ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2018 року

м. Київ

Справа № 925/246/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Львова Б.Ю. і Селіваненка В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу управління соціального захисту населення Маньківської районної державної адміністрації,

на рішення господарського суду Черкаської області від 27.04.2017 (головуючий суддя Дорошенко М.В.)

постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 (головуючий Пашкіна С.А., судді: Сітайло Л.Г. і Баранець О.М.)

у справі № 925/246/17

за позовом публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Черкаської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (далі - Товариство),

до управління соціального захисту населення Маньківської районної державної адміністрації (далі - Управління),

про стягнення 105 940,58 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулося до господарського суду Черкаської області з позовом до Управління про стягнення боргу з компенсації витрат за надання послуг зв'язку на пільговій основі в розмірі 105 940,58 грн. за період з листопада 2015 року по грудень 2016 року включно.

Позовна заява мотивована тим, що на порушення вимог чинного законодавства України Управління не здійснило у повному обсязі відшкодування Товариству наданих послуг зв'язку пільговим категоріям населення, внаслідок чого за період з листопада 2015 року по грудень 2016 року включно у нього утворилася заборгованість перед Товариством у розмірі 105 940,58 грн.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 27.04.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2017, позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Управління на користь Товариства 105 940058 грн. заборгованості з компенсації витрат за надання послуг зв'язку на пільговій основі за період з листопада 2015 року по грудень 2016 року включно.

Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані доведеністю позовних вимог Товариством стосовно невиконання Управлінням своїх зобов'язань щодо компенсації витрат, понесених Товариством з листопада 2015 року по грудень 2016 року включно, у зв'язку з наданням телекомунікаційних послуг абонентам на пільгових умовах.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Управління звернулось до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що: станом на 01.01.2016 заборгованість Управління перед Товариством з відшкодування витрат на надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян Маньківського району становить 0,67 грн.; документи на підтвердження решти витрат на надання вказаних послуг у грудні 2015 року були подані Товариством після 31.12.2015 і тому не були прийняті до відшкодування, оскільки укладений між сторонами договір від 01.01.2015 № 71і200-06-29 про відшкодування витрат за встановлення телефонів і користування телефоном пільговій категорії громадян (далі - Договір) діяв лише до 01.01.2016; у Державному бюджеті України на 2016 рік субвенція з державного бюджету місцевим бюджетами на надання пільг не передбачена і відповідний договір з Товариством про відшкодування йому витрат на надання таких пільг у 2016 році не укладався; постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 у справі № 925/360/17, в якій предмет спору та сторони є аналогічними, відмовлено у задоволенні позовних вимог у більшій частині боргу, який не визнавався, а задоволено лише в тій частині, яка було визнана відповідачем; рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього на корить Товариства судового збору не відповідає пункту 19 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", оскільки відповідно до вказаної норми Управління звільнено від сплати судового збору.

Від Товариства відзив на касаційну скаргу не надходив.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі встановлено, що 01.01.2015 Товариство та Управління уклали Договір, відповідно до умов якого Товариство зобов'язалось на пільгових умовах надавати телекомунікаційні послуги (встановлення телефону, абонплата за користування телефоном) пільговим категоріям громадянам Маньківського району.

Відповідно до пункту 1.2 Договору Управління згідно з чинним законодавством з питань надання пільг з встановлення телефонів та з оплати за користування ними, зокрема згідно із Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", фінансує на протязі терміну дії цього Закону поточні витрати Товариства з надання послуг пільговим категоріям громадян.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що фінансування витрат з надання послуг громадянам, які відповідно до чинного законодавства мають пільги з оплати встановлення телефону та користування ним, проводиться Управлінням за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам згідно із затвердженим кошторисом шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Товариства або проведення взаєморозрахунків в межах сум на підставі виставлених рахунків на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг.

Відповідно до пункту 3.1 Договору Товариство зобов'язується: на підставі наданих документів на право користування пільгами на протязі поточного року надавати громадянам пільги за користування телефоном у відповідності до чинного законодавства; надавати Управлінню до 05 числа кожного місяця, наступного за звітним, на паперових та електронних носіях розрахунки вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці згідно з формою "2-пільга" та акти звірки розрахунків за надані послуги; на підставі письмової заяви громадян, які відповідно до чинного законодавства мають пільги з оплати встановлення телефону, проводити техобстеження на предмет наявності технічної можливості встановлення телефону за вказаною адресою; на основі технічної довідки видавати зведений реєстр на оплату послуг згідно з тарифом на виконання основних та додаткових робіт і згідно з кошторисом в межах, передбачених законодавством для різних пільгових категорій населення; в місячний термін після надходження на розрахунковий рахунок Товариства коштів на оплату послуг з встановлення телефону з використанням пільги провести виконання робіт з оформленням відповідного акту та відзвітувати про їх цільове використання.

Згідно з пунктом 3.2 Договору Управління зобов'язується: оплату послуг з пільгового встановлення телефонів проводити на підставі наданих Товариством документів; в разі надходження фінансування протягом 3-х календарних днів, перерахувати цільові кошти на відповідний розрахунковий рахунок Товариства; до 05 числа наступного місяця за звітним періодом узгоджувати та підписувати акти звірки розрахунків заборгованості між сторонами; щомісячно інформувати про якісні та кількісні зміни серед пільгових категорій, які перебувають на обліку та мають право на пільги.

Пунктом 8.1 Договору передбачено, що цей договір набуває чинності з моменту укладення та застосовується до відносин сторін, які виникли до його укладення, а саме з 01 січня до 31 грудня 2015 року, а в частині розрахунків - до повного їх виконання.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у 2016 році сторони договорів щодо відшкодування позивачу витрат на надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян Маньківського району не укладали, а на початок 2015 року Управління мало заборгованість з відшкодування Товариству витрат на надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян у 2014 році в сумі 24 360,88 грн.

На виконання умов Договору Товариство як оператор телекомунікаційних послуг надало послуги зв'язку (встановлення телефонів та користування телефоном) населенню пільгових категорій у період з 01.01.2015 по 31.12.2015 на суму 139 061,34 грн. і у період з 01.01.2016 по 31.12.2016 на суму 93 825,36 грн., а всього у період з 01.01.2015 по 31.12.2016 на загальну суму 232 886,70 грн., що підтверджується доказами, поданими Товариством.

У 2015 році Управління відшкодувало Товариству витрати на надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян у загальній сумі 151 307,00 грн., з якої 24 360,68 грн. зараховані Товариством на погашення заборгованості з відшкодування витрат на послуги, надані у 2014 році, і 126 946,12 грн. - на погашення витрат на послуги, надані у 2015 році.

Витрати на надання у 2015, 2016 роках телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян Управління Товариству не відшкодовано, у зв'язку з тим, що Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" субвенції із державного бюджету місцевими бюджетами на відшкодування витрат на надання таких послуг не були передбачені і фактично відповідачу не надавалися.

Таким чином, у Товариства залишилися невідшкодованим Управлінням витрати за надання у 2015, 2016 роках телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян у сумі 105 940,58 грн.

Причиною виникнення спору в даній справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення боргу з компенсації витрат за надання послуг зв'язку на пільговій основі в розмірі 105 940,58 грн. за період з листопада 2015 року по грудень 2016 року включно.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Законами України від 22.10.1993 № 3551-ХII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу", від 23.03.2000 № 1584-ІІІ "Про жертви нацистських переслідувань", від 28.02.1991 № 796-ХII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", від 24.03.2008 № 203/98-ВР "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус" і від 26.04.2001 № 2402-ІІІ "Про охорону дитинства" встановлені пільги з оплати послуг зв'язку для визначеної цими Законами категорій осіб.

Відповідно до частини третьої статті 63 Закону України "Про телекомунікації" телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Пункт 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 295, також передбачає, що установлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня пред'явлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

Згідно з підпунктом "б" пункту 4 частини першої статті 89 та частини першої статті 102 Бюджетного кодексу України видатки на відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян, проводяться з місцевих бюджетів за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (далі - Порядок № 256), який містить, зокрема, такі норми:

- фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету;

- головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Тому суди дійшли висновку, що у даному випадку головним розпорядником коштів місцевих бюджетів у Маньківському районі Черкаської області на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівник Управління, а тому саме Управління є відповідальною (зобов'язаною) особою за відшкодування Товариству понесених ним витрат на надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян Маньківського району.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 256 отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державної казначейської служби, для здійснення відповідних видатків. Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють у п'ятиденний строк розрахунки з постачальниками відповідних послуг і ведуть облік за видами пільг.

Отже, чинне законодавство передбачає відшкодування витрат за надані послуги зв'язку пільговим категоріям громадян. При цьому зобов'язання сторін у даній справі виникають безпосередньо із Законів України і не залежать від їх бажання.

Крім того, з припиненням з 01.01.2016 строку дії Договору передбачені ним і не виконані Управлінням зобов'язання щодо відшкодування Товариству витрат на надані у 2015 році телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян не припинилися. Неукладення сторонами договору на 2016 рік стосовно відшкодування Товариству витрат за надані у 2016 році телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян не означає відсутності в Управління зобов'язань з відшкодування таких витрат, які фактично були надані у 2016 році .

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із частиною другою статті 218 ГК України відсутність у боржника необхідних коштів не є обставиною, за наявності якої суб'єкт господарювання не несе відповідальності за порушення господарського зобов'язання.

Частина друга статті 16 ЦК України та частина друга статті 20 ГК України передбачають такі способи захисту порушеного права особи як присудження до виконання обов'язку в натурі.

Доводи Управління про те, що витрати на надання у 2015, 2016 роках телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян Товариству не відшкодовано у зв'язку тим, що Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" субвенції із державного бюджету місцевим бюджетам на відшкодування витрат на надання таких послуг не були передбачені і фактично Управлінню не надавались, були відхилені судами з огляду на те, що з укладеного Договору та з вчинених Товариством дій щодо надання у 2015, 2016 роках телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян Маньківського району, які передбачені вказаними актами законодавства, у Товариства виникло право на відшкодування фактичних витрат на надання вказаних послуг, а в Управління виникло зобов'язання з відшкодування таких витрат.

Отже, суди дійшли висновку, що сама по собі відсутність в Управління бюджетних коштів не є підставою для звільнення його від виконання своїх зобов'язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі № 905/2358/16 (3-77гс17).

З огляду на відповідні законодавчі приписи та з урахуванням встановлених обставин справи суди попередніх інстанцій, з'ясувавши, що: в силу норм чинного законодавства відшкодування витрат понесених Товариством внаслідок надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян здійснюється Управлінням за рахунок державних субвенцій; Управління не здійснило у повному обсязі відшкодування Товариству наданих послуг зв'язку пільговим категоріям населення, внаслідок чого за період з листопада 2015 року по грудень 2016 року включно у нього утворилася заборгованість перед Товариством у розмірі 105 940,58 грн., що підтверджується відповідними доказами, - дійшли заснованого на законі висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що: станом на 01.01.2016 заборгованість Управління перед Товариством з відшкодування витрат на надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян Маньківського району становить 0,67 грн.; документи на підтвердження решти витрат на надання вказаних послуг у грудні 2015 року були подані Товариством після 31.12.2015 і тому не були прийняті до відшкодування, оскільки укладений між сторонами Договір діяв лише до 01.01.2016; у Державному бюджеті України на 2016 рік субвенція з державного бюджету місцевим бюджетами на надання пільг не передбачена і відповідний договір з Товариством про відшкодування йому витрат на надання таких пільг у 2016 році не укладався, - не приймаються Касаційним господарським судом, оскільки спростовуються викладеними в цій постанові доводами судів попередніх інстанцій.

Посилання в касаційній скарзі на те, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 у справі № 925/360/17, в якій предмет спору та сторони є аналогічними, відмовлено у задоволенні позовних вимог в більшій частині боргу, який не визнавався, а задоволено лише в тій частині, яка було визнана відповідачем, також не приймаються Касаційним господарським судом, оскільки постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2018 вказану постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції у справі № 925/360/17 було скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

Доводи Управління в касаційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього на корить Товариства судового збору не відповідає пункту 19 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", оскільки відповідно до вказаної норми Управління звільнено від сплати судового збору, також не приймаються Касаційним господарським судом, тому що відповідно до частини п'ятої статті 49 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття рішення судом першої інстанції) стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржувані судові акти - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, які застосовані судами з урахуванням встановлених ним фактичних обставин справи і наявних у ній доказів.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалене судове рішення, а також враховуючи, що Управління звільнено від сплати судового збору при поданні касаційної скарги судовий збір за подання касаційної скарги не стягується.

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу управління соціального захисту населення Маньківської районної державної адміністрації залишити без задоволення, а рішення господарського суду Черкаської області від 27.04.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 у справі № 925/246/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов

Суддя В. Селіваненко