ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 року

м. Київ

справа № 911/1712/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М.

За участю секретаря судового засідання Суворкіної Ю.І.

розглянувши касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Яцюка Вадима Олександровича на рішення Господарського суду Київської області від 21.07.2017 (суддя Горбасенко П.В.) та постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.10.2017 (головуючий: Алданова С.О., судді: Мартюк А.І., Зубець Л.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Е100 Україна"

до Фізичної особи-підприємця Яцюка Вадима Олександровича

про стягнення коштів,

За участю представників:

позивача - Андрущенко Х.Я. - т.в.о. директора, наказ, паспорт.

відповідача - Яцюк В.О. - особисто, паспорт.

Дудник А.В. - посвідчення, договір, ордер, адвокат.

ВСТАНОВИВ:

06.06.2017 до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Е100 Україна" до Фізичної особи-підприємця Яцюка Вадима Олександровича про стягнення 2071912,13 грн. заборгованості, з яких: 957492,35 грн. боргу за договором № 80-18 від 04.03.2011, 739817,29 грн. інфляційних втрат та 374602,49 грн. 15 % річних.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором № 80-18 від 04.03.2011.

Рішенням Господарського суду Київської області від 21.07.2017, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.10.2017, позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 957492,35 грн. боргу за договором № 80-18 від 04.03.2011, 48755,76 грн. інфляційних втрат, 42496,92 грн. 15 % річних та 15731,18 грн. судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що заборгованість за поставлений товар відповідачем не погашена, докази оплати отриманого відповідачем товару відсутні, а розмір вказаної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи.

12.10.2017 (згідно із реєстраційним штампом КАГС) Фізичною особою-підприємцем Яцюком Вадимом Олександровичем подано касаційну скаргу на рішення Господарського суду Київської області від 21.07.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.10.2017 до Вищого господарського суду України. Провадження за даною касаційною скаргою не відкривалося.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 21.07.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.10.2017 у справі №911/1712/17 та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі пункту 5 статті 31, підпункту 6 пункту 1 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) та за розпорядженням керівника апарату Вищого господарського суду України № 38-р від 15.12.2017 вказану касаційну скаргу разом зі справою № 911/1712/17 передано до Касаційного господарського суду.

Відповідно до положень підпунктів 4, 11 пункту 1 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) зазначена касаційна скарга підлягає розгляду спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01.02.2018 касаційна скарга була отримана Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду.

01.02.2018 за результатом автоматизованого розподілу справи була визначена колегія суддів: суддя-доповідач Кушнір І.В., судді Краснов Є.В., Мачульський Г.М.

12.02.2018 Верховний Суд постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою та призначення до розгляду на 22.03.2018, повідомив учасників справи про дату, час і місце розгляду скарги, визначив строк для подання відзиву на касаційну скаргу з доказами надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, до Касаційного господарського суду до 27.02.2018.

Одночасно даною ухвалою за клопотанням Фізичної особи-підприємця Яцюка Вадима Олександровича зупинено виконання рішення Господарського суду Київської області від 21.07.2017 у справі № 911/1712/17 до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник (Фізична особа-підприємець Яцюк Вадим Олександрович, відповідач) зазначає, що судові рішення прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач вважає, що позивачем було пропущено строки позовної давності, оскільки відповідно п.7 розділу 3 договору поставки №80-18 від 04.03.2011, п.п.2,5 додатку №1 до договору поставки строк позовної давності для кожної окремої поставки товару починається з 15 числа місяця, наступного за місяцем, в якому виданий рахунок, в зв'язку з цим, до кожної окремої поставки товару необхідно окремо застосовувати строк позовної давності.

Скаржник вказує, що позивач в позовній заяві зазначає, що за період з 04.03.2011 по 30.09.2014 ним було надано відповідачу рахунки на оплату на загальну суму 1044404,35 грн. Крім того, в позовній заяві на сторінках 2-3 міститься таблиця, в якій зазначені всі рахунки, а саме номер, дата та сума. Згідно вказаної таблиці перший рахунок був №135 від 15.06.2011 на суму 968,00 грн., а останній рахунок - №26289 від 30.09.2014 на суму 37181,59 грн.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовною заявою 25.05.2017, відповідач вважає, що на день подачі позовної заяви сплив строк позовної давності щодо рахунків, починаючи з №135 від 15.06.2011 на суму 968,00 грн. та закінчуючи №18962 від 30.09.2014 на суму 21010,50 грн., всього на загальну суму 923582,94 грн. Відповідно не сплив строк позовної давності щодо рахунків, починаючи з №19611 від 15.05.2014 на суму 7345,00 грн. та закінчуючи №26289 від 30.09.2014 на суму 37181,59 грн., всього на загальну суму 120821,41 грн.

Таким чином, на думку скаржника, сума боргу, строк позовної давності щодо якої не сплив на день подачі позову, становить 120821,41 грн., однак, якщо врахувати переплату по договору комісії №КОМ-80-18 від 04.03.2011 в сумі 86912,00 грн., то сума боргу, строк позовної давності щодо якої не сплив на день подачі позову, становить 33909,41 грн.

Відповідач вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення, помилково вважав, що строк виконання зобов'язання згідно договору поставки №80-18 від 04.03.2011 починається через 7 днів з моменту отримання відповідачем претензії, а саме з 08.02.2017, таким чином, судом було порушено статті 256, 257, 261, 267, 530 ЦК України.

Крім того, Фізична особа-підприємець Яцюк Вадим Олександрович зазначає, що судом апеляційної інстанції було порушено статті 4-2, 4-3, 22, 32, 41 ГПК України, оскільки судом було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення по справі судової економічної експертизи у зв'язку із складністю даної справи та необхідністю спеціальних знань.

Також скаржник вважає, що позивачем незаконно було здійснено зарахування отриманих від відповідача коштів у сумі 86912,00 грн., з чим погодився суд першої інстанції, оскільки судом не було досліджено всіх обставин, а саме чи направлялася позивачем на адресу відповідача заява про зарахування зустрічних позовних вимог. Крім того, заборгованість за договором поставки не є безспірною, а тому не могло бути зарахування зустрічних вимог. Також відповідно до п.4 ч.1 ст.602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності, а відповідач у відзиві на позов заявляв про пропущення позивачем строку позовної давності. Тому, на думку скаржника, судом порушено статті 601, 602 ЦК України.

Разом з тим, Фізична особа-підприємець Яцюк Вадим Олександрович зазначає, що по договору поставки №80-18 від 04.03.2011 у нього відсутня будь-яка заборгованість перед позивачем, оскільки на підтвердження неправильно проведеного позивачем розрахунку боргу та дійсного здійснення відповідачем виплат за вказаним договором, до суду були надані акти звірки, підписані ТОВ "Е-100 Україна", що підтверджують отримання позивачем коштів за договором поставки №80-18 від 04.03.2011 та неправильність проведеного позивачем розрахунку боргу. Крім того, згідно наданої позивачем до суду єдиної оборотно-сальдової відомості (яка велась по двом договорам, як поставки, так і комісії) станом на 31.01.2014 ФОП Яцюк В.О. перебував у кредиті та не мав заборгованості за договорами поставки №80-18 від 04.03.2011 та комісії №КОМ 80-18 від 04.03.2011.

Позивач відзиву на касаційну скаргу не надав.

У судове засідання з'явилися відповідач, представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав касаційну скаргу.

Представник позивача виклав заперечення проти касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників вказаних учасників справи, які з'явилися в судове засідання, перевіривши наведені обставини, Верховний Суд в межах перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначеного судового рішення, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України:

"1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."

З урахуванням викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/ недоведеними або встановленням по новому обставин справи.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 04.03.2011 між ТОВ "Е100 Україна" (продавець) та ФОП Яцюком В.О. (покупець) укладено договір № 80-18, згідно якого продавець зобов'язався забезпечувати покупцю можливість використання карт для придбання товарів та/або послуг на автозаправних станціях та пунктах дорожнього сервісу, які знаходяться на території України (мережа станцій), а покупець - оплачувати товари та послуги, які отримані за даним договором.

Згідно п. 3 § 2 вказаного договору, передача карт покупцю здійснюється на основі акта приймання-передачі карт. Підписання сторонами акта приймання-передачі карт як користування покупцем картою для здійснення хоча б однієї угоди уповноважує фактичний вступ сторони в договірні відносини і розглядається в якості прийняття покупцем всіх умов договору.

Відповідно до п.п. 2, 3, 6 § 3 договору, розрахунки за товари та послуги, відпущені за договором здійснюються в українських гривнях. Будь-які платежі за договором будуть проведені відповідачем згідно виставлених рахунків-фактур у формі безготівкого грошового переводу на банківський рахунок. Розрахунковий період за даним договором встановлюється сторонами в додатку №1 до договору. У випадку порушення покупцем умов оплати товару продавець має право змінити розрахунковий період в односторонньому порядку, письмово повідомивши покупця за 7 календарних днів. Розрахунковий період буде вважатись зміненим через 7 календарних днів, рахуючи від дати такого повідомлення або з конкретної дати, вказаної в повідомленні, але не раніше ніж через сім календарних днів з дати повідомлення.

Пунктом 2 додатку № 1 до договору передбачено 2 розрахункові періоди: перший - з 1 числа по 15 число місяця та другий - з 16 числа по останній день поточного місяця, 30, 31 число або 28, 29 число в лютому.

Порядок розрахунків по договору, згідно п. 3 додатку № 1 до договору - відстрочка платежу.

Згідно п. 7 § 3 договору, в останній день розрахункового періоду продавець виставляє покупцю рахунок-фактуру за угодами в системі Е100, врахованими з використання виданих покупцю карток.

Пунктами 6, 7 § 2 договору передбачено, що даним пунктом покупець заявляє, що будь-яка особа - фактичний пред'явник карти, виданої на підставі договору покупцю - є уповноваженим представником покупця. Контроль над використанням карт уповноваженими особами покупця покладається винятково на покупця. Картки, видані покупцю, реєструють усі операції постачання товарів і надання послуг у системі Е100, виконані з їхнім використанням, і є технічним засобом обліку цих угод. Карти не є платіжним інструментом або кредитною картою, вони слугують тільки (єдино) для ідентифікації покупця й обліку поставлених (наданих) покупцю товарів та/або послуг.

Відповідно до п. 1 § 6 договору, покупець здійснює контроль над використанням переданих йому продавцем карт тільки уповноваженими особами покупця (у т.ч. уведення ПІН-Коду) і несе повну майнову відповідальність за всі угоди, здійснені з використанням виданих йому карт, із застреженням п. 9 § 2.

Вартість товарів та/або послуг, а також Web-послуг за договором вказується продавцем у рахунках-фактурах по закінченні кожного розрахункового періоду і вважається прийнятими покупцем, якщо продавець протягом 15 календарних днів, починаючи від дати рахунку-фактури, не одержить від покупця письмового заперечення по даному рахунку-фактурі.

Згідно п. 13 § 3 договору, покупець має право безоплатно отримувати через мережу Інтернет за електронною адресою: www.e100.ua деталізовані розшифрування всіх угод, здійснених в розрахунковому періоді, в т.ч. наступні дані: номери карток; дати отримання товарів/послуг; назву АЗС; кількість товарів та послуг.

Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2011 р., а в частині розрахунків - до їх повного урегулювання (п. 1 § 8 договору).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що останнім на виконання умов договору № 80-18 від 04.03.2011 р. було передано відповідачу в користування пластикові картки Е100, що підтверджується актами приймання-передачі карт від 04.03.2011 р., 10.05.2011 р., 06.08.2011 р., 24.11.2011 р., підписаними та скріпленими печатками обох сторін договору, які містяться в матеріалах справи.

За період з 04.03.2011 р. по 30.09.2014 р. в Системі Е100 всього було зареєстровано операції отримання товару, в рамках договору поставки, по картках відповідача на суму 1044404,35 грн., що підтверджується рахунками на оплату з деталізаціями до них, а також інформацією ТОВ "НАФТОТРЕЙД РЕСУРС" № 1605-1 від 16.05.2017 р. з додатками, які долучені позивачем до матеріалів справи.

04.03.2011 р. між ТОВ "Е100 Україна" (комісіонер) та ФОП Яцюком В.О. (комітент) укладено договір № КОМ-80-18, згідно якого комісіонер забезпечував отримання товарів та/або послуг комітентом за межами митної території України.

На виконання договору № КОМ-80-18 від 04.03.2011 р. позивач надав відповідачу товарів та послуг на суму 19514087,00 грн.

Протягом дії вищезазначених договорів, відповідач сплатив позивачу 19601000,00 грн., що підтверджується банківськими виписками, які містяться в матеріалах справи.

Кошти у розмірі 19514088,00 грн. зараховано позивачем в якості оплати за договором комісії № КОМ-80-18 від 04.03.2011 р., оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем по всіх платіжних дорученнях у призначення платежу вказувалось - згідно договору №КОМ-80-18 від 04.03.2011 р.

Решта сплачених відповідачем позивачу коштів (86912,00 грн.) була зарахована позивачем в погашення заборгованості за договором поставки № 80-18 від 04.03.2011 р., оскільки заборгованість по договору №КОМ-80-18 у відповідача була відсутня і вказані кошти фактично були переплатою.

У зв'язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем за договором поставки № 80-18 від 04.03.2011 р. складає 957492,35 грн. (1044404,35 грн. + 19514088,00 грн. - 19601000,00 грн.).

Суди попередніх інстанцій на підставі власної оцінки доказів по справі, дійшли висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини поставки та комісії.

В процесі здійснення господарської діяльності позивача та відповідача було укладено два договори: договір поставки № 80-18 від 04.03.2011 р. та договір комісії № КОМ-80-18 від 04.03.2011 р., в межах дії яких здійснювалася співпраця з використанням одного технічного засобу обліку отримання товару (картка Е100), що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі карт за договором поставки та договором комісії від 04.03.2011 р.

Судами зазначено, що з наданих позивачем банківських виписок вбачається, що здійснені відповідачем платежі здійснювалися на рахунок відповідача з призначенням платежу "за дизпаливо згідно договору №КОМ-80-18 від 04.03.2011р.".

25.01.2017 р. позивач, в порядку ст.530 ЦК України, звернувся до відповідача з претензією №1, згідно якої повідомив останнього про виконання ТОВ "Е100 Україна" зобов'язань перед ФОП Яцюком В.О. згідно договору поставки, на суму 987965,33 грн. та про те, що відповідачу для оплати виставлено рахунки за період з 15.01.2012р. по 30.09.2014р. Крім того, позивач просив відповідача сплатити 987965,33 грн. шляхом перерахування грошових коштів за реквізитами позивача в якості оплати за договором поставки №80-18 від 04.03.2011р. Вказана претензія отримана 31.01.2017р. відповідачем, що підтверджується підписом останнього на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення від 25.01.2017 р., яке наявне в матеріалах справи.

Враховуючи господарські правовідносини, які склалися між сторонами, колегія суддів апеляційного суду погодилася з висновком суду першої інстанції та вважає, що обов'язок відповідача з оплати отриманого за договором поставки № 80-18 від 04.03.2011 р. пального на суму 957492,35 грн. виник з 08.02.2017 р. (через 7 днів з дня отримання (31.01.2017 р.) відповідачем претензії № 1 від 25.01.2017 р., в якій позивач повідомив відповідача про обов'язок оплатити рахунки, виставлені за період з 15.01.2012р. по 30.09.2014р., за договором поставки № 80-18 від 04.03.2011 р.).

Як зазначено вище, пунктом 2 додатку №1 до договору передбачено 2 розрахункові періоди: перший - з 1 числа по 15 число місяця та другий - з 16 числа по останній день поточного місяця, 30, 31 число або 28, 29 число в лютому.

Порядок розрахунків по договору, згідно п. 3 додатку №1 до договору - відстрочка платежу.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності до позовних вимог, колегія суддів зазначила, що як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з позовною заявою до суду 06.06.2017 р., що підтверджується відміткою господарського суду Київської області.

З урахуванням статей 256, 257, ч.1 ст.261, ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України та з огляду на те, що судом встановлено про виникнення 08.02.2017 р. у відповідача обов'язку з оплати отриманого пального на підставі договору № 80-18 від 04.03.2011 р. на суму 957492,35 грн., колегія суддів дійшла висновку про відсутність пропуску трирічного строку позовної давності до позовних вимог про стягнення боргу за договором №80-18 від 04.03.2011 р., інфляційних втрат та 15% річних.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що своїми проплатами відповідачем було перервано перебіг строку позовної давності. Оплата свідчить про визнання відповідачем свого боргу по договору поставки.

Доводи відповідача про те, що до кожної окремої поставки товару необхідно окремо застосовувати строк позовної давності, оцінюються колегією суддів критично, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Слід зазначити, що з позовом до суду позивач звернувся 06.06.2017 р., тоді як остання проплата за договором була здійснена 19.09.2014 р.

Посилання відповідача на відсутність факту блокування позивачем карток, можливість якого передбачена договором поставки № 80-18 від 04.03.2011 р., що свідчить про відсутність заборгованості останнього перед позивачем є безпідставними з огляду на те, що спірні картки використовувалися відповідачем за двома договорами, оплати від відповідача надходили регулярно та позивач не міг заблокувати картки Е100 для роботи окремо по договору поставки.

Твердження відповідача щодо неотримання останнім карток по договору № 80-18 за період з 01.01.2014-16.10.2014 оцінюються колегією суддів критично, оскільки відповідач оплатив товари та послуги, отримані в 2014 році по договору комісії, що вказує на отримання та використання ним карток.

Щодо посилань відповідача на те, що договори №80-18 від 04.03.2011 р. та №КОМ-80-18 від 04.03.2011 р. припинили свою дію, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні докази такого припинення.

Колегія суддів, дослідивши контррозрахунок представника відповідача встановила, що останній здійснено не за весь спірний період, що був заявлений позивачем до стягнення, а лише з 29.03.2011 р. по 18.11.2013 р., хоча з матеріалів справи вбачається, що відповідачем були здійснені проплати до 30.09.2014 р. включно.

Доводи відповідача та його представника про відсутність будь-якої заборгованості перед позивачем за договором поставки з посиланням на акти звірки є необґрунтованими, оскільки вказані акти були складені за відповідні періоди у 2011 - 2012 роках та не охоплюють весь спірний період заборгованості.

З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів апеляційного суду погодилася з висновком суду першої інстанції, що вимога позивач про стягнення з відповідача 957492,35 грн. боргу за договором №80-18 від 04.03.2011 р. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язання за договором № 80-18 від 04.03.2011 р., позивачем за період з 16.10.2014 р. по 26.05.2017 р. нараховано відповідачу 739817,29 грн. інфляційних втрат та 374602,49 грн. 15 % річних.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 13 § 3 договору у випадку невиконання або неналежного виконання покупцем свого обов'язку з оплати рахунків у встановлені додатком №1 строки, покупець зобов'язується оплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також п'ятнадцять відсотків річних, рахуючи з дня наступного за днем в який повинна була надійти оплата.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок погодилася з висновком суду першої інстанції про обмеження періоду нарахування інфляційних втрат та 15 % річних з 08.02.2017 р. (дата, встановлена судом, виникнення обов'язку відповідача зі сплати позивачу 957492,35 грн. боргу за договором № 80-18 від 04.03.2011 р.) по 26.05.2017 р. (визначена позивачем дата закінчення періоду нарахування інфляційних втрат та 15 % річних). Арифметично вірний розмір інфляційних втрат та 15 % річних, нарахованих за період з 08.02.2017 р. по 26.05.2017 на суму боргу 957492,35 грн. становить 48755,76 грн. інфляційних втрат та 42496,92 грн. 15 % річних. Відтак, вимоги позивача про стягнення з відповідача 739817,29 грн. інфляційних втрат та 374602,49 грн. 15 % річних підлягають частковому задоволенню у розмірі 48755,76 грн. інфляційних втрат та 42496,92 грн. 15 % річних.

Під час розгляду апеляційної скарги 09.10.2017 представником відповідача було заявлено клопотання про призначення судової економічної експертизи.

Колегія суддів, вислухавши думку учасників процесу не знайшла підстав для задоволення вказаного клопотання у зв'язку з його необґрунтованістю та безпідставністю.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що згідно судової практики Вищого господарського суду України, що склалась на час розгляду справи у зв'язку з переглядом у касаційному порядку ухвал суду про призначення судової економічної експертизи з аналогічних справ свідчить про те, що поставлені судом перед експертами питання не вимагають спеціальних досліджень, їх вирішення віднесено до компетенції суду, який має надати правову оцінку правовідносинам сторін, дослідити первинні документи, що підтверджують заявлені позовні вимоги. Відтак поставлення вказаних питань на вирішення експерта по суті є перекладанням функцій судового органу на експертну установу, що є неприпустимим (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 04.09.2017 р. по справі №910/24394/16).

Розглядаючи доводи касаційної скарги та заперечення на неї колегія суддів касаційного суду вважає за необхідне відмітити наступне.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України:

1. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

2. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, саме частина 2 ст.530 Цивільного кодексу України підлягає застосуванню лише, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п.п.3, 4, 6 § 3 договору №80-18 від 04.03.2011, розрахунки за товари та послуги, відпущені за договором здійснюються в українських гривнях. Будь-які платежі за договором будуть проведені відповідачем згідно виставлених рахунків-фактур у формі безготівкового грошового переводу на банківський рахунок. Розрахунковий період за даним договором встановлюється сторонами в додатку №1 до договору. У випадку порушення покупцем умов оплати товару продавець має право змінити розрахунковий період в односторонньому порядку, письмово повідомивши покупця за 7 календарних днів. Розрахунковий період буде вважатись зміненим через 7 календарних днів, рахуючи від дати такого повідомлення або з конкретної дати, вказаної в повідомленні, але не раніше ніж через сім календарних днів з дати повідомлення.

Пунктом 2 додатку №1 до договору передбачено 2 розрахункові періоди за договором: перший - з 1 числа по 15 число місяця та другий - з 16 числа по останній день поточного місяця, 30, 31 число або 28, 29 число в лютому.

Порядок розрахунків по договору, згідно п. 3 додатку № 1 до договору - відстрочка платежу.

Відповідно до п.4 додатку №1 до договору рахунок-фактура виставляється Продавцем в останній день кожного розрахункового періоду.

Згідно п.7 § 3 договору, в останній день розрахункового періоду продавець виставляє покупцю рахунок-фактуру за угодами в системі Е100, врахованими з використання виданих покупцю карток.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій без надання будь-якої належної та ґрунтовної оцінки вищевказаним положенням ст.530 Цивільного кодексу України, а також наведеним пунктам договору та додатку №1 до договору, дійшли передчасного висновку, що обов'язок відповідача з оплати отриманого за договором поставки № 80-18 від 04.03.2011 р. пального на суму 957492,35 грн. виник на підставі ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України з 08.02.2017 р. (через 7 днів з дня отримання (31.01.2017 р.) відповідачем претензії № 1 від 25.01.2017 р., в якій позивач повідомив відповідача про обов'язок оплатити рахунки, виставлені за період з 15.01.2012 р. по 30.09.2014р., за договором поставки № 80-18 від 04.03.2011 р.).

Крім того, відповідно до ч.1 ст.264 Цивільного кодексу України:

"Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку."

Таким чином, для встановлення факту переривання перебігу позовної давності потрібно встановити факт вчинення саме боржником якоїсь активної дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, тобто, свідчить про активне волевиявлення саме боржника щодо такого боргу шляхом його визнання.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій встановили, що протягом дії вищезазначених договорів відповідач сплатив позивачу 19601000,00 грн., що підтверджується банківськими виписками, які містяться в матеріалах справи.

Кошти у розмірі 19514088,00 грн. зараховано позивачем в якості оплати за договором комісії № КОМ-80-18 від 04.03.2011 р., оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем по всіх платіжних дорученнях у призначення платежу вказувалось - згідно договору №КОМ-80-18 від 04.03.2011 р.

Решта сплачених відповідачем позивачу коштів (86912,00 грн.) була зарахована позивачем в погашення заборгованості за договором поставки № 80-18 від 04.03.2011 р., оскільки заборгованість по договору №КОМ-80-18 у відповідача була відсутня і вказані кошти фактично були переплатою.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що з матеріалів справи вбачається, що своїми проплатами відповідачем було перервано перебіг строку позовної давності. Оплата свідчить про визнання відповідачем свого боргу по договору поставки.

Таким чином, суд апеляційної інстанції без наведення відповідних нормативно-правових та фактичних підстав прирівняв дії саме позивача по зарахуванню в погашення заборгованості за договором поставки переплати по договору комісії до активного волевиявлення саме відповідача, а саме, до визнання відповідачем боргу по договору поставки.

Крім того, ретельному дослідженню та оцінці підлягають доводи відповідача, що по договору поставки №80-18 від 04.03.2011 у нього відсутня будь-яка заборгованість перед позивачем, а також щодо відсутності у позивача правових та фактичних підстав для зарахування в погашення заборгованості за договором поставки переплати по договору комісії.

Разом з тим, перевірка і переоцінка доказів та встановлення по новому фактичних обставин справи в силу положень наведеної ч.2 ст.300 Господарського процесуального кодексу України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до п.48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014:

"Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року)."

Згідно з п.2 ч.1 ст.308 Господарського процесуального кодексу України:

"Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:

2) скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду."

Відповідно до п.1 ч.3 ст.310 Господарського процесуального кодексу України:

"Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази."

З урахуванням викладеного суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги Фізичної особи-підприємця Яцюка Вадима Олександровича та скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У зв'язку зі скасуванням попередніх судових рішень і передачею справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Яцюка Вадима Олександровича на рішення Господарського суду Київської області від 21.07.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.10.2017 у справі № 911/1712/17 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 21.07.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.10.2017 у справі № 911/1712/17 скасувати повністю, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кушнір

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський