ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2018

Справа № 910/23718/17

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом

Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (01015, м.Київ, вул.ЛЕЙПЦИЗЬКА, будинок 1-А)

до

про

Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Печерськжитло» (01103, м.Київ, бульвар ДРУЖБИ НАРОДІВ, будинок 30/1)

стягнення заборгованості 17 836,34 грн

Представники: без повідомлення представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» (надалі також - «Позивач») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Печерськжитло» (надалі також – «Відповідач») про стягнення заборгованості у розмірі 17 836,34 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем умов мирової угоди, затвердженої ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2016 у справі № 41/503, з оплати заборгованості за Договором № 03854/2-06 на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі від 03.03.2004, у зв’язку з чим заявлено вимоги про стягнення 16 212,17 грн інфляційних та 1 624,17 грн 3% річних.

Заперечення Відповідача проти задоволення позовних вимог обґрунтовані тим, що вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних можуть бути пред’явлені тільки як невід’ємні частини вимоги про сплату суми основного боргу, а не окремо від нього.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.01.2018 позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Печерськжитло» про стягнення заборгованості у розмірі 17 836,34 грн. залишено без руху.

12.01.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2018 відкрито провадження у справі № 910/23718/17, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

13.02.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній заперечує проти позову та просить відмовити у його задоволенні, оскільки вимога про стягнення 3% річних та інфляційних може бути пред’явлена тільки як невід’ємна частина вимоги про сплату боргу, а не окремо від нього.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

З метою повідомлення Сторін про розгляд справи Судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвала суду про відкриття провадження у справі від 22.01.2018 була направлена на адреси Сторін, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованих повідомлень про вручення 25.01.2018 ухвали суду уповноваженим особам Позивача та Відповідача.

Дослідивши подані докази та письмові пояснення, викладені у позовній заяві та відзиві на позов, Суд вважає, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті та прийняття у ній рішення.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

03.03.2004 між Відкритим акціонерним товариством “Акціонерна компанія “Київводоканал”, правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал», (постачальник) та Комунальним підприємством “Управління житлового господарства «Печерськжитло», правонаступником якого є Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Печерськжитло», (абонент) укладено Договір на поставку питної води та прийняття стічних вод через приєднані мережі № 03854/2-06, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується надавати абоненту послуги з постачання питної води та приймання від нього стічних вод у міську каналізаційну мережу, а абонент зобов'язується здійснювати своєчасну оплату наданих йому постачальником послуг на умовах цього договору, дотримуватися порядку користування питною водою з комунальних водопроводів і приймання стічних вод, що встановлені Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України № 65 від 01.07.1994, зареєстрованих в Міністерстві юстиції 22.07.1994 за № 165/374 (далі – Правила користування), Правилами приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 37 від 19.02.2002, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 26.04.2002 за № 403/6691 (надалі – Правила приймання), а також дотримуватись норм, визначених іншими нормативними актами, що регулюють правовідносини, які виникають за цим договором. (а.с. 13-16)

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2016 у справі № 41/503 затверджено мирову угоду від 26.10.2016, укладену між Публічним акціонерним товариством “Акціонерна компанія “Київводоканал” та Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва “Печерськжитло”, за умовами якої Відповідач визнає, що його заборгованість перед Позивачем у справі Господарського суду м. Києва № 41/503 на момент укладання Мирової угоди становить 900 676,02 грн. основного боргу та 10 855,31 грн. судових витрат, а всього 911 531,33 грн. та зобов’язується сплатити вказану заборгованість в термін до 07.11.2016 з обов’язковим посиланням на дану Мирову угоду та справу Господарського суду м. Києва № 41/503 в графі “Призначення платежу” у відповідних платіжних дорученнях, шляхом добровільного перерахунку коштів на рахунок Позивача. (а.с. 17-20)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що вказана ухвала набрала законної сили, проте Відповідачем здійснено сплату заборгованості в загальному розмірі 911 531,33 грн, в тому числі 900 676,02 грн основного боргу, лише 30.11.2016, а тому враховуючи неналежне виконання Відповідачем ухвали суду, Позивач просить суд стягнути з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Печерськжитло» 3% річних у розмірі 1 624,17 грн та інфляційні у розмірі 16 212,17 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства “Акціонерна компанія “Київводоканал” підлягають задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору на поставку питної води та прийняття стічних вод через приєднані мережі № 03854/2-06 від 03.03.2004 між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2016 у справі № 41/503 затверджено мирову угоду від 26.10.2016, укладену між Публічним акціонерним товариством “Акціонерна компанія “Київводоканал” та Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва “Печерськжитло”, за умовами якої Відповідач визнає, що його заборгованість перед Позивачем у справі Господарського суду м. Києва № 41/503 на момент укладання Мирової угоди становить 900 676,02 грн. основного боргу та 10 855,31 грн. судових витрат, а всього 911 531,33 грн. та зобов’язується сплатити вказану заборгованість в термін до 07.11.2016 з обов’язковим посиланням на дану Мирову угоду та справу Господарського суду м. Києва № 41/503 в графі “Призначення платежу” у відповідних платіжних дорученнях, шляхом добровільного перерахунку коштів на рахунок Позивача. (а.с. 17-20)

Судом встановлено, що 30.11.2016 Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва “Печерськжитло” на виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 07.11.2016 у справі № 41/503 було погашено заборгованість в загальному розмірі 911 531,33 грн, що підтверджується випискою по рахунку Позивача (а.с. 21). Тобто, основний борг було погашено Відповідачем у повному обсязі 30.11.2016.

Статтею 534 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Відповідно до норм статей 598 – 609 Цивільного кодексу України, рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов’язання. В той же час, приписи статті 625 Цивільного кодексу України не заперечують звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов’язання, суми інфляційних та процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов’язання, зокрема, за період після прийняття судом відповідного рішення.

Відповідно до п. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд зазначає, що укладенням мирової угоди у справі № 41/503, затвердженої ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2016, Відповідач визнав заборгованість перед Позивачем за Договором на поставку питної води та прийняття стічних вод через приєднані мережі № 03854/2-06 від 03.03.2004 у розмірі 900 676,02 грн. основного боргу та 10 855,31 грн. судових витрат, а всього 911 531,33 грн., та зобов’язався сплатити вказану заборгованість в термін до 07.11.2016.

Як вбачається з матеріалів справи, основний борг Відповідача перед Позивачем за Договором на поставку питної води та прийняття стічних вод через приєднані мережі № 03854/2-06 від 03.03.2004 становив 900 676,02 грн., що є підставою для нарахування Відповідачу 3% річних та інфляційних за період прострочки виконання ним грошового зобов’язання саме з 08.11.2016 по 29.11.2016, оскільки, як свідчать умови морової угоди, Відповідач зобов’язався сплатити вказану заборгованість в термін до 07.11.2016.

При цьому Суд зазначає, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. (п.7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов’язань»).

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі №3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі №3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11, від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 27 вересня 2017 року у справі № 6-2096цс16.

При зверненні до суду Позивач просив стягнути з Відповідача на його користь 3% річних за загальний період прострочки з 08.11.2016 по 29.11.2016 у розмірі 1 624,17 грн та інфляційні за загальний період прострочки з 08.11.2016 по 29.11.2016 у розмірі 16 212,17 грн.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитору зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов’язань» №14 від 17.12.2013 року).

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки Відповідачем оплати за Договором на поставку питної води та прийняття стічних вод через приєднані мережі № 03854/2-06 від 03.03.2004 за загальний період прострочки з 08.11.2016 по 29.11.2016 вважає, що позовні вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 1 624,17 грн підлягають задоволенню у повному обсязі.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов»язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов’язань» №14 від 17.12.2013).

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов’язання в зв’язку з девальвацією грошової одиниці України, наданий Позивачем, вважає, що позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача інфляційних у розмірі 16 212,17 грн за загальний період прострочки з 08.11.2016 по 29.11.2016 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Судом розглянуті та відхилені аргументи Відповідача щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог, обґрунтовані тим, що вимога про стягнення 3% річних та інфляційних може бути пред’явлена тільки як невід’ємна частина вимоги про сплату боргу, як хибні та такі, що не відповідають приписам чинного законодавства та спростовуються описаними вище обставинами.

Таким чином, з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Печерськжитло» на користь Приватного акціонерного товариства “Акціонерна компанія “Київводоканал” підлягає стягненню 3% річних у розмірі 1 624,17 грн та інфляційні у розмірі 16 212,17 грн.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позову покладаються на Відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

1. Позов Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» задовольнити повністю.

2. Стягнути з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Печерськжитло» (01103, м.Київ, бульвар ДРУЖБИ НАРОДІВ, будинок 30/1, ідентифікаційний код 03366569) на користь Приватного акціонерного товариства “Акціонерна компанія “Київводоканал” (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 1-А, ідентифікаційний код 03327664) 3% річних у розмірі 1 624 (одна тисяча шістсот двадцять чотири) грн. 17 коп. та інфляційні у розмірі 16 212 (шістнадцять тисяч двісті дванадцять) грн. 17 коп. та судовий збір у розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 15 березня 2018 року

Суддя           О.В. Чинчин