РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2018 року Справа № 903/883/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І. Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1 - адвокат, представник за довіреністю від 06.02.2018р. №221

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кошкарової Олени Миколаївни, смт.Благодатне, м.Нововолинськ Волинської області

на рішення господарського суду Волинської області, ухваленого 09.02.18р. суддею Костюк С. В. у м.Луцьку, повний текст складено 09.02.18р.

у справі № 903/883/17

за позовом Фізичної особи-підприємця Ємельянової Оксани Сергіївни, м.Нововолинськ Волинської області

до Фізичної особи-підприємця Кошкарової Олени Миколаївни, смт.Благодатне, м.Нововолинськ Волинської області

про стягнення 74 471, 87 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 09.02.2018р. у справі №903/883/17 позов Фізичної особи-підприємця Ємельянової Оксани Сергіївни до Фізичної особи-підприємця Кошкарової Олени Миколаївни про стягнення 74471,87грн. задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Кошкарової Олени Миколаївни на користь Фізичної особи підприємця Ємельянової Оксани Сергіївни 71457,22грн., з них 68606,50грн. - заборгованості по орендній платі та комунальних послугах, 723,21грн. - 3% річних, 2127,51грн. - інфляційних, а також 1535,23грн. витрат на оплату судового збору та 3650,00грн. витрат на послуги адвоката.

Відмовлено в частині стягнення пені в сумі 3014,65грн..

Видано наказ.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Фізична особа - підприємець Кошкарова Олена Миколаївна, звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає рішення місцевого господарського суду незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та процесуального права;

- вказує, що з позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що позивач просить стягнути із скаржника в її користь заборгованість по орендній платі за користування нежитловим приміщенням загальною площею 45,0кв.м. по бульвару Шевченка, б, 1, м.Нововолинськ за період з 06.05.2017р. по 03.10.2017р., на загальну суму 67751,74грн. З такою позицією позивача погодився і суд, оскільки поклав його в основу оскаржуваного рішення;

- однак, підсумовуючи усі обставини справи, які мають істотне значення для її розгляду, вважає, що при проведенні розрахунку суми заборгованості не було включено ряд платежів, які істотно впливають її розмір;

- зазначає, що п.4.9 договору оренди нежитлового приміщення укладеного між скаржником та ФОП Ємельяновою О.С. вбачається, що на момент підписання цього договору орендар вносить суму оплати останніх (шести десяти) дні оренди в сумі 28000,00грн.. Дана сума є залоговою сумою і не повертається орендарю а разі дострокового розриву договору по ініціативі орендаря. Це гарантійний платіж не підлягає поверненню, а підлягає зарахуванню за два останніх місяці оренди, у тому числі при достроковому розірванні договору;

- аналізуючи вищезазначений пункт даного правочину скаржник дійшов висновку про те, що залогова сума підлягала до зарахування при визначенні суми заборгованості. При таких обставинах сума заборгованості, яка підлягає до стягнення становить не 67751,74грн., а 39751,74грн.;

- додає, що представники скаржника могли б повідомити господарський суд Волинської області про вищезазначені обставини, однак ні скаржник, ні представники не були повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №903/883/17 у складі: головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Миханюк М.В., суддя Савченко Г.І..

Листом №01-23/903/883/17/1073/18 від 03.03.2018р., відповідно до п.п.17.3 та 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (у редакції діючій з 15.12.2017р.), матеріали справи було витребувано з господарського суду Волинської області.

12.03.2018р. до Рівненського апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №903/883/17.

Розпорядженням керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду від 12.03.2018р. №01-03/190, у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії по справі №903/883/17 - Миханюк М.В. у період з 12.03.2018р., відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.7.5 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, призначено повторний автоматизований розподіл справи №903/883/17.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.03.2018р., у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді Миханюк М.В., було внесено зміни до складу колегії суддів та визначено наступний її склад: головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О., суддя Савченко Г.І..

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 13.03.2018р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Кошкарової Олени Миколаївни на рішення господарського суду Волинської області від 09.02.2018р. у справі №903/883/17 та справу №903/883/17 призначено до розгляду на 27.03.2018р. об 15:30год..

22.03.2018р. на поштову адресу суду від позивача надійшов письмовий відзив від 20.03.2018р. на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд рішення господарського суду Волинської області від 09.02.2018р. у справі №903/883/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Також, просить судові витрати в сумі 1200,00грн. по оплаті послуг адвоката, пов'язаних з підготовкою відзиву на апеляційну скаргу, покласти на відповідача.

Представник скаржника в судовому засіданні 27.03.2018р. підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає рішення місцевого суду незаконним та необґрунтованим. Просить суд рішення господарського суду Волинської області від 09.02.2018р. у справі №903/883/17 змінити в частині стягнення з відповідача заборгованості по оплаті орендної плати та комунальних послугах, зменшивши її на 28000,00грн..

Сторони процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, позивач наданим йому процесуальним правом не скористався та в судове засідання не з'явився, своїх повноважних представників не направив, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю останнього.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника скаржника, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 01.10.2016р. між Фізичною особою-підприємцем Ємельяновою Оксаною Сергіївною (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Кошкаровою Оленою Миколаївною (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення (далі договір), згідно п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне орендне користування нежитлове приміщення площею 45кв.м., яка є частиною промислового магазину, розташоване за адресвою: м.Нововолинськ, бульвар Шевченка б.1 (далі - майно та об'єкт оренди) (а.с.16-17).

Відповідно до п.1.2 договору, об'єкт оренди використовується з метою надання послуг перукарні та салону краси.

У відповідності до п.п.1.6, 4.1, 4.4 договору за користування майном орендар сплачує орендну плату, яка становить 14 000 грн. в місяць та вноситься не пізніше п'ятого числа поточного місяця на підставі виставленого рахунку орендодавцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендодавця, або готівковим розрахунком.

Як встановлено п.4.2 договору, нарахування орендної плати проводиться з моменту підписання акту приймання - передачі об'єкта оренди уповноваженими представниками сторін.

Пунктом 3.6 договору встановлено, що окрім орендної плати Орендар відшкодовує Орендодавцеві надані комунальні послуги згідно з виставленими рахунками, оплата яких здійснюється до п'ятого числа поточного місяця за попередній місяць (п.4.5 договору).

Пунктом 4.9 договору сторони передбачили, що на момент підписання цього договору орендар вносить суму оплати останніх ( шести десяти) дні оренди в сумі 28 000 грн. Дана сума є залоговою сумою і не повертається орендарю а разі дострокового розриву договору по ініціативі орендаря. Це гарантійний платіж не підлягає поверненню, а підлягає зарахуванню за два останніх місяці оренди, у тому числі при достроковому розірванні договору.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що у випадку невиконання або не належного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором, сторони несуть відповідальність у відповідності з чинним законодавством України.

Договір оренди укладається на строк, встановленим договором (ч.1 ст.763 ЦК України), по п.8.1 договору термін оренди до 30.09.2017р..

Термін оренди за договором до 30.09.217р. з моменту передачі об'єкту оренди за актом прийому-передачі (п.8.1 договору).

Договір оренди нежитлового приміщення від 01.10.2016р. підписано його сторонами

Акт приймання - передачі об'єкта оренди підписано 01.10.2016р. (а.с.18).

Згідно рахунків ФОП Ємельянової О.С. №6 від 05.05.2017р., №8 від 05.06.2017р., №12 від 07.08.2017р., від 05.09.2017р., 03.10.2017р. вартість комунальних послуг становить 854,76грн., яка ФОП Кошкаровою О.М. не оплачена (а.с.24-23, 30).

Також, за даними ФОП Ємельянової О.С. зобов'язання по оплаті оренди за приміщення в сумі 67751,74 грн. Свідчить: картка рахунок №361 за період з 01.10.2016р. по 20.12.2017р., рахунки - фактури та товарні чеки (а.с.49-61).

Крім того, ФОП Ємельянова О.С. зверталася до ФОП Кошкарової О.М. з пропозицією від 21.09.2017р. про мирне врегулювання спору та добровільну сплату заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення від 01.10.2016р., про що свідчить фіскальний чек підприємства поштового зв'язку та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.19-20), однак відповіді не останню не надано та заборгованість не погашено.

За вказаних обставин, Фізична особа-підприємець Ємельянова Оксана Сергіївна звернулася до господарського суду Волинської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Кошкарової Олени Миколаївни про стягнення 74471,87грн., з них 67751,74грн. заборгованості за оренду приміщення, 854,76грн. заборгованості за комунальні послуги, 723,21грн. - 3% річних, 2127,51грн. інфляційних, 3014,65грн. - пені, а також витрати по судовому збору в сумі 1600,00грн. та 3650,00грн. витрати на послуги адвоката.

Обґрунтовуючи позовну заяву, ФОП Ємельянова О.С. посилається на договір оренди нежитлового приміщення від 01.10.2016р., акт прийому-передачі, відповідно до яких відповідачу було передано в оренду приміщення за адресою м.Нововолинськ, бульвар Шевченка б.1, загальною площею 45кв.м. терміном до 30.09.2017р., по п.1.6 розмір орендної щомісячної плати становить 14 000 грн., яка здійснюється орендарем не пізніше п'ятого числа поточного місяця шляхом перерахування коштів на поточний рахунок орендодавця або готівкою; згідно п.п.3.6, 4.5 орендар відшкодовує також вартість комунальних послуг згідно виставлених рахунків орендодавця до п'ятого числа поточного місяця за попередній місяць.

В зв'язку невиконанням відповідачем зобов'язань по оплаті орендних платежів, 21.09.2017р. направлено претензію про сплату заборгованості, яка отримана відповідачем 23.09.2017р., що підтверджено повідомленням про вручення, та зобов'язано орендаря до 02.10.2017р. погасити борг та передати орендоване приміщення; 30.09.2017р., представником відповідача передано орендований об'єкт однак без підписання акту прийому-передачі, а сума боргу залишилась не погашеною.

При нарахуванні інфляційних та відсотків річних посилається на норми ч.2 ст.625 ЦК України, пені - на підставі п.п.5.1 договору та ч.6 ст.231 ГК України.

Як вже зазначалося, рішенням господарського суду Волинської області від 09.02.2018р. у справі №903/883/17 позов задоволено частково (а.с.85-86).

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ст.55 Конституції України).

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 ГК України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами у справі виникли правовідносини, що випливають з договору оренди.

Відповідно до ч.1 ст.759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч.1 ст.762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

В договорі оренди нежитлового приміщення від 01.10.2016р. сторони передбачили всі необхідні для даного виду договорів умови, зокрема: об'єкт оренди, його цільове використання, розмір орендної плати, строк оренди, порядок внесення платежів.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до приписів ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч.2).

Згідно рахунків позивача №6 від 05.05.2017р., №8 від 05.06.2017р., №12 від 07.08.2017р., від 05.09.2017р., 03.10.2017р. вартість комунальних послуг становить 854,76грн., яка відповідачем не оплачена (а.с.24-23, 30).

Крім того, зобов'язання по оплаті оренди за приміщення в сумі 67751,74грн. підтверджено: картою рахунком №361 за період з 01.10.2016р. по 20.12.2017р., рахунками - фактурами та товарними чеками (а.с.49-61).

Отже, матеріалами справи підтверджено, що відповідач свої зобов'язання по сплаті орендних платежів та витрат на комунальні послуги виконував неналежним чином, в результаті чого виникла заборгованість, яка підтверджена належними доказами, тому вимога в частині стягнення заборгованості в сумі 68606,50грн., з яких 67751,74грн. по орендній платі та 854,76грн. по комунальних витратах, підставна і підлягає задоволенню.

Водночас, обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник покликається на ту обставину, що аналізуючи п.4.9 договору слід дійти висновку про те, що залогова сума підлягала до зарахування при визначенні суми заборгованості, а тому сума заборгованості, яка підлягала за до стягнення становить не 67751,74грн., а 39751,74грн..

Однак, вказане покликання скаржника судом не приймається з огляду на те, що з картки рахунку №361 "Розрахунки з покупцями та замовниками" контрагент: ФОП Кошкарова О.М., договір: договір оренди нежитлового приміщення від 01.10.2016 р. за період з 01.10.2016р. по 20.12.2017р. (а.с.56) вбачається, що нарахування позивача відповідачу в період з 01.10.2016р. по 03.10.2017р. по орендній платі та комунальних послугах становлять в сумі 172925,85грн.. Відповідачем сплачено позивачу 104319,35грн. орендної плати та комунальних послуг. Таким чином розмір заборгованості відповідача перед позивачем по орендній платі та комунальним послугам становить 68606,50грн. (172925,85грн. - 104919,35грн. = 68606,50грн.). При цьому, відповідачем протягом першої половини жовтня 2016 року було сплачено готівкою за договором оренди грошові кошти на загальну суму 42000,00грн. (03.10.2016р. - 8500,00грн., 04.10.2016р. - 9 000,00грн.; 06.10.2016р. - 8200,00грн., 07.10.2016р. - 9 000,00грн, 10.10.2016р. - 7300,00грн.). Таким чином, після вирахування зі сплаченої суми 42000,00грн. нарахованої орендної плати за жовтень 2016р. 14 000,00грн., отримується сплачена відповідачем залогова сума - 28000,00грн. (42000,00грн. - 14000,00грн. = 28000,00грн.), яка враховуючи встановлені чинним законодавством обмеження готівкових розрахунків між суб'єктами господарювання була сплачена в строки обумовлені договором оренди нежитлового приміщення від 01.10.2016р. та врахована позивачем при розрахунку заборгованості відповідача.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст.625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Водночас, обов'язковою умовою для застосування відповідальності за неналежне виконання особою взятих на себе грошових зобов'язань є наявність прострочення боржником виконання такого зобов'язання.

За змістом висновку Верховного суду України викладеного у постанові від 12.12.2011р. №07/238-10 виходячи із положень ст.625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Перевіривши з врахуванням строків оплати визначених договором оренди від 01.10.2016р., здійснений позивачем розрахунок 3% та інфляційних втрат, зокрема за розрахунком позивача сума 3% річних нарахованих на заборгованість по орендній платі становить 713,62грн., на заборгованість по комунальних послугах - 9,59грн. (а.с.31-32), а сума інфляційних втрат нарахованих за період червень-жовтень 2017 року на заборгованість по орендній платі становить 2099,59грн., на заборгованість за комунальні послуги - 27,92грн. (а.с.35-36), колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з його висновком та зазначає, що в даній частині позов слід задоволити.

За приписами ст.ст.546, 548 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов'язання.

Відповідно до ст.230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

При цьому, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ч.ч.1, 3 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.6 ст.231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

В зв'язку з порушенням відповідачем умов договору оренди від 01.10.2016р., позивачем нараховано відповідачу пеню в сумі 3014,65грн. з посилання на положення п.5.1 договору та ч.6 ст.231 ГК України, однак колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду, що дана вимога є безпідставною і задоволенню не підлягає, оскільки п.5.1 договору передбачено, що у випадку невиконання або неналежного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором, сторони несуть відповідальність у відповідності з чинним законодавством України, тобто сторонами у договорі не визначено розмір пені, а відтак її нарахування позивачем є необгрунтованим.

За приписами ст.129 ГПК України, суд покладає на відповідача судові витрати по справі, зокрема враховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про покладення на відповідача на користь позивача 1535,23грн. витрат по судовому збору (пропорційно задоволених позовних вимог) та 3650,00грн. витрат на послуги адвоката, які підтверджено належними доказами, а саме: свідоцтвом про право на здійснення адвокатської діяльності №185 від 25.03.1999р., договором про надання правової допомоги від 18.09.2017р., розрахунком витрат на правову допомогу від 02.11.2017р, квитанціями прибуткового касового ордера.

Отже, з врахуванням наведеного вище, а також дослідивши всі обставини, що мають значення для вирішення спору по суті в їх сукупності, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком господарського суду Волинської області, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи і висновків суду, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Волинської області від 09.02.2018р. у справі №903/883/17 ухвалене з повним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для її скасування.

За наведених обставин, рішення господарського суду Волинської області від 09.02.2018р. у справі №903/883/17 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кошкарової Олени Миколаївни - без задоволення.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кошкарової Олени Миколаївни, смт.Благодатне, м.Нововолинськ Волинської області залишити без задоволення, а рішення господарського суду Волинської області від 09.02.2018р. у справі №903/883/17 - без змін.

2. Справу №903/883/17 повернути до господарського суду Волинської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 29.03.2018р.

Головуючий суддя Павлюк І. Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.