ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2018м. ДніпроСправа № 904/427/18

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Воронько В.Д.,

за участю секретаря судового засідання Батир Б.В.,

розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Видавничий будинок "Кераміст", м. Запоріжжя

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБК Центр", м. Дніпро

про стягнення 816555,08 грн

в присутності представників:

від позивача: член Дирекції з загальних питань та правового забезпечення діяльності Чупріна О.Ю., паспорт серії НОМЕР_1, виданий Вільнянським РВ УМВД України в Запорізькій області 13.01.2001;

від позивача: представник Корнієнко Г.А., довіреність від 25.09.2017;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

05.02.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "Видавничий будинок "Кераміст" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБК Центр" (далі - відповідач), у якій виклало вимоги про стягнення заборгованості з повернення позики у сумі 700000,00 грн, процентів за прострочення повернення позики у сумі 88145,00 грн та інфляційних нарахувань у сумі 28410,08 грн, нарахованих ним з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору позики № 15/08-17, укладеного між сторонами 04.08.2017.

Ухвалою від 09.02.2018 суд відкрив провадження у справі, прийнявши позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження, що встановлено Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України), з призначенням підготовчого засідання.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позов та на участь у судовому засіданні не скористався, але 01.03.2018 подав клопотання про відкладення розгляду справи через перебування його представника у відрядженні.

Представник позивача подав до суду акт звірки взаємних розрахунків, підписаний обома сторонами. Крім того, представник позивача поставив суд до відома про наявність у нього відзиву відповідача на позовну заяву, який йому надіслано разом з актом звірки, надавши при цьому його оригінал. З огляду на текст відзиву, який був наданий позивачу відповідачем, останній визнав позовні вимоги, зазначивши про те, що заборгованість виникла внаслідок скрутного фінансового становища та несприятливої економічної ситуації.

Ухвалою від 01.03.2018 суд закрив підготовче засідання та призначив справу до судового розгляду по суті.

22.03.2018 відповідач у призначене судове засідання не забезпечив участі свого представника, але подав заяву про поновлення пропущено строку для подання зустрічної позовної заяви та відзиву на позов у порядку ст. 119 ГПК України, посилаючись на зміну керівництва та зміну своєї правової позиції, зазначивши, що наразі відповідач заперечує проти позову.

Розглянувши подану заяву, суд не вбачає підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 113 ГПК України, строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Відповідно до ст. 46 ГПК України визначено, що відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Положеннями ст. 180 ГПК України передбачено, що відповідач має право пред'явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі (ч.8. ст. 165 ГПК України).

Як слідує з ухвали про відкриття провадження у справі від 09.02.2018 судом був встановлений строк для подання відзиву до 26.02.2018, а справа призначена до розгляду у підготовчому засіданні на 01.03.2018.

На день судового засідання рекомендоване повідомлення від відповідача про отримання поштового відправлення до суду не повернулося, однак відповідачем було подано клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату з посиланням на відрядження директора, при цьому доказів цього факту до суду надано не було. Однак, позивачем, як зазначалося вище у цьому рішенні, було повідомлено суд про наявність оригіналу відзиву відповідача, підписаного власноруч директором та скріпленого печаткою підприємства, який до речі адресований суду, та який і було долучено до справи. З наявного відзиву вбачається повне визнання відповідачем позову. Враховуючи викладене, суд правомірно дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті.

Крім того, слід зазначити, що рекомендоване повідомлення про вручення відповідачу поштового відправлення повернулося до суду вже після судового засідання 23.03.2018, у якому зафіксовано його вручення 28.02.2018, але до початку судового засідання 22.03.2018 судом перевірено сайт відстеження поштових відправлень Укрпошти, з якого слідує, що ухвалу про відкриття провадження відповідач отримав 23.02.2018. Тож, навіть якщо допустити той факт, що відповідач змінив свою правову позицію, то законодавством йому було надано право подати відзив в межах 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі, тобто до 10.03.2018, якщо відліковувати від дати, що зафіксована Укрпоштою, або до 15.03.2018 включно, якщо відліковувати від рекомендованого повідомлення. Ухвалу ж про закриття підготовчого провадження у справі відповідач отримав 15.03.2018, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке також повернулося до суду, а з сайту відстеження поштових відправлень Укрпошти взагалі вбачається, що вручено особисто 10.03.2018, тим самим спростовуючи твердження відповідача про неотримання ним судових ухвал.

Розгляд справи по суті судом призначено на 22.03.2018, а отже як би відповідач мав намір подати відзив чи інші документи, то в нього було достатньо часу, щоб скористатися своїми процесуальними правами та обов'язками. Проте у суду складається враження про навмисне затягування відповідачем судового процесу, оскільки відповідач не те що не скористався вчасно наданими ГПК України правами, а навіть не з'явився у призначене судове засідання за викликом суду, яким явку було визнано обов'язковою, обмежившись лише поданою заявою про поновлення пропущеного процесуального строку та викладеним у ній клопотанням про відкладення розгляду справи до подання зустрічної позовної заяви та відзиву.

Стаття 119 ГПК України, на яку посилається відповідач, передбачає можливість поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого законом, за заявою учасника справи, якщо суд визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

За змістом положень ч.ч. 4 та 5 цієї статті Кодексу одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов'язку вчинити відповідну процесуальну дію.

Проте, в порушення вказаної статті відповідач не подав жодних документів, а заявив лише про такий намір, не підтвердивши цей факт належними доказами, що не позбавляє суд можливості відмовити у такій заяві в порядку ст. 119 ГПК України чи залишити її без розгляду на підставі ст. 207 ГПК України.

До того ж, ч. 9 ст. 165 ГПК України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що з урахуванням обставин справи у відповідача був розумний строк для вчинення процесуальної дії, оскільки передбачав достатній час для її виконання, та відповідав завданню господарського судочинства. З огляду на викладене у задоволенні заяви про поновлення пропущеного процесуального строку слід відмовити. Крім того, така відмова не позбавляє відповідача права звернутися до суду з позовною заявою до ТОВ "Видавничий будинок "Кераміст" в межах окремого позовного провадження в загальному порядку, а не з зустрічної позовної заявою в межах цієї справи.

З огляду на що суд дійшов висновку про доцільність здійснення розгляду справи по суті у цьому судовому засіданні за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

04.08.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Видавничий будинок "Кераміст" (далі - позикодавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВБК Центр" (далі - позичальник, відповідач) було укладено договір позики № 15/08-17, за умовами п. 1.1 якого позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти у розмірі, встановленому договором, а позичальник зоб'язується повернути їх позикодавцю, в порядку та в строки, встановлені договором.

Сума позики за договором становить 1000000,00 (один мільйон) грн (п.2.1 договору).

Згідно з п. 4.1 договору, строк повернення позики становить 60 (шістдесят) календарних днів з моменту надання позики (окремих траншів).

Пунктом 3.2 договору сторони погодили, що позика надається у строк до 04 жовтня 2017 року. Позика може надаватися траншами у межах встановленого цим пунктом загального строку.

На виконання умов договору позивачем в повному обсязі було перераховано 07.08.2017 грошову суму у розмірі 1000000,00 грн на рахунок відповідача у строк, встановлений договором, що підтверджується банківською випискою, яка наявна матеріалах справи.

Враховуючи умови договору сума позики мала бути повернена повністю до 06.10.2017 включно.

В порушення взятих на себе договірних зобов'язань відповідач прострочив строк повернення позики, повернувши її лише частково на загальну суму 300000,00 грн, з яких: 100000,00 грн сплачено 24.10.2017; 55000,00 грн - 16.11.2017; 45000,00 грн - 17.11.2017; 100000,00 грн - 04.01.2018, що також підтверджується банківською випискою, яка наявна матеріалах справи.

В результаті чого у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість з повернення позики на суму 700000,00 грн, за стягненням якої останній і звернувся до суду, нарахувавши при цьому на неї проценти за прострочення її повернення у сумі 88145,00 грн та інфляційні втрати у сумі 28410,08 грн.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність часткового задоволення позову з таких підстав.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 ГК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі договір є договором позички, до якого слід застосовувати відповідні положення ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Приписами ст. 530 ЦК України, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Факт отримання відповідачем грошових коштів та часткове їх повернення доведено позивачем та відповідачем не спростовано, що також підтверджено матеріалами справи.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, тобто неналежне виконання.

Дослідження матеріалів справи та оцінка доказів показали, що має місце заборгованість відповідача за порушення ним своїх фінансових зобов'язань перед позивачем щодо повернення грошових коштів. З огляду на що підлягають поверненню позивачу грошові кошти у сумі 700000,00 грн, отримані відповідачем на підставі договору позики.

Згідно зі ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Пунктом 2.3 договору сторони погодили, що у випадку порушення строків повернення позики на суму позики нараховуються проценти. Так, підпунктами 2.3.1. та 2.3.2 цього пункту договору передбачено, що проценти нараховуються з дня, наступного за останнім днем повернення позики за ставкою 0,1% суми позики за кожний день прострочення повернення позики. Базою для нарахування процентів є прострочена сума позики. Проценти нараховуються до моменту остаточного повернення позики.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунки процентів, нарахованих за прострочення повернення позики у сумі 88145,00 грн за період з 07.10.2017 по 19.01.2018, з врахуванням часткових оплат, суд дійшов висновку про те, що вони розраховані вірно і підлягають до стягнення з відповідача у заявленій позивачем сумі.

Стосовно ж заявлених інфляційних втрат у сумі 28410,08 грн за період з жовтня 2017 року по грудень 2017 року, то позивач припустився помилки, нарахувавши інфляцію на суму боргу з урахуванням вже доданої до неї інфляції за попередній місяць. В результаті чого судом був зроблений власний розрахунок інфляційних витрат, за яким сума, що підлягає до стягнення складає 28100,00 грн.

З урахуванням викладеного та наявних у справі доказів суд вважає, що позивач належним чином довів наявність вини відповідача у неналежному виконанні свого обов'язку щодо повернення суми позики, а тому особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності його вини (умислу чи необережності), якщо інше не встановлено законом або договором (частина 1 ст.614 ЦК України).

Згідно ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

У відповідності до приписів ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

На підставі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення основного боргу у сумі 700000,00 грн, процентів за прострочення повернення позики у сумі 88145,00 грн, інфляційних нарахувань у сумі 28100,00 грн; в решті позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 12243,68 грн.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБК Центр" (м. Дніпро, вул. Жуковського, буд. 7, кв. 14; ідентифікаційний код 33806480) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Видавничий будинок "Кераміст" (м. Запоріжжя, вул. Сєдова, буд. 16; ідентифікаційний код 31122120) основний борг у сумі 700000,00 грн, проценти за прострочення повернення позики у сумі 88145,00 грн, інфляційні нарахування у сумі 28100,00 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 12243,68 грн, видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

3. В решті позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано - 02.04.2018.

Суддя В.Д. Воронько