РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.03.2018Справа № 910/23408/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М. за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

За позовом Приватного акціонерного товариства "Квазар"

До Публічного акціонерного товариства "Сбербанк"

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача

приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна

Департамент державної виконавчої служби Міністерства Юстиції України

про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

Представники сторін:

від позивача: Миронюк В.П., Арчаков Д.В. - предст. за дов.;

від відповідача: Тищук М.А. - предст. за дов. ;

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: не з'явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Квазар" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК" про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскаржуваний виконавчий напис вчинено із порушенням норм чинного на той момент законодавства, що призвело також і до порушення прав та інтересів позивача.

Ухвалою Господарського суду м. Києва № 910/22408/17 від 28.12.2017 позовну заяву Приватного акціонерного товариства "Квазар" до Публічного акціонерного товариства "СБЕРБАНК" про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню залишено без руху.

05.01.2017 від Приватного акціонерного товариства "Квазар" надішли до суду документи на виконання вимог ухвали суду від 28.12.2017.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017) загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно із п. 8 ч. 4 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За приписами ч.1 ст.12 Господарського процесуального кодексу України Господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного).

У частині 3 вказаної статті вказано, що загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, судом вирішено здійснювати розгляд зазначеної справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 16.01.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; залучено до участі у справі в якості третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповську Олену Володимирівну (АДРЕСА_1); залучено до участі у справі в якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства Юстиції України (вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001); призначено підготовче засідання у справі на 12.02.2018.

08.02.2018 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній проти зволення позовних вимог заперечив у повному обсязі.

У судовому засіданні 12.02.2018 представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом було розглянуто та задоволено.

У судовому засіданні 12.02.2018 представник позивача подав письмове клопотання про зобов'язання Державного департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України надати до суду для ознайомлення оригінал виконавчого напису № 5708 та заяву ПАТ «Сбербанк» про відкриття виконавчого провадження.

Судом було розглянуто та відхилено зазначене клопотання позивача з огляду на те, що у відповідності до вимог ч.1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, суд вправі витребувати докази лише у випадку їх неможливості надання учасником справи. Разом з тим, позивачем не підтверджено факту неможливості отримання зазначеного доказу самостійно, як і підстав необхідності витребування зазначеного доказу.

У судовому засіданні 12.02.2018 було відкладено підготовче засідання у справі до 12.03.2018.

19.02.2018 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

21.02.2018 через канцелярію суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни надійшли письмові пояснення по справі, а також клопотання про розгляд зазначеної справи без її участі на підставі наявних в матеріалах справи документів.

Представником позивача у судовому засіданні 12.03.2018 була подана заява в порядку статей 169,170 ГПК України.

Представником відповідача були подані додаткові документи по справі.

У судовому засіданні 12.03.2018 судом було оголошено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 23.03.2018.

21.03.2018 представником позивача через канцелярію суду були подані додаткові пояснення по справі.

Представник позивача у судовому засіданні 23.03.2018 надав усні пояснення з приводу заявлених позовних вимог, відповідно до яких позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив та просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

У судовому засіданні 23.03.2018 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

Між Публічним акціонерним товариством "Квазар" (іпотекодавець) та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "СБЕРБАНК", іпотекодержатель) укладено іпотечний договір від 19.08.2011, у відповідності до якого забезпечення виконання зобов'язань іпотекодавця, які випливають із Договору про відкриття кредитної лінії № 05-В/10/47/КЛ, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем 29.04.2010 року, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом строку його дії (надалі - основний договір), які (зобов'язання) перелічені у статті 2 цього договору та можуть виникнути в майбутньому за чинним основним договором, іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку майно, зазначене в п. 3.1. договору (предмет іпотеки).

Відповідно до п. 3.1 договору іпотеки, предметом іпотеки є нежила будівля (літ. Л), загальною площею 16 578, 7 кв. м., яка знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Північно-Сирецька, будинок № 1-3, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0, та належить іпотекодавцю на праві власності згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18.05.2011 року.

Як вбачається із позовної заяви та матеріалів доданих до справи, 30.12.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. вчинено виконавчий напис № 5708, яким запропоновано відповідачу звернути стягнення на нежилі приміщення (літ. Л), загальною площею 2 672,8 кв. м., які знаходяться за адресою: місто Київ, вулиця Північно-Сирецька, будинок № 1-3, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0, що належить позивачу та є предметом забезпечення виконання основного зобов'язання позивача за договором про відкриття кредитної лінії № 05-В/10/47/КЛ від 29.04.2010 року із змінами і доповненнями.

Позивач у справі, вважає, що вказаний виконавчий напис вчинено з порушенням встановленого законом порядку, виходячи з наступного.

В порушення статті 35 Закону України «Про іпотеку» відповідачем не направлялось на адресу позивача вимоги про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. В результаті цього порушення позивач був позбавлений можливості направити нотаріусу та відповідачу свої заперечення щодо висунутої вимоги відповідача.

Відповідач неправомірно надав нотаріусу для вчинення виконавчого напису копію вищевказаного іпотечного договору в редакції від 19.08.2011, оскільки цей документ не свідчить про безспірність вимог позивача та не може вважатися борговим документом, оскільки в ньому вказана сума основного зобов'язання в розмірі 8 500 000,00 євро зі строком виконання 28.04.2012 року. В результаті нотаріусом вчинено виконавчий напис в порушення статті 88 Закону України «Про нотаріат», тобто за вимогою, строк пред'явлення якої минув.

Відповідачем не подано до нотаріуса жодних документів, передбачених статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», що підтверджують безспірність його вимог станом на 11.10.2016, оскільки такі документі між сторонами не укладалися. Позивач вважає, що станом на вказану дату його заборгованість складала 1 199 782,09 євро. Наразі спір щодо стягнення заборгованості з позивача розглядається господарським судом м. Києва по справі №910/15888/17 за відповідним позовом відповідача.

01.12.2017 відповідачем подано оскаржуваний виконавчий напис до виконання, на підставі чого було порушено виконавче провадження № 55344694. Проте, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14 залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017, визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», в результаті чого пункти, 11 та 2 постанови КМУ №1172 виключено, а пункт 1 змінено. Таким чином документами, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса не можуть бути іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов'язанням до закінчення строку виконання основного зобов'язання та кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов'язаннями. Тобто цей виконавчий напис не підлягає виконанню, оскільки скасовано підстави за якими нотаріусом визначається безспірність вимог стягувача.

Таким чином, на думку позивача, зважаючи на вищенаведене, оскаржуваний виконавчий напис не відповідає вимогам закону, внаслідок чого підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що він категорично не погоджується із викладеними у позовній заяві доводами та вважає, що підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню немає з огляду на наступне.

Відповідач зазначає, що 29.07.2016 року на адресу ПрАТ «Квазар» направлялась повідомлення-вимога іпотекодавцю/заставодавцю № 392/5/50 про сплату простроченої заборгованості за кредитним договором № 05-В/10/47/КЛ від 29.04.2010 року. До направленої вимоги додавався розрахунок заборгованості. 05.08.2016 року вказана вимога була отримана уповноваженою особою позивача.

Статтями 6.1., 6.2. іпотечного договору передбачено, що за рахунок предмета іпотеки банк має право задовольнити свої вимоги, що забезпечені іпотекою згідно зі ст. 2 іпотечного договору, у повному обсязі, що визначається на момент фактичного відшкодування (задоволення). Банк набуває право на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі, якщо в момент настання терміну (строку) виконання боржником будь-якого із зобов'язань, зазначених ст. 2 іпотечного договору, воно/и не буде/уть виконане/і або буде/уть виконане/і неналежним чином.

Таким чином, зважаючи на те, що боржником не була виконана вимога ПАТ "СБЕРБАНК" та те, що ПрАТ "Квазар" не було надано жодних заперечень з приводу доданих до вимог розрахунків заборгованості, ПАТ "СБЕРБАНК" було звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом ініціювання вчинення виконавчого напису на іпотечному договорі у порядку та спосіб, передбачений умовами іпотечного договору та чинним законодавством України.

Щодо тверджень позивача про те, що для вчинення виконавчого напису було надано лише копію іпотечного договору в редакції від 19.08.2011, то зазначене твердження спростовується самим змістом виконавчого напису, в якому зазначено про надання нотаріусу копії іпотечного договору з усіма змінами та доповненнями.

Також відповідачем зазначено про те, що твердження позивача про ненадання нотаріусу жодних документів, що підтверджують безспірність вимог не відповідає дійсності, оскільки банком було додано до заяви про вчинення виконавчого напису серед іншого документи, що підтверджують безспірність, а саме: копії письмової вимоги (докази направлення та отримання), оригінали розрахунків заборгованості по кредитному договору, меморіальні ордери на підтвердження факту видачі кредитних коштів, оригінали банківських виписок з рахунків, на яких обліковувалася заборгованість.

Також відповідач наголошує на тому, що посилання ПрАТ «Квазар» на постанову Київського апеляційного адміністративного суду та Вищого адміністративного суду від 01.11.2017 року є безпідставними, оскільки виконавчий напис, який є предметом спору у справі № 910/289/18 вчинено 30.12.2016, тобто до моменту визнання недійсною постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року. Таким чином, виконавчий напис було вчинено у відповідності до діючого на той момент нормативного акту.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до приписів ст. ст. 11, 15 Цивільного кодексу України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Положеннями ст. 16 ЦК України встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 7 ст. 50 Закону України «Про нотаріат», спір про право, оснований на вчиненій нотаріальній дії, розглядається судом у порядку позовного провадження. Спір про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса розглядається судом за позовом боржника до стягувача.

При вчиненні виконавчих написів нотаріуси керуються Цивільним кодексом, Законом України «Про нотаріат», Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».

Виконавчий напис - це розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов'язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому, вчинення виконавчого напису це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов'язань боржника.

Для вчинення виконавчого напису необхідно здійснити перевірку наявності певних умов, за яких може бути вчинена ця нотаріальна дія. Необхідно з'ясувати, чи заборгованість, щодо якої потрібно вчинити виконавчий напис, є передбаченою в Переліку документів.

Щодо безспірності заборгованості слід зазначити, що в основу розмежування «спірної» і «безспірної» заборгованості покладається не власне ставлення позивача (боржника) до пред'явленої вимоги (суб'єктивна ознака), а фактичний характер правовідносин (об'єктивна ознака). Факт наявності спору між сторонами суб'єктивна ознака. Вирішення питання, чи є заборгованість об'єктивно безспірною, відноситься до компетенції Кабінету Міністрів України, який відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» встановлює перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться на підставі виконавчих написів.

Порядок вчинення нотаріусами виконавчих написів передбачено главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595.

Відповідно до п. 3.1 гл. 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Згідно з п. 3.2 гл. 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, безспірність заборгованості підтверджується документами, передбаченими Переліком документів за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172.

Відповідно до статті 87 Закону України "Про нотаріат" та п. 1.1 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 (далі - Порядок), для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 88 Закону України "Про нотаріат", нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Відповідно до п.п. 3.2, 3.5 Порядку, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. №1172.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів.

Відповідно до п. 1 вказаного Переліку, для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов'язаннями додаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та всиновлюють прострочення виконання зобов'язань.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що 29.07.2016 року на адресу ПрАТ "Квазар" направлялась повідомлення-вимога іпотекодавцю/заставодавцю № 392/5/50 про сплату простроченої заборгованості за кредитним договором № 05-В/10/47/КЛ від 29.04.2010 року. До направленої вимоги додавався розрахунок заборгованості. 05.08.2016 року вказана вимога була отримана уповноваженою особою позивача (копія доказів направлення та отримання вимоги наявні у матеріалах справи).

Цим повідомленням-вимогою ПАТ "СБЕРБАНК" повідомив ПрАТ "Квазар" про існуючу прострочену заборгованість за кредитним договором та попередив про те, що у випадку незадоволення вимоги банку, останній буде змушений задовольнити свою вимогу за рахунок іпотечного/заставного майна, в тому числі шляхом вчинення виконавчого напису.

Відповідно до положень ст. 35 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодаця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги.

Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Статтями 6.1., 6.2. іпотечного договору передбачено, що за рахунок предмета іпотеки банк має право задовольнити свої вимоги, що забезпечені іпотекою згідно з ст. 2 іпотечного договору, у повному обсязі, що визначається на момент фактичного відшкодування (задоволення). Банк набуває право на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі, якщо в момент настання терміну (строку) виконання боржником будь-якого із зобов'язань, зазначених ст. 2 іпотечного договору, воно/и не буде/уть виконане/і або буде/уть виконане/і неналежним чином.

Таким чином, зважаючи на те, що боржником не була виконана вимога ПАТ "СБЕРБАНК" та те, що ПрАТ "Квазар" не було надано жодних заперечень з приводу доданих до вимог розрахунків заборгованості, ПАТ "СБЕРБАНК" було звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом ініціювання вчинення виконавчого напису на іпотечному договорі у порядку та спосіб, передбачений умовами іпотечного договору та чинним законодавством України.

Згідно п. 5.1. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МінЮсту № 296/5 від 22.02.2012, виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість.

Відповідно до п. 5.3. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МінЮсту № 296/5 від 22.02.2012, якщо за борговим документом необхідно провести стягнення частинами, виконавчий напис за кожним стягненням може бути зроблений на копії документа або на виписці з особового рахунку боржника; у цих випадках на оригіналі документа, що встановлює заборгованість, робиться відмітка про вчинення виконавчого напису і зазначаються, за який строк і яка сума стягнута, дата і номер за реєстром нотаріальних дій.

Зі змісту виконавчого напису № 5078, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською Оленою Володимирівною вбачається, що останній був виданий на частину заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії № 05-В/10/47/КЛ від 29.04.2010, у зв'язку з чим вчинення виконавчого напису та копії договору не суперечить нормам чинного законодавства.

Стосовно посилань позивача на те, що відповідачем не було подано до нотаріуса жодних документів, передбачених статтею 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", що підтверджують безспірність його вимог станом на 11.10.2016, то зазначене спростовується наявними в матеріалах справи документами, з яких вбачається, що відповідачем до заяви про вчинення виконавчого напису були додані: копії письмової вимоги (докази направлення та отримання), оригінали розрахунків заборгованості по кредитному договору, меморіальні ордери на підтвердження факту видачі кредитних коштів, оригінали банківських виписок з рахунків, на яких обліковувалася заборгованість.

Також судом зазначається, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не перевіряє безспірність заборгованості за договором, не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів, за якими стягнення проводиться у безспірному порядку, та перевіряє чи вчинені боржником дії, на виконання яких вчиняється виконавчий напис нотаріуса.

Таким чином, на час вчинення оскаржуваного виконавчого напису відповідачем було надано приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Верповській Олені Володимирівні документи, які вимагає чинне законодавство України.

Доводи позивача про визнання незаконною та нечинною з моменту прийняття постанови КМ України № 662 від 26.11.2014 року "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" є безпідставними, оскільки виконавчий напис, який є предметом спору у справі № 910/23408/17 вчинено 30.12.2016 року, тобто до моменту визнання недійсною постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року. Таким чином, виконавчий напис було вчинено у відповідності до діючого на той момент нормативного акту.

Враховуючи, що позивачем не надано належних доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а відповідач позовні вимоги заперечив та спростував, суд прийшов до висновку, що оскаржуваний позивачем виконавчий напис, вчинений 30.12.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською Оленою Володимирівною, та зареєстрований в реєстрі за № 5708 - вчинено у відповідності до вимог Закону України «Про нотаріат», Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172, та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012, № 296/5, а тому підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню - у суду відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, з огляду на наведені вище обставини, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Квазар" задоволенню не підлягають.

Згідно положень статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Згідно ч.1 ст.256 та п.п. 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено

28.03.2018

Суддя Спичак О.М.