ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2018 року

м. Київ

Справа № 904/9755/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

при секретарі судового засідання Лихошерст І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут"

на постанову Дніпропетровського господарського суду від 15.03.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Білецька Л.М., судді Парусніков Ю.Б., Коваль Л.А.) та на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2016 (суддя Бондарєв Е.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії газопромислового управління "Шебелинкагазвидобування"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут"

про стягнення суми

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут"

до Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії газопромислового управління "Шебелинкагазвидобування"

про визнання недійсною додаткової угоди

за участю:

позивача: Бєлєцова О.С. (довіреність від 31.01.2018)

відповідача: Палькевич Н.С. (довіреність від 01.12.2017),

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись у суд з даним позовом, Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування" в особі філії газопромислового управління "Шебелинкагазвидобування" (далі - позивач) просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" (далі - відповідач) 4 638,88 грн. заборгованості, 603,05 грн. пені, 55,51 грн. три відсотки річних, 55,22 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконав умови договору від 30.06.2015 № ДНЗБ01/7ТГ15 на транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в частині своєчасної та повної оплати за послуги з транспортування природного газу у квітні 2016 року за актом від 30.04.2016, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість в наведеній сумі, на яку було нараховано пеню, три відсотки річних та інфляційні втрати.

Відповідач звернувся у суд із зустрічною позовною заявою, у якій просив визнати недійсною з моменту укладення додаткову угоду від 31.03.2016 № 4 до договору від 30.06.2015 № ДНЗБ01/7ТГ15.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що після набрання чинності Закону України "Про ринок природного газу" від 09.04.2015 та набрання 27.11.2015 чинності Кодексу газотранспортної системи, відповідач був позбавлений права на укладення чи зміну договорів на транспортування природного газу, оскільки він не є оператором ГТС, не має відповідної ліцензії на здійснення такої господарської діяльності і законодавством не передбачено укладення договорів на транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2016, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.03.2017, первісний позов задоволено, в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати вище вказані судові рішення та прийняти нове, яким у первісному позові відмовити, а зустрічний позов задовольнити, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів касаційної скарги відповідач посилався на те, що відносини з транспортування газу внутрішньопромисловими трубопроводами існують між газодобувним підприємством та ПАТ "НАК "Нафтогаз України", оскільки останній фактично отримує послуги, які обумовлені договором, що не створює обов'язків для відповідача по оплаті послуг за спірний період. При цьому відповідач посилається на те, що акт приймання-передачі природного газу у квітні 2016 року, підписаний лише позивачем, а відтак відсутні докази, які б підтверджували отримання відповідачем природного газу у квітні 2016 року, а тому у відповідача не виникло зобов'язання здійснити остаточний розрахунок, що узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 19.04.2016 у справі № 816/11081/14. Також відповідач зазначає, що послуга фактично надається ПАТ "НАК "Нафтогаз України", а її оплата призводить до подвійної оплати вартості одного й того ж процесу. При цьому відповідач вказує на те, що договір від 30.06.2015 № ДНЗБ01/7ТГ15 суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки фактично за цим договором надається послуга, яка вже була надана ПАТ "НАК "Нафтогаз України" при реалізації йому газу, а тому у договірних відносинах між позивачем та відповідачем відсутня ознака фактичності угоди, оскільки господарська операція не надається. Крім того, відповідач зазначає, що тариф на транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами для позивача Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, не встановлювала, а тому застосування позивачем тарифу у розмірі 141,40 грн. є безпідставним. Поза увагою судів, на думку відповідача, залишилися пункт 2.9 Порядку формування, розрахунку та встановлення цін на природний газ для суб'єктів господарювання, що здійснюють його видобуток, затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 11.12.2014 № 763 та правовідносини, які склалися між позивачем та ПАТ "НАК "Нафтогаз України" на підставі Положення № 758.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити без змін вказані судові рішення, посилаючись на те, що судами у відповідності до норм матеріального та процесуального права надано належну правову оцінку поданим сторонами доказам, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 30.06.2015 між позивачем (газотранспортне підприємство) та відповідачем (замовник) було укладено договір на транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами №ДН3Б01/7ТГ15, відповідно до умов якого газотранспортне підприємство зобов'язалося надати замовнику послуги з транспортування внутрішньопромисловими трубопроводами природного газу замовника до пунктів призначення газорозподільних станцій (далі - ГРС) для задоволення потреб установ і організацій, які фінансуються з державного і місцевих бюджетів, а замовник зобов'язався внести плату за надані послуги з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, передбачені умовами договору.

Відповідно до пункту 3.1 договору послуги з транспортування газу оформлюються газотранспортним підприємством і замовником актами наданих послуг з транспортування газу внутрішньопромисловими трубопроводами (далі - акти наданих послуг).

Згідно з пунктами 3.3, 3.5 договору замовник протягом двох днів з дати одержання акта наданих послуг зобов'язується повернути газотранспортному підприємству один примірник оригіналу акта наданих послуг, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою замовника, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта наданих послуг. У випадку відмови від підписання акта наданих послуг розбіжності підлягають урегулюванню відповідно до умов договору або в судовому порядку. Акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків замовника з газотранспортним підприємством.

Відповідно до пункту 5.5 договору оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється замовником в місяці, у якому здійснюється транспортування газу, шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок газотранспортного підприємства в порядку, установленому алгоритмом розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання газопостачальних підприємств, який затверджується Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Відповідно до пункту 7.3 договору, у разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 договору, із замовника стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Пунктом 11.1 договору, з урахуванням додаткової угоди від 31.03.2016 № 4, встановлено, що він набирає чинності з моменту його підписання сторонами та поширює свою дію на відносини, що склались між сторонами з 01.07.2015 та діє до 30.04.2016, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Додатковою угодою від 01.04.2016 № 6 до договору сторони внесли зміни до пункту 5.1 договору, встановивши, що вартість послуг з транспортування 1000 куб. м природного газу внутрішньопромисловими газопроводами Газотранспортного підприємства складає 141,40 грн., крім того, ПДВ 20% - 28,28 грн., всього з ПДВ - 169,68 грн.

Судами встановлено, що договір виконувався сторонами, але виставлений позивачем відповідачу акт про виконання робіт з транспортування природного газу від 30.04.2016 у сумі 4 638,88 грн., останній відмовився оплачувати через незгоду з умовами додаткової угоди від 31.03.2016 № 4.

Задовольняючи первісні позовні вимоги суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач порушив умови договору на транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами № ДН3Б01/7ТГ15 від 30.06.2015, з урахуванням додаткової угоди № 4 від 31.03.2016, в частині своєчасної та повної оплати одержаних послуг з транспортування внутрішньопромисловими трубопроводами природного газу у квітні 2016 року у сумі 4638,88 грн., у зв'язку з чим дана сума заборгованості з нарахованими на неї сумами пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат підлягає стягненню. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди свої висновки мотивували тим, що умови, викладені в спірному договорі, були визначені та погоджені сторонами за власним волевиявленням, спірний договір містить умови, які не суперечать чинному законодавству та моральним засадам суспільства, письмової форми договору, встановленої для договорів між юридичними особами, сторони дотримались, а положення Закону України "Про ринок природного газу" в частині транспортування природного газу не застосовуються до спірних правовідносин про надання послуг з переміщення природного газу своїми внутрішньопромисловими газопроводами.

Підстави для скасування судових рішень відсутні з огляду на наступне.

Відповідно до приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною першою статті 626 наведеного Кодексу встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 628 вказаного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 зазначеного Кодексу передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною першою статті 530 вказаного Кодексу передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 наведеного Кодексу визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України).

Згідно вимог статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до частини першої статті 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ст. 548 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Приписами статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочи виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановивши надання позивачем послуг у квітні 2016 року та відсутності доказів їх оплати відповідачем на суму 4638,88 грн., суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що наявні правові підстави для стягнення з відповідача зазначеної суми заборгованості, а також пені, 3 % річних та інфляційних втрат, які відповідають приписам чинного законодавства та умовам погодженого сторонами договору.

Суд касаційної інстанції погоджується із такими висновками апеляційного суду, оскільки із встановлених ним обставин справи вбачається, що порушення відповідачем взятих на себе договірних зобов'язань встановлено судами, а відтак відповідач повинен оплатити позивачу борг у наведеній сумі та нараховані на нього пеню, три відсотки річних та інфляційні втрати.

Щодо зустрічних позовних вимог, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 наведеного Кодексу передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відтак, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною першою статті 306 Господарського кодексу України передбачено, що транспортування продукції трубопроводами є окремим видом господарської діяльності.

Відповідно до пункту 27 частини першої статті 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" (в редакції, чинній на момент укладення договору) ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності як транспортування та розподіл природного газу, газу (метану) вугільних родовищ, його зберігання в обсягах, що перевищують рівень, встановлений ліцензійними умовами, та постачання, крім постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за нерегульованим тарифом.

У пункті 45 частини першої статті 1 Закону України "Про ринок природного газу" (у відповідній редакції) визначено, що транспортування природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу.

Згідно з частиною першою статті 1 вказаного Закону наведені терміни вживаються в такому значенні: 17) оператор газорозподільної системи - суб'єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників); 19) оператор газотранспортної системи - суб'єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою на користь третіх осіб (замовників).

Правовідносини сторін з приводу транспортування природного газу врегульовано договором на транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами № ДН3Б01/7ТГ15, саме відповідно до пункту 1.1 якого газотранспортне підприємство зобов'язалося надати замовнику послуги з транспортування внутрішньопромисловими трубопроводами природного газу замовника до пунктів призначення газорозподільних станцій (далі - ГРС) для задоволення потреб промислових (компобутових) споживачів, а замовник зобов'язався внести плату за надані послуги з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, передбачені умовами договору, вимог про незаконність укладеного основного договору зустрічний позов не містить.

Як вже зазначалося вище, додатковою угодою № 4 від 31.03.2016 до договору сторони внесли зміни до пункту 1.2 основного договору, визначивши плановий обсяг транспортування природного газу замовника з 01.07.2015 по 30.04.2016 в обсязі 1 592,365 тис. куб. м., у тому числі за місяцями, а також встановили строк дії договору до 30.04.2016, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Зміна первісно обумовленого сторонами строку дії договору та визначення обсягу надання послуг на новий період не суперечить законодавству.

Отже, як вірно відзначив суд апеляційної інстанції, відповідач не навів обставин, за якими додаткова угода вказаного вище змісту не відповідає вимогам чинного законодавства та може бути визнана недійсною у судовому порядку.

За таких обставин висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні зустрічного позову є законним та обґрунтованим.

Відповідач наведених висновків судів не спростував.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності оскарженої постанови суду апеляційної інстанції.

Посилання відповідача на те, що відносини з транспортування газу внутрішньопромисловими трубопроводами існують між газодобувним підприємством та ПАТ "НАК "Нафтогаз України", оскільки останній фактично отримує послуги, які обумовлені договором, що не створює обов'язків для відповідача по оплаті послуг за спірний період, є безпідставними та були предметом апеляційного дослідження, які суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив.

Твердження відповідача про те, що акт приймання-передачі природного газу у квітні 2016 року, підписаний лише позивачем, а відтак відсутні докази, які б підтверджували отримання відповідачем природного газу у квітні 2016 року, а тому у відповідача не виникло зобов'язання здійснити остаточний розрахунок, відхиляються, оскільки згідно частини третьої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Посилання відповідача на постанову Верховного Суду України від 19.04.2016 у справі № 816/11081/14 є безпідставним, оскільки висновків апеляційного суду не спростовують.

Доводи відповідача про те, що послуга фактично надається ПАТ "НАК "Нафтогаз України", а її оплата призводить до подвійної оплати вартості одного й того ж процесу, є помилковими та спростовуються матеріалами справи.

Твердження відповідача про те, що договір від 30.06.2015 № ДНЗБ01/7ТГ15 суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки фактично за цим договором надається послуга, яка вже була надана ПАТ "НАК "Нафтогаз України" при реалізації йому газу, а тому у договірних відносинах між позивачем та відповідачем відсутня ознака фактичності угоди, оскільки господарська операція не надається, було предметом дослідження в апеляційному суді, який надав їм належну правову оцінку та відхилив з огляду на безпідставність.

Посилання відповідача про те, що тариф на транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами для позивача Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг не встановлювала, а тому застосування позивачем тарифу у розмірі 141,40 грн. є безпідставним, спростовується додатковою угодою від 01.04.2016 № 6 до договору, згідно якої відповідач погодився на розмір відповідного тарифу.

Доводи відповідача про не дослідження судами пункту 2.9 Порядку формування, розрахунку та встановлення цін на природний газ для суб'єктів господарювання, що здійснюють його видобуток, затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 11.12.2014 № 763 є безпідставними, так як дана постанова втратила чинність згідно з постанови цієї ж комісії від 12.11.2015 N 2793.

Щодо посилань відповідача на те, що суди не дослідили правовідносини, які склалися між позивачем та ПАТ "НАК "Нафтогаз України" на підставі Положення № 758, то з урахуванням наведених вище положень статті 300 ГПК України, такі доводи не можуть бути підставою для скасування судових рішень.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженої постанови немає.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 3 пункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у справі належить покласти на відповідача.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.03.2017 у справі Господарського суду Дніпропетровської області №904/9755/16, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов