ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/2489/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Чумака Ю.Я.,

за участю секретаря судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Товариства з обмеженою відповідальністю "Тес-Авто" - Горбатенко Н.П.,

Приватного підприємства Фірми "ТЕС" - Горбатенко Н.П.,

Товариства з обмеженою відповідальністю "Тес-Термінал" - Горбатенко Н.П.,

Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" - Лобачевського А.В.,

Товариства з обмеженою відповідальністю "Євросвєт" - не з'явився,

Компанії Integrity Logistic LTD/Інтегріті Логістик ЛТД - Шульженко І.В.,

Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального

округу Побединської Вікторії Олександрівни - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" та Компанії Integrity Logistic LTD/Інтегріті Логістик ЛТД, поданої адвокатом Шульженком Ігорем Вікторовичем,

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.12.2017 (у складі колегії суддів: Мартюк А.І. (головуючий), Алданової С.О., Зубець Л.П.)

та на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2017 (суддя - Підченко Ю.О.)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тес-Авто", Приватного підприємства Фірми "ТЕС", Товариства з обмеженою відповідальністю "Тес-Термінал"

до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Євросвєт", Компанії Integrity Logistic LTD/Інтегріті Логістик ЛТД

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Товариства з обмеженою відповідальністю "Євросвєт" - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Побединської Вікторії Олександрівни,

про визнання недійсними договорів,

ВСТАНОВИВ:

15.02.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "Тес-Авто" (далі - ТОВ "Тес-Авто"), Приватне підприємство Фірма "ТЕС" (далі - ПП "ТЕС"), Товариство з обмеженою відповідальністю "Тес-Термінал" (далі - ТОВ "Тес-Термінал") звернулись до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" (далі - ТОВ "ОТП Банк"), Товариства з обмеженою відповідальністю "Євросвєт" (далі - ТОВ "Євросвєт") та Компанії Integrity Logistic LTD/Інтегріті Логістик ЛТД (далі - Компанія Інтегріті Логістик ЛТД) про: визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 2 від 26.06.2015, укладеного між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "Євросвєт"; визнання недійсними договору від 23.09.2015 про передачу прав на заставлене майно, укладеного між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "Євросвєт" (зареєстрованого в реєстрі № 291, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Побединською Вікторією Олександрівною); визнання недійсними укладених між ТОВ "Євросвєт" та Компанією Інтегріті Логістик ЛТД договору цесії №1 від 14.09.2015 та договору про уступку права вимоги за договорами застави, іпотеки та поруки від 25.09.2015 (зареєстрованого в реєстрі №303, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Побединською Вікторією Олександрівною).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір про відступлення права вимоги №2 від 26.06.2015 за своїм змістом є договором факторингу, при вчиненні якого не було дотримано вимоги законодавства відносно суб'єктного складу, оскільки ТОВ "Євросвєт" не є фінансовою установою, у зв'язку з чим підлягають визнанню недійсними і похідні від нього оспорювані договори.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2017 позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги № 2 від 26.06.2015, укладений між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "Євросвєт". Визнано недійсними похідні договори: від 23.09.2015 про передачу прав на заставлене майно, укладений між ПАТ "ОТП БАНК" та ТОВ "Євросвєт" (зареєстрований в реєстрі № 291, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Побединською Вікторією Олександрівною); договір цесії № 1 від 14.09.2015; договір про уступку права вимоги за договорами застави, іпотеки та поруки від 25.09.2015, укладеними між ТОВ "Євросвєт" та Компанією Інтегріті Логістик ЛТД (зареєстрований в реєстрі № 303, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Побединською Вікторією Олександрівною).

Рішення суду мотивовано тим, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги № 2 від 26.06.2015 за своїми ознаками є договором факторингу, фактором за яким є ТОВ "Євросвєт", який всупереч вимог ст. 1079 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не є фінансовою установою у розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", що свідчить про наявність підстав для визнання оспорюваного договору та похідних від нього правочинів недійсними.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.12.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2017 залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з мотивами, викладеними в рішенні місцевого суду.

Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, 14.12.2017 ПАТ "ОТП Банк", 22.01.2018 Компанія Інтегріті Логістик ЛТД (уповноважений представник Шульженко Ігор Вікторович) звернулись з касаційними скаргами, в яких, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.12.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2017 скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог касаційної скарги ПАТ "ОТП Банк" та Компанія Інтегріті Логістик ЛТД посилаються на те, що суди попередніх інстанцій невірно визначили правову природу оспорюваного договору про відступлення права вимоги № 2 від 26.06.2015 як договору факторингу, оскільки він не містить ознак, притаманних такому роду договору; оспорюваним договором не порушено прав позивачів у даній справі.

У відзиві на подані касаційні скарги ТОВ "Тес-Авто", ТОВ "Тес-Термінал", ПП "ТЕС" просять рішення та постанову судів попередніх інстанцій залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення.

ТОВ "Євросвєт" та Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Побединська В.О. були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційних скарг, однак не скористались передбаченим законом правом на участь у розгляді справи судом касаційної інстанцією. Оскільки неявка сторін не визнавалась судом обов'язковою, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком, Верховний Суд в складі колегії суддів дійшов висновку про можливість розгляду касаційних скарг по суті за відсутності зазначених представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційних скаргах доводи, подані заперечення, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 23.06.2011 між ТОВ "Тес-Авто", ПП "ТЕС", ТОВ "Тес-Термінал" як клієнтами з однієї сторони та ПАТ "ОТП Банк" як кредитором укладений договір про надання банківських послуг №CR 11-158/Goo-2 (далі - договір про надання банківських послуг), відповідно до якого клієнтам було надано кредит у формі поновлюваної кредитної лінії.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позивачами було передано в іпотеку нерухоме майно відповідно до договорів забезпечення.

Судами встановлено, що через складний фінансовий стан у ПП "ТЕС", ТОВ "Тес-Термінал", ТОВ "Тес-Авто" виникла заборгованість перед ПАТ "ОТП Банк".

Між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "Євросвєт" укладено договір про відступлення прав вимоги від 26.06.2015 № 2 та договір про передачу прав на заставлене майно від 23.09.2015 (зареєстрований в реєстрі №291, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Побединською Вікторією Олександрівною).

14.09.2015 між ТОВ "Євросвєт" та Компанією Інтегріті Логістик ЛТД укладено договір цесії №1, відповідно до якого ТОВ "Євросвєт" передав Компанії Інтегріті Логістик ЛТД право вимоги, зокрема, за договором про надання банківських послуг.

25.09.2015 між ТОВ "Євросвєт" та Компанією Інтегріті Логістик ЛТД укладено договір про уступку права вимоги за договорами забезпечення (зареєстрований в реєстрі №303, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Побединською Вікторією Олександрівною).

За твердженнями позивачів 25.09.2015 з листа ПАТ "ОТП Банк" їм стало відомо, що права кредитора за укладеними між позивачами та ПАТ "ОТП Банк" договорами, в тому числі за договорами забезпечення, були відступлені на користь ТОВ "Євросвєт".

Згідно з статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку щодо наявності підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними, враховуючи наступне.

Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов'язанні.

Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов'язанні визначені ст. 512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним.

У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб'єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п. 5 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону).

Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у ст. 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність".

Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства, договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі ст. 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження клієнта за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує від фактора послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження клієнта, з обов'язком клієнта оплатити користування ними.

При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 10.07.2015 у справі 6-301цс15.

У разі ж якщо договором передбачено відступлення первісним кредитором права вимоги до боржника новому кредитору з обов'язком нового кредитора сплатити за це первісному кредитору відповідні грошові кошти, та не передбачено зворотного обов'язку первісного кредитора з оплати новому кредитору відповідної плати за надання грошових коштів взамін відступленої вимоги, то такий договір не може бути визнаний договором факторингу, а є за правовою природою оплатним договором відступлення права вимоги (цесії).

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступленні права вимоги).

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов'язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

Водночас суди попередніх інстанцій наведеного не врахували, умови договору не дослідили та жодним чином не мотивували свої висновки про те, що оспорюваний договір між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "Євросвєт" про відступлення прав вимоги від 26.06.2015 № 2 за своєю правовою природою є саме договором факторингу, а не оплатним договором відступлення права вимоги.

Зокрема, суди не встановили, чи передбачає вказаний оспорюваний договір від 26.06.2015 № 2 обов'язок ТОВ "Євросвєт" здійснювати плату ПАТ "ОТП Банк" як наслідок отримання від ПАТ "ОТП Банк" відповідних грошових коштів за вказаним договором.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі, при цьому рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні правової кваліфікації відносин сторін, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, та визначенні правових норм, які підлягають застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 42 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказаної позиції дотримується також Верховний Суд України у своїй постанові від 20.05.2014 № 64/366-10.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 1 ГПК України (в редакції, яка діяла на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду, зокрема, за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів, позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує оспорюваний правочин.

При цьому судами попередніх інстанцій не надано жодної оцінки тому, яким чином оспорювані у даній справі правочини порушують права та законні інтереси позивачів, не встановлено та не обґрунтовано, в чому, власне, полягає таке порушення (або оспорювання) його прав і охоронюваних законом інтересів у спірних правовідносинах.

Відповідно до ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд, переглянувши рішення та постанову судів попередніх інстанцій в межах доводів касаційних скарг, дійшов висновку про те, що рішення та постанова у даній справі підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки дана справа передається на новий розгляд до місцевого суду, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 300, 301, 304, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" та Компанії Integrity Logistic LTD/Інтегріті Логістик ЛТД задовольнити частково.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.12.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2017 у справі №910/2489/17 скасувати, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді І.С. Міщенко

Ю.Я. Чумак