РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.03.2018Справа № 910/19164/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Демидова В.О., за участю секретаря судового засідання Мельник К.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/19164/17

за позовом корпорації «Співдружність КОМП», с. Комунар Харківського району Харківської області,

до товариства з обмеженою відповідальністю «Опус Плюс», м. Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю «Ріал Істейт», м. Дніпро,

про визнання недійсним договору,

за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача - Луценко О.М. (довіреність від 20.09.2017 №б/н);

третьої особи - Гриценка Д.В. (довіреність від 01.09.2017 №б/н).

Корпорація «Співдружність КОМП» (далі - Корпорація) звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Опус Плюс» (далі - Товариство) про визнання недійсним, укладеного Товариством і приватним підприємством «Імпульс-В» (далі - Підприємство), договору купівлі-продажу від 07.10.2010, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного територіального округу Глуховцевою М.В. та зареєстрованого в реєстрі за №495 (далі - Договір від 07.10.2010).

Позов мотивовано тим, що укладений 26.12.2008 корпорацією «АИС» (правонаступником якої є Корпорація) і Підприємством договір купівлі-продажу нежилих приміщень, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Десятниченко О.В. та зареєстрований в реєстрі за №5460 (далі - Договір від 26.12.2008), є недійсним оскільки був укладений особою, яка діяла від імені Корпорації з перевищенням повноважень без прийняття рішення загальних зборів учасників Корпорації; у зв'язку з чим, Договір від 07.10.2010, укладений Товариством і Підприємством, також є недійсним.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.11.2017 порушено провадження у справі.

Відповідач 27.11.2017 подав суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог Корпорації та відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог.

Позивач 30.11.2017 подав суду письмові пояснення, в яких заперечив проти задоволення заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог Корпорації.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.12.2017 залучено до участі у справі товариство з обмеженою відповідальністю «Ріал Істейт» (далі - ТОВ «Ріал Істейт») як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

15.12.2017 набрала чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, у відповідності до пункту 9 частини 1 Перехідних положень якого справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим, враховуючи необхідність дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених у статтях 2 та 4 Господарського процесуального кодексу України та з метою недопущення порушення передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України процесуальних прав учасників справи, ухвалою господарського суду міста Києва від 09.01.2018 суд ухвалив здійснювати розгляд справи №910/1916417 у порядку загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 06.02.2018.

ТОВ «Ріал Істейт» 09.01.2018 подало суду пояснення, в яких просило відмовити Корпорації у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.01.2018 вирішено здійснювати розгляд справи №910/19164/17 у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 06.02.2018.

Відповідачем 30.01.2018 повторно подано суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог Корпорації та відзив на позовну заяву.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.02.2018 закрито підготовче провадження у справі №910/19164/17 та призначено справу до розгляду по суті на 06.03.2018.

Представник позивача у судове засідання 06.03.2018 не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце проведення судового засідання представника позивача Кучеренко О.О. було повідомлено у судовому засіданні 06.02.2018, що підтверджується протоколом судового засідання від 06.02.2018.

З огляду на викладене, відповідно до статті 202 Господарського процесуального кодексу України суд дійшов висновку, що неявка позивача не перешкоджає розгляду справи по суті.

Представник відповідача у судовому засіданні 06.03.2018 оголосив вступне слово та заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Представник третьої особи оголосив вступне слово та заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Суд, заслухавши вступне слово відповідача і третьої особи, з'ясувавши обставини, на які посилаються сторони, дослідив в порядку статей 209-210 Господарського процесуального кодексу України докази у справі.

Після закінчення з'ясування обставин справи та перевірки їх доказами суд перейшов до судових дебатів.

Представник відповідача виступив з промовою (заключним словом), в якій посилався на обставини і докази досліджені у судовому засіданні.

Представник третьої виступив з промовою (заключним словом), в якій посилався на обставини і докази досліджені у судовому засіданні.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Корпорація є повним правонаступником корпорації «АИС» (внаслідок перейменування), яка, в свою чергу, є повним правонаступником корпорації «Автоінвестстрой».

Постановою господарського суду Харківської області від 14.05.2012 зі справи №5023/7064/11 Корпорацію визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Севостьянова Євгена Вікторовича.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.03.2013 у справі №5023/7064/11 припинено повноваження ліквідатора Корпорації арбітражного керуючого Севостьянова Євгена Вікторовича та призначено ліквідатором арбітражного керуючого Мегерю Артура Валерійовича.

Судом встановлено, що 26.12.2008 корпорацією «АИС» (правонаступником якої є Корпорація; продавець) і Підприємством (покупець) було укладено Договір від 26.12.2008, за умовами якого продавець передає майно у власність покупцю, а покупець приймає майно і сплачує за нього грошову суму (пункт 1.1 Договору від 26.12.2008).

Пунктом 1.2 Договору від 26.12.2008 передбачено, що вказане в пункті 1.1 Договору від 26.12.2008 майно складається з: нежилих приміщень з №1 по №21 (групи приміщень №57) загальною площею 657,10 кв.м., розташованих за адресою: м. Київ, просп. Відрадний, №28 (літера А).

07.10.2010 Товариством (покупець) і Підприємством (продавець) було укладено Договір від 07.10.2010, за умовами якого продавець передав, а покупець прийняв у власність нежилі приміщення з №1 по №21 (групи приміщень №57) (в літ. «А»), загальною площею 657,1 кв.м., що розташовані за адресою: м. Київ, просп. Відрадний, буд. №28. Вказані нежилі приміщення належать продавцю на праві власності, на підставі Договору від 26.12.2008 (пункт 1 Договору від 07.10.2010).

Згідно із статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - третьої статті 203 Цивільного кодексу України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Так, пунктом 5.4 установчого договору про створення та діяльність Корпорації передбачено, що Корпорація вправі продавати і передавати громадянам, підприємствам, організаціям і установам, обмінювати, здавати в оренду, надавати безоплатно в тимчасове користування чи в борг належні їй будинки, спорудження, устаткування, транспортні засоби, інвентар, сировину й інші матеріальні цінності, а також списувати їх з балансу тільки за рішенням загальних зборів учасників.

Згідно з абзацами першим і другим пункту 3.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» відповідно до пункту «і» частини п'ятої статті 41 і статті 59 Закону України «Про господарські товариства» до компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю віднесено затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Цими нормами передбачено не укладення договорів, а їх затвердження. Тому якщо господарським судом буде з'ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт незатвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Матеріали справи містять копію протоколу загальних зборів учасників корпорації «АИС» (правонаступником якої є Корпорація) від 17.12.2008 №17/08, згідно з яким учасниками загальних зборів одноголосно було прийнято рішення щодо продажу корпорацією «АИС» нежилих приміщень за ціною 6 546 000 грн., у тому числі ПДВ 1 091 000 грн., та укладення з Підприємством договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, які розташовані за адресою: м. Київ, просп. Відрадний, №28 (літера А).

Відповідно до рішення власника Підприємства від 17.12.2008 №22 надано згоду на купівлю у корпорації «АИС» нежитлових приміщень, зокрема, розташованих за адресою: м. Київ, просп. Відрадний, №28 (літера А) за ціною 6 546 000 грн., у тому числі ПДВ - 1 091 000 грн.

Згідно з рішенням засновника Підприємства від 24.09.2010 №44/09 вирішено продати нежитлову будівлю - автосалон та офіс, які розташовані в м. Києві, пров. Відрадний, 28, за ціною 2 489 876,67 грн., у тому числі ПДВ 497 975,33 грн. Товариству.

Рішенням загальних зборів учасників Товариства, оформленим протоколом від 27.09.2010, ухвалено придбати у Підприємства нежитлові будівлі - автосалон та офіс, які розташовані в м. Києві, пров. Відрадний, 28, за ціною 2 489 876,67 грн., у тому числі ПДВ 497 975,33 грн.

Підставами визнання недійсним Договору від 07.10.2010, на думку позивача, є те, що укладений 26.12.2008 корпорацією «АИС» (правонаступником якої є Корпорація) і Підприємством Договір від 26.12.2008 є недійсним оскільки був укладений особою, яка діяла від імені Корпорації з перевищенням повноважень без прийняття рішення загальних зборів учасників Корпорації з питань відчуження (продажу) об'єктів нерухомого майна та без прийняття рішення загальними зборами акціонерів щодо схвалення Договору від 26.12.2008, а тому і Договір від 07.10.2010 є недійсним.

Разом з тим, позивачем не подано суду жодних доказів, які б підтверджували визнання Договору від 26.12.2008 недійсним у встановленому чинним законодавством України порядку.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги Корпорації безпідставними, необґрунтованими, не підтвердженими належними і допустимими доказами, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Що до заяви Товариства про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог Корпорації, то слід зазначити таке.

Відповідно до абзаців першого і другого пункту 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки підстав для задоволення позову немає, то і відсутні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Проте, статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 Цивільного кодексу України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками (частина перша статті 254 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Заперечуючи проти заяви Товариства, позивач посилається на те, що йому стало відомо про вибуття об'єктів нерухомого майна із власності Корпорації з ухвали господарського суду Харківської області від 21.06.2010 зі справи №29/366-09 та ухвали господарського суду Харківської області від 17.08.2012 зі справи №5023/3686/12.

Разом з тим, відповідно до наявних в матеріалах справи доказів про продаж об'єктів нерухомого майна Корпорації було відомо 17.12.2008 під час прийняття рішення загальними зборами учасників Корпорації стосовно відчуження відповідного майна Підприємству.

Що ж до спірного договору, то позивач міг і мав довідатися про його існування з позовної заяви, яку було подано до господарського суду Харківської області ПАТ «Альфа-Банк» з позовними вимогами до Корпорації і Підприємства, і яка була повернута ухвалою суду від 17.08.2012.

Незнання ліквідатором Корпорації арбітражним керуючим Мегерею А.В. про існування спірного договору та неотримання ним документів боржника не спростовує факту обізнаності Корпорацією як юридичною особою та її учасниками, керівниками і співробітниками про існування Договору від 26.12.2008 і Договору від 07.10.2010 на момент їх укладення та призначення ліквідатора.

Отже, позивачем пропущено строк позовної давності із зверненням до суду з даним позовом.

За приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі справи слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Згідно з частинами першої і другою статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 20.03.2018.

Суддя В.О. Демидов