РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.03.2018Справа № 910/22642/17

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Яроменко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго"

до Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України"

про стягнення 70 525, 87 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники учасників справи:

від позивача: Бородавко А.П. за довіреністю № 03-05/19/19 від 02.01.2018;

від відповідача: Рощина О.А. за довіреністю № 49-ЮР від 18.12.2017.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" (далі - відповідач) про стягнення 70 525,87 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм законодавства України та укладеного між сторонами Договору про надання послуг № О-01RIV RIV0752/210813 від 21.08.2013 року не у повному обсязі здійснив оплату за надані позивачем послуги, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 70 525,87 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.12.2017 порушено провадження у справі № 910/22642/17, її розгляд призначено на 14.02.2018 року.

Оскільки 15.12.2017 року набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, у відповідності до пункту 9 частини 1 Перехідних положень якого справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, ухвалою господарського суду міста Києва від 14.02.2017 вирішено здійснювати розгляд справи № 910/22642/17 у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено засідання на 19.03.2018 року.

08.02.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

12.02.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява, відповідно до змісту якої відповідач визнає позов та просить суд розстрочити виконання рішення у даній справі на рік щомісячними платежами у межах суми 6 010,48 грн.

У судовому засіданні 19.03.2018 представник позивача подав відзив на заяву від 08.02.2018 про розстрочку виконання рішення в якій заперечив проти її задоволення та підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 19.03.2018 визнав позовні вимоги, просить розстрочити виконання рішення.

В судовому засіданні 19.03.2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21.08.2013 року між позивачем (Виконавець) та відповідачем (Замовник) укладено Договір про надання послуг № О-01RIV RIV0752/210813 від 21.08.2013 року (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1. якого Замовник доручає а Виконавець бере на себе зобов'язання прийняти контейнери з обладнанням та антенно-фідерні пристрої базових станцій Замовника (далі в тексті договору «БС»), розмістити їх у погодженому з Замовником місці та власними силами і на власний ризик надавати комплекс послуг з утримання «БС» Замовника, спрямованих на підтримку цілісності і справності забезпеченням нормального її функціонування.

Відповідно до пункту 1.2. Договору сторони погодили, що місце встановлення Обладнання, визначене Сторонами, знаходиться за адресою: м. Рівне, Макарова, 41 (частина цегляної димової труби для розміщення антенно-фідерного улаштування та частини її фундаменту для встановлення контейнера обладнанням).

Згідно з пунктом 2.2.4 Договору сторони погодили, що Виконавець зобов'язується своєчасно та в повному обсязі сплачувати встановлені Договором платежі.

Пунктами 3.1. Договору передбачено, що загальна місячна плата за надані послуги складає 3000,00 грн. (три тисячі гривень), у т.ч. ПДВ, у сумі 500,00 грн. (п'ятсот гривень), (Додаток №4 - Протокол погодження договірної ціни.).

У відповідності до пункту 3.2. Договору, Виконавець має право коригувати розмір місячної плати у відповідності до офіційного індексу інфляції за попередній місяць. Розмір місячної плати зазначений у пункті 3.1. є базовим на 1 серпня 2013 року.

Пунктом 3.3 Договору встановлено, що нарахування плати за послуги починається з дати підпису Акту встановлення обладнання.

Відповідно до пункту 3.4. Договору щомісячно до 10 числа місяця, наступного за місяцем оплати Виконавець надає Замовнику всі рахунки на повний обсяг обумовлених Договором платежів за минулий місяць, разом з податковою накладною та Актом наданих послуг.

У відповідності до пункту 3.5 Договору сторони погодили, що Замовник здійснює оплату згідно рахунку Виконавця протягом 3-ох банківських днів з моменту його отримання, шляхом банківського переказу на розрахунковий рахунок Виконавця. Якщо Замовник отримав рахунок Виконавця пізніше строку, зазначеного у п. 3.4. термін оплати продовжується на строк такої затримки.

Пунктом 7.1 Договору сторони погодили, що строк дії договору - з "21" серпня 2013 року до "31" грудня 2013 року з можливістю подальшої пролонгації на наступний календарний рік. За один місяць закінчення строку дії Договору, Сторона, яка бажає припинити його дію або змінити умови Договору, повинна письмово попередити про це іншу Сторону. Якщо у вказаний термін зазначене повідомлення не було зроблене, Договір вважається продовженим на вказаний термін.

21.08.2013 року між сторонами було підписано Акт встановлення обладнання , у відповідності до якого, виконавець передав, а замовник прийняв місце для встановлення телекомунікаційного обладнання стільникового зв'язку, за адресою: м. Рівне, Макарова, 41.

Позивач зазначає, що надання послуг підтверджується Актами здачі - прийняття робіт. Вказані акти підписані представниками сторін та скріплені печатками без заперечень та зауважень.

25.01.2016 року відповідач своїм листом за вих. № 16/ЗТУ/012 звернувся до позивача, в якому визнав непогашену заборгованість у розмірі 201 954, грн., зобов'язався погасити заборгованість до 01.02.2016 року та просив вважати договір розірваним з 01.02.2016 року.

Так у подальшому, 01.02.2016 року, між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 про розірвання Договору про надання послуг № О-01RIV RIV0752/210813 від 21.08.2013 року.

Підставою для звернення до суду з даним позовом стало те, що позивач надавав послуги з прийняття контейнери з обладнанням та антенно-фідерні пристрої базових станцій Замовника, розмістив їх у погодженому з Замовником місці та власними силами і на власний ризик надав комплекс послуг з утримання антенно-фідерні пристрої базових станцій Замовника, спрямованих на підтримку цілісності і справності забезпеченням нормального її функціонування, тобто, належним чином виконував свої зобов'язання за Договором, проте відповідачем такі послуги оплачувались частково.

Таким чином, у відповідача перед позивачем станом на 01.10.2017 року виникла заборгованість за надані послуги у розмірі 70 525,87 грн., що підтверджується матеріалами справи, зокрема, підписаним між сторонами актом звірки розрахунків.

Відповідач проти позову не заперечував про що зафіксовано в протоколі судового засідання від 19.03.2017 року.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Зобов'язанням, згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов'язковість договору для виконання сторонами.

В силу положень ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Наявними в матеріалах справи Актами здачі - прийняття робіт підтверджується факт надання зазначених послуг відповідачу.

Судом перевірено наданий позивачем розрахунок та встановлено, що він відповідає вимогам чинного законодавства, є арифметично вірним та відповідачем не спростований.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з цим, суд зазначає, що частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано доказів відсутності боргу перед позивачем, у зв'язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Відповідач жодних заперечень на спростування наведених позивачем обставин суду не надав, натомість, у судовому засіданні 19.03.2018 р. визнав позов та просив суд задовольнити заяву про розстрочку виконання рішення суду, посилаючись на те, що перебуває у скрутному матеріальному становищі, що виникло у зв'язку з кризою у сфері телекомунікацій та значному підвищені вартості обов'язкових платежів, необхідних для провадження господарської діяльності, у тому числі до Державного бюджету України, неплатоспроможності значної кількості клієнтів, що в свою чергу зумовило необхідність здійснити оптимізацію власної мережі, зменшивши площу зони надання послуг.

Також, боржник зазначає, що виконання судового рішення в порядку, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження», пов'язане з накладенням арешту на майно та рахунки боржника, фактично заблокує роботу Товариства.

Суд зазначає, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, слід враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Такої ж правової позиції дотримується Пленум Вищого господарського суду України у пункті 7.2 його постанови від 17 жовтня 2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України".

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

За приписом ст.18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Разом з тим, згідно ст.326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно із ст. 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Як встановлено, відповідачем будь-яких доказів, які б підтверджували викладені у клопотанні обставини, наявність обставин для розстрочки виконання рішення суду всупереч вимог статтей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України до матеріалів справи не надано (зокрема, документів, що підтверджують фінансовий стан відповідача, відсутність коштів, у разі наявності - загрози банкрутства підприємства тощо).

Таким чином, наведені заявником обставини не засвідчують неможливості або ускладнення виконання прийнятого у даній справі рішення.

Крім того, вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення, суд зобов'язаний враховувати інтереси не лише боржника, а й стягувача. Разом із тим, стягувач також є суб'єктом господарювання, здійснює підприємницьку діяльність та зобов'язаний оплачувати роботу своїх працівників.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Приватне акціонерне товариство "Телесистеми України" не довело належними та допустимим доказами наявність обставин, що ускладнюють виконання рішення, у зв'язку із чим його заява про розстрочення виконання задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" (02154, місто Київ, Русанівський бульвар, будинок 7; ) на користь Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" (33027, місто Рівне, вулиця Данила Галицького, будинок 27; ) заборгованість в сумі 70 525 (сімдесят тисяч п'ятсот двадцять п'ять) грн. 87 коп. та 1 600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 26.03.2018 року.

Суддя М.Є. Літвінова