ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 року м. Черкаси

справа № 925/64/18

Господарський суд Черкаської області у складі: головуючого - судді Скиби Г.М., за участю секретаря судового засідання Копистири В.М., у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду розглянув справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОДРІМ», Львівська область, Пустомитівський район, с. Сердиця, вул. Степана Бандери, 2

до приватного акціонерного товариства «УКРАГРО НПК», Черкаська область, м. Жашків, вул. Промислова, 1

про стягнення 507 790,00 грн. попередньої оплати та санкцій,

за участю повноважних представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю;

від відповідача: участі не брав.

Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРОДРІМ» звернулось в господарський суд Черкаської області з позовом до приватного акціонерного товариства «УКРАГРО НПК» про стягнення попередньої оплати та санкцій за непоставлену аміачну селітру згідно договору поставки від 20.01.2017р. №БР17 в розмірі 507 790,00 грн., в тому числі:

493 000,00 грн. попередньої оплати,

14 790,00 грн. пені,

та відшкодування судових витрат.

Представник позивача в засіданні 22.03.2018р. вимоги підтримав. Представлено оригінали документів, які оглянуті судом.

Сторони належним чином повідомлені про дату та час засідання суду. Відповідач свого представника в засідання повторно не направив, вимоги не заперечив. Ніяких клопотань не заявлено. Письмового відзиву не подано.

Сторони не змінили предмет чи підставу позову. Додаткових клопотань не подано.

Судом встановлено та перевірено доказами такі взаємовідносини сторін та обставини:

Між ПрАТ «УКРАГРО НПК» (постачальник, відповідач у справі) та ТОВ «Агродрім» (покупець, позивач у справі) був укладений договір поставки №БР17 від 20.01.2017р.

Предметом договору є придбання за плату мінеральних добрив аміачної селітри 68 тонн (розфасовка по 1,0 тонні), на загальну суму 493000 грн. (а.с. 10-11). На підставі виставленого продавцем (постачальником) рахунку-фактури №БР17 від 20.01.2017р. покупець перерахував постачальнику (відповідачу) вартість товару платіжне доручення №13 від 20.01.2017р. на суму 400000 грн. (а.с. 12);

платіжне доручення №14 від 23.01.2017р. на суму 93000 грн. (а.с. 13).

За умовами п.п. 3.1, 3.3 договору постачальник мав здійснити поставку добрив за правилами Інкотермс-2010 на умовах СРТ на протязі 60 (календарних) днів з дня отримання повної оплати товару до станції Щирець Львівської залізниці.

Строк виконання зобовязання для відповідача настав з 24.01.2017р., але до 24.03.2017р. добрива не передані позивачу, що стало причиною звернення позивача до суду за захистом порушеного права та примусового стягнення боргу як передоплати за товар.

Вимога позивача від 22.12.2017р. (а.с. 14-15) залишилась без задоволення.

Відповідач вимоги позивача не спростував. Доказів виконання ним зобовязання чи повернення коштів позивачу не надано.

За невиконання зобовязання позивач нараховує пеню в межах 3% від вартості непоставленого товару 14790 грн. (а.с. 18).

Оцінюючи докази у справі в їх сукупності та за внутрішнім переконанням, заслухавши пояснення представника позивача, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення.

Згідно положень Пленуму ВГСУ від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» при прийнятті рішення суд має врахувати майнові інтереси сторін, не надаючи переваги одному учаснику над іншим. Рішення має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці доказів у конкретній справі.

Сторони за договором поставки №БР-17 від 20.01.2017р. (а.с 10-11) є субєктами господарювання та самостійними юридичними особами, що підтверджено витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Між сторонами виникли та існують договірні відносини оплатної поставки товару (мінеральних добрив) обємом в 68 тонн - на підставі письмового строкового оплатного двостороннього консенсуального договору.

Згідно ч. 3 ст. 5 Господарського кодексу України (далі - ГК України) субєкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання повинні здійснювати свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Частина 2 ст. 13 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає зобовязання особи при здійсненні своїх прав утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Місце проведення господарської діяльності сторін відповідає місцю їх реєстрації згідно даних ЄДРПОУ положення ст. 93 Цивільного кодексу України.

За правовою природою договір поставки №БР-17 від 20.01.2017р. відповідає вимогам статті 712 ЦК України, якою передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає з характеру відносин сторін.

Відносини купівлі-продажу урегульовані Главою 54 ЦК України, відповідно до положень якої за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) та отримати розрахунок, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Поставка є різновидом відносин купівлі-продажу з використанням майна не для власного (особистого) споживання.

Згідно ч.1 ст. 173 ГК України зобовязання, що виникає між субєктами господарювання, в силу якого один субєкт зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта, або утриматися від певних дій, а інший субєкт має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку, є господарським зобовязанням.

Згідно ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобовязання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Суд вважає, що сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Договір від 20.01.2017р. №БР-17 не заперечений сторонами, не визнаний судом недійсним та не розірваний в установленому порядку. Суд також враховує презумпцію правомірності правочину (положення ст. 204 ЦК України).

Згідно п. 3.3 Договору Відповідач повинен був поставити на залізничну станцію покупця товар протягом 60 календарних днів з моменту оплати покупцем авансу не пізніше 24.03.2017р. Поставка позивачу 68 тонн добрив не відбулась.

Позивач 23.01.2017р. розрахувався за замовлений товар повністю на умовах передоплати.

Факт наявності заборгованості по поставці підтверджується договором, рахунком на оплату, платіжним дорученням №12 від 20.01.2017р., №13 від 23.01.2017р. про перерахування 493000 грн. (а.с. 12-13), актом звірки заборгованості станом на 23.05.2017р. (а.с. 17). Суд враховує, що на момент прийняття рішення жодних первинних та належних доказів належної та повної передачі оплаченого товару, в розумінні вимог ст.ст. 74, 76 ГПК України, відповідач суду не подав.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом, між Позивачем та Відповідачем було узгоджено строк передачі товару, який визначений в п. 3.3 Договору (а.с. 10).

Суд враховує відсутність претензій відповідача стосовно неналежної оплати продукції чи іншого невиконання умов спірного договору.

Суд також враховує, що Відповідач свої зобовязання в частині належної та повної поставки за вже оплачену продукцію належним чином не виконав. Строк поставки оплаченої продукції вже настав.

Позивач з посиланням на приписи ст. 693 ч. 2 ЦК України правомірно вимагає від відповідача повернення передоплати за невиконаним зобовязанням.

Станом на 01.01.2018р. заборгованість Відповідача перед Позивачем за непоставлену продукцію становить 493 000 грн. як сума попередньої оплати.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

Суд вважає обґрунтованим та доведеним право Позивача на стягнення з Відповідача суми передоплати за непоставлену продукцію у розмірі 493 000 грн. Позов в цій частині підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Забезпечення виконання зобовязання у виді пені оформлено письмовим договором між сторонами п. 5.1 договору відповідно до приписів ст.ст. 546, 549 ЦК України.

Відповідно до положень ст.ст. 546, 549 ЦК України та п. 5.1. договору позивач нараховує відповідачу пеню за несвоєчасне постачання товару з розрахунку 0,02% від вартості непоставленого товару за кожен день прострочення, але не більше 3% від вартості непоставленого товару. Розрахунок позивачем наведений (а.с. 18) 14790 грн. пені.

Суд погоджується з доводами позивача про стягнення неустойки та перевірив розрахунок пені позивачем за допомогою калькулятора санкцій апаратного комплексу «Еліт: Ліга-Закон». Розрахунок виконано вірно.

Суд враховує, що сторонами до прийняття рішення у справі не заявлялася вимога про застосування строків позовної давності при нарахуванні санкцій (пені).

Отже, 14790 грн. пені підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ст.ст. 74, 76-79 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обовязок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого субєктивного права.

Відповідач не спростував доводи позивача та не подав доказів належного виконання договору поставки. Суд вважає, що відповідач не скористався своїм процесуальним правом.

Суд зазначає, що повернення передоплати відповідачем під час розгляду справи та неподання ним доказів у справу має враховуватись виконавчою службою при виконанні рішення суду в ході виконавчого провадження. Суд вважає, що відповідач мав достатньо часу для надання заперечень суду по суті спору чи доказів про проведення розрахунку. Відповідач не надав доказів обєктивної неможливості заперечення вимог чи погашення боргу.

Згідно ст. 129 ГПК України судові витрати належить покласти на Відповідача повністю та стягнути на користь Позивача 7616,86 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з відповідача приватного акціонерного товариства «УКРАГРО НПК», Черкаська область, м. Жашків, вул. Промислова, 1, ідентифікаційний код 31961067, номер рахунку в банку невідомий

на користь позивача товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОДРІМ», Львівська область, Пустомитівський район, с. Сердиця, вул. Степана Бандери, 2, ідентифікаційний код 37870455, номер рахунку в банку невідомий

493000 грн. передоплати, 14790 грн. пені та 7616,86 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складення повного судового рішення. Сторони у справі протягом цього строку мають право подати апеляційну скаргу безпосередньо до суду апеляційної інстанції на вказане рішення.

Повне рішення складено 22.03.2018р.

Суддя Г.М. Скиба