відзив на касаційну скаргу не надала.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені обставини, Верховний Суд в межах перегляду справи у касаційній інстанції обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначеного судового рішення, доходить висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України:

"1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."

З урахування викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/недоведеними або встановленням по новому обставин справи.

Як було встановлено судами, 11.04.2016 між Фізичною особою-підприємцем Городницьким Володимиром Ігоревичем (орендодавець), Фізичною особою-підприємцем Городницькою Тетяною Ігорівною (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Гаврилюком Олександром Сергійовичем (орендар) укладено договір оренди №2016-54/3 (а.с.52-54).

Відповідно до п. 1.1 договору, орендодавець зобов`язується передати, а орендар зобов`язується прийняти у тимчасове платне користування - для використання в своїй господарській діяльності - магазин непродовольчих товарів-нежитлове приміщення №3, який розташовано за адресою Україна, м. Дніпропетровськ, пр. К.Маркса, буд. 54 та має такі характеристики: літ. А-6 приміщення 3 цок., поз.1,1; 1 поверх, поз 2-5. Загальна орендована площа приміщення складає 122,7 кв.м.; згідно із проектно-технічною документацією (технічним паспортом), виготовленим Комунальним підприємством "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради 11.07.2012, надалі за текстом - приміщення або об`єкт оренди, а також орендар зобов`язується сплачувати орендну плату на умовах, визначених цим договором.

Приміщення передається в оренду на термін з 26 квітня 2016 по 31 березня 2019 включно, надалі за текстом - строк оренди, починаючи з дати підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення, надалі за текстом - акт№1 ( п. 3.1 договору).

Згідно п. 3.2 договору, після закінчення строку оренди орендна плата та інші платежі, передбачені цим договором не нараховуються, окрім випадку не звільнення приміщення орендарем. У цьому випадку орендна плата нараховується у подвійному розмірі до часу фактичного звільнення приміщення орендарем.

Пунктом 3.4 договору сторони передбачили, що після закінчення або дострокового припинення дії договору, орендар повертає орендодавцеві приміщення за актом приймання-передачі приміщення, надалі за текстом - акт №2, у стані, не гіршому від того, в якому приміщення перебувало на дату підписання цього договору, враховуючи нормальний знос протягом строку оренди та зміни у зв`язку з проведенням робіт з поліпшення як зазначено в пункті 5.1. цього договору.

До передачі приміщення будь-то за актом №1 або за актом №2, орендодавець та орендар спільно перевіряють приміщення на предмет будь-якого пошкодження та/або недоліків. Стан приміщення на дату передачі фіксується сторонами в акті №1 та акті " 2. В разі закінчення, дострокового припинення або зменшення на умовах цього договору строку оренди, зобов`язання сторін в частині взаємних розрахунків мають бути виконані не пізніше дати підписання сторонами акту №2, якщо сторонами не обумовлені інші строки(п. 3.5 договору).

Згідно п.4.1.1 договору, орендодавець розраховує розмір відшкодування вартості комунальних послуг та електроенергії, виходячи з вартості фактично спожитих орендарем комунальних послуг та електроенергії, на підставі чого виставляє рахунок (рахунки) з одночасним надання розрахунку їх вартості. Орендодавець зобов`язаний долучати сплачені рахунки та квитанції відповідних підприємств-постачальників в якості додатків до виставленого рахунку (рахунків).

Відповідно до п.4.3.1 договору, оплата або відшкодування витрат на оплату комунальних платежів здійснюється орендарем окремо не пізніше 10 числа кожного місяця за попередній місяць оренди.

Факт здійснення відшкодування витрат по наданню комунальних, експлуатаційних послуг, споживанню електроенергії за цим договором підтверджується відповідним актом(-ами) підписаним сторонами. Акти щодо відшкодування витрат по наданню комунальних, експлуатаційних послуг, споживанню електроенергії орендодавці повинні надати орендареві разом з рахунком (рахунками), вказаними у п.4.1.2 цього договору (п.4.5 договору).

Орендар зобов`язаний сплачувати орендодавцю орендну плату та інші платежі, передбачені цим договором своєчасно, в повному обсязі, в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Згідно п. 8.1 договір вступає в силу з дня його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення їх печатками і діє по " 31" березня 2019 включно. Датою підписання є дата, зазначена на першому аркуші договору.

Пунктами 8.3, 8.3.1, 8.3.2 договору передбачено, що цей договір припиняє свою дію за наявності хоча б однієї з наступних обставин: закінчення строку оренди, зазначеного у пункті 8.1 договору; наявність письмової згоди сторін про дострокове припинення дії чи дострокове розірвання у випадках, встановлених пунктом 8.4 договором.

Даний договір підписаний уповноваженими представниками та скріплений печатками сторін.

Судами також встановлено, що відповідно до акту прийому-передачі №1 до договору оренди №2016-54/3 від 11.04.2016 орендодавець передав, а орендар прийняв наступну нерухомість (приміщення): місце знаходження: м. Дніпропетровськ, пр. К.Маркса, буд.54, загальною площею 122,7 кв.м. (а.с. 80).

14.08.2016 між Фізичною особою-підприємцем Городницьким Володимиром Ігоревичем (орендодавець), Фізичною особою-підприємцем Городницькою Тетяною Ігорівною (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Гаврилюком Олександром Сергійовичем (орендар) укладено додаткову угоду №1 до договору оренди №2016-54/3 від 11.04.2016, якою сторони вирішили достроково розірвати 15 серпня 2016 року договір оренди нежитлового приміщення №2016-54/3 від 11 квітня 2016 року. Ця додаткова угода набуває чинності з моменту його підписання. (а.с.81).

15.08.16 Фізичною особою-підприємцем Гаврилюком Олександром Сергійовичем повернуто Фізичній особі-підприємцю Городницькому Володимиру Ігоревичу, Фізичній особі-підприємцю Городницькій Тетяні Ігорівні орендоване приміщення, що підтверджується Актом приймання-передачі №2 до договору оренди №2016-54/3 від 11.04.2016 (а.с.82).

Позивач стверджував, що у відповідача існує заборгованість за використану електроенергію, за користування місцями розташування рекламних засобів та за послуги відеоспостереження в розмірі 45665,61 грн.

Судами попередніх інстанцій на підставі власної оцінки доказів було встановлено, що жодною умовою договору оренди №2016-54/3 від 11.04.2016 не передбачено компенсація відповідачем витрат за послуги за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів відповідно до рішення міської ради від 18.02.2004 №29/15 та за послуги відеоспостереження, надані позивачу іншими особами, тому до комунальних послуг не відносяться послуги з користування місцями розташування рекламних засобів та відеоспостереження.

При цьому, судами взято до уваги те, що сторони у договорі не передбачили обов'язок орендаря відшкодовувати такі послуги, позивачем не надано доказів у потребі відповідача у даних послугах та фактичного надання йому таких послуг, а Акти надання таких послуг відповідачем не підписані, тому дійшли правомірного висновку, що дана вимога позивача по відшкодуванню їх вартості є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Разом з цим, встановлено наявність в матеріалах справи договору №Н11/05/16-1 про надання послуг з централізованого спостереження за системою охоронно-тривожної сигналізації від 11.05.2016 укладеного між Приватним підприємством "Леон" (виконавець) та Фізичною особою-підприємцем Гаврилюком Олександром Сергійовичем (замовник) відповідно до п. 1.1 якого, замовник здає в технічному справному стані, а виконавець приймає під нагляд систему охоронно-тривожної сигналізації, встановлену на об`єкті замовника, якій знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, пр.-т Д.Яворницького (К.Маркса), 54, що тим самим спростовує наявність потреби відповідача у послузі відеоспостереження.

Як вже зазначалося вище, згідно з п.4.1.1 договору оренди №2016-54/3 від 11.04.2016, орендодавець зобов`язаний долучати сплачені рахунки та квитанції відповідних підприємств-постачальників в якості додатків до виставленого рахунку (рахунків).

Судами попередніх інстанцій на підставі власної оцінки доказів встановлено, що всупереч п.4.1.1 договору, позивачем не надано суду доказів понесення витрат на оплату рахунків за електроенергію та розрахунку вартості спожитої відповідачем електроенергії, не надано їх і відповідачу, про що зазначено відповідачем у відзиві на позовну заяву та у судовому засіданні.

Самі рахунки-розшифровки на сплату електроенергії, що подані позивачем, не підтверджують а ні споживання електроенергії відповідачем чи позивачем, а ні їх оплати позивачем, крім того, вказані рахунки виставлені постачальником електроенергії - ПАТ "Д ТЕК Дніпрообленерго" одержувачу - ТОВ "Басті Груп", а не позивачу, тому вимога останнього про сплату відповідачем за електроенергію є також необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством (ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Згідно зі ст.13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Статтею 14 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи:

1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг;

2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території;

3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

В той же час, за правилами статей 13, 14 Закону України "Про житлово - комунальні послуги", сторони можуть домовитись і про надання додаткових послуг, вартість яких визначається домовленістю сторін (третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що договором оренди передбачено обов'язок орендаря сплачувати експлуатаційні послуги до яких і відносяться послуги відео спостереження є безпідставними, оскільки така послуга не відноситься до житлово-комунальної відповідно до законодавства, а також в самому договорі сторони не передбачили компенсації такої послуги, як тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів.

Доводи скаржника про наявність в матеріалах справи розрахунків вартості спожитої енергії та доказів понесення витрат позивачем на оплату цих рахунків є також необґрунтованими, оскільки судами встановлено, що надані позивачем рахунки-розшифровки не є належним та допустимим доказом в розумінні п.4.1.1 договору оренди №2016-54/3 від 11.04.2016.

Крім того, в силу вимог Закону України „Про житлово-комунальні послуги", вказані послуги надаються на підставі договорів, укладених зі споживачами цих послуг, а в матеріалах даної справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження зазначеного.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суди попередніх судових інстанцій на підставі повної та всебічної власної оцінки доказів дійшли правомірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з вищевказаної оцінкою, переоцінки доказів по справі та встановлення по новому фактичних обставин справи.

Разом з тим, суд касаційної інстанції, в силу положень наведеної ч.2 ст.300 Господарського процесуального кодексу України позбавлений права самостійно досліджувати та перевіряти зазначені докази та самостійно встановлювати по новому фактичні обставини справи.

Згідно з ч.1 ст.300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє виключно правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Обґрунтованих доводів щодо неправильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права касаційна скарга не містить.

При цьому, колегія суддів враховує, що клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю направити свого представника по причині відсутності залізничних квитків сполученням Дніпро-Київ до суду першої інстанції направляла саме третя особа, і суд першої інстанції відмовив в задоволенні вказаного клопотання з обґрунтуванням, що дане клопотання не містить підстав для відкладення розгляду справи.

В свою чергу, сам позивач або його представник двічі не з'явилися в судові засідання суду першої інстанції, жодного разу не навівши якихось пояснень чи поважних причин неявки.

За викладених обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що враховуючи те, що явка представників сторін в засідання суду обов'язковою не визнавалась, неявка позивача та третьої особи, повідомлених належним чином, не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами відповідно до ст.75 ГПК України.

В свою чергу суд апеляційної інстанції дійшов правомірних наступних висновків.

У відповідності до статті 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції обмежений у прийнятті додаткових доказів, які вправі приймати лише за умови, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього, та вказав причини, які унеможливлювали їх подання суду першої інстанції.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що докази оплати позивачем використаної електроенергії планувались бути надані суду у судовому засіданні представником третьої особи та представником позивача та унеможливлення явки представників позивача та третьої особи в судове засідання через транспортну недоступність, були відхилені колегією суддів апеляційного суду, як не обґрунтовані та не підкріплені належними доказами.

Також, колегією суддів апеляційного суду спростовано твердження позивача про те що для подання до суду клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції не залишилось часу, так як матеріалами справи встановлено що 30.05.2017 порушено провадження у справі №906/457/17, а рішення суду по дані справі прийнято 02.08.2017, що становить 2 місяці часу для використання прав та обов`язків сторони передбачених ст. 22 ГПК України.

Частиною 3 ст. 22 ГПК України встановлено, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Таким чином, при заявлені в апеляційній скарзі відповідних клопотань позивачем не було зазначено жодного вмотивованого обґрунтування неможливості надання даних документів під час розгляду справи у суді першої інстанції, як обов'язкової підстави прийняття судом апеляційної інстанції додаткового доказу, що в свою чергу є порушенням вимог статті 101 ГПК України та є підставою для відмови в їх задоволенні.

Тому додані скаржником до апеляційної скарги квитанції до прибуткових касових ордерів, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), платіжні доручення (а.с.118-141) не прийняті апеляційним судом, як доказ у справі.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду на підставі власної оцінки доказів прийняла до уваги те, що не зазначення номерів лічильника, відсутність реєстраційного номеру у квитанціях про місячний розмір споживання електроенергії, розрахунку спожитої електроенергії відповідачем, не може бути підставою для задоволення позову в частині стягнення відшкодування послуг по електропостачанню, оскільки зазначені суми в квитанціях не підтверджені належними та допустимими доказами згідно ст. 34 ГПК України, які знаходяться у матеріалах справи №906/457/17.

Також колегія врахувала, що розрахунки позивача стосовно електроенергії не здійснені на підставі даних приладів обліку та інформації щодо обсягу спожитої електроенергії у кВт, а тому дійшла відповідного висновку, що позивач не підтвердив належними доказами надані відповідачу розрахунки, не привів інших даних щодо спожитої електроенергії безпосередньо відповідачем.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.308 Господарського процесуального кодексу України

"Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:

1) залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення."

Згідно з ч.1 ст.309 зазначеного Кодексу:

" Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права."

На підставі викладеного, суд доходить висновку про необхідність залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає в силі раніше ухвалені судові рішення, суд покладає на позивача витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Городницького Володимира Ігоровича на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 21.09.2017 та на рішення господарського суду Житомирської області від 02.08.2017 у справі № 906/457/17 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 02.08.2017 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 21.09.2017 у справі № 906/457/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кушнір

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський