ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2018 Справа № 904/9109/15

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Кеся Н.Б. за участю секретаря судового засідання Хавіна О.С.

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ", м. Київ

до Відповідача-1: Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", м.Дніпро

Відповідача-2: Публічного акціонерного товариства "Прикарпаттяобленерго", м. Івано- Франківськ

про стягнення 1 000 000,00 грн.

Представники:

Від Позивача: ОСОБА_1, довіреність № 14-84 від 14.04.2017р., представник

Від Відповідача-1: ОСОБА_2, довіреність № 5543-К-Н-О від 14.12.2017 р., представник

Від Відповідача-2: ОСОБА_3, довіреність № 41 від 15.05.2017 р., представник

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі-Позивач) 15.10.2015 року звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача-1: Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" та до відповідача-2: Публічного акціонерного товариство "Прикарпаттяобленерго" про солідарне стягнення з відповідачів 1000000 грн. за простим векселем №563.

Позовні вимоги мотивовані непогашенням Відповідачем-2 боргу за векселем, вимогу про погашення якого позивачем надіслано листом № 26-2586/1.2-15 від 09.04.2015.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 16.11.2015 суддею Ярошенко В.І.

16.11.2015 року Відповідач-1 подав відзив на позов (арк.с. 75-76 Т.1), в якому вказує про те, що у відповідності зі ст. 9 Уніфікованого Закону про переказні векселі та прості векселі (далі-Закон), особою, яка у будь-якому випадку безумовно зобов'язана здійснити платіж за векселем, є виключно векселедавцем (трасант). Статтею 15 Закону передбачено, що індосант відповідає за акцент і за платіж по векселю лише у тому випадку, коли не обумовлено протилежне. Так, у даному випадку, вексель був індосований із застереженням "без обороту на мене", а новий векселедержатель погодився прийняти векселі за наявності такого застереження. Вказана обставина виключає будь-яку відповідальність індосанта з огляду на ст. 15 Закону, також ця позиція була неодноразово підтверджена і судовою практикою, зокрема, постановою Верховного суду України у справі №05/179-05 від 06.06.2006р.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2015 року зупинено провадження у справі №904/9109/15; вилучено з матеріалів справи № 904/9109/15 оригінал простого векселя №563; направлено до Господарського суду Івано-Франківської області оригінал простого векселя №563, складеного 04.05.2000, для проведення експертного дослідження під час розгляду справи № 909/548/15.

15.08.2017р. від Господарського суду Івано-Франківської області надійшов лист, в якому повідомлено про те, що Господарським судом Івано-Франківської області 01.08.2017р. прийнято рішення у справі №909/548/15 та направлено на адресу Господарського суду Дніпропетровської області оригінал простого векселя №563.

У зв'язку з повторним розпорядженням керівника апарату від 16.08.2017 року №644 "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи", відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, у зв'язку з закінченням терміну повноважень судді Ярошенко В.І., згідно з протоколом про автоматичний розподіл справ між суддями (повторний розподіл) для розгляду даної справи призначено суддю - Кеся Н.Б.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.08.17р. прийнято справу №904/9109/15 до провадження суддею Кеся Н.Б.

21.12.2017р. представник Позивача подав заяву поновлення провадження у справі (арк.с. 222 Т.1), у зв'язку з набранням рішенням суду по справі №909/548/15 законної сили.

Також ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 27.12.17р. поновлено справу №904/9109/15 та призначено її до розгляду в засіданні на 25.01.2018 р.

15.01.2018р. Відповідач-1 подав заперечення на позовну заяву (арк.с. 236-237 Т.1), в якому просить суд відмовити в позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач-2 23.01.2018р. надіслав заяву вих.№054/389 від 18.01.2018р. про зловживання процесуальними правами та передачу справи за територіальною юрисдикцією (підсудністю) (арк.с. 1-4 Т.2), в якій просить суд справу №904/9109/15 передати за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Господарського суду Івано-Франківської області.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 25.01.18р. відмовлено в задоволенні клопотання Відповідача про зловживання процесуальними правами та передачу справи за територіальною юрисдикцією (підсудністю) (арк.с. 25-26 Т.2).

19.02.2018р. Відповідач-2 подав відзив на позов у справі №904/9109/15 (арк.с. 41-43 Т.2). Також Відповідач-2 подав клопотання про передачу справи за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Господарського суду Івано-Франківської області (арк.с. 49-50 Т.2).

В задоволенні цього клопотання суд відмовляє, оскільки відповідно до ст. 2 статті 31 чинної редакції ГПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду. Провадження у даній справі було порушено судом 20.10.2015 року з дотриманням правил підсудності, встановлених ч. 3 ст. 15 ГПК України, в редакції, яка була чинна на час вчинення відповідної процесуальної дії. Таким чином, зміна підсудності даної справи в процесі її розгляду, зокрема, у зв'язку із внесенням змін до ГПК України, не може бути підставою для передачі справи за підсудністю до іншого суду.

Позивачем та Відповідачем-1 заявлено клопотання про продовження строку розгляду справи в розумний термін (арк.с. 27 Т.2).

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини, справу розглянуто в розумні строки, критеріями члго є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Антоненков та інші проти України", заява №14183/02, §41). Так, тривалий час сповіщення Відповідача-2 про слухання справи належним чином було утруднено з незалежних від учасників судового процесу причин, що вимагало неодноразового відкладення судових засідань з метою дотримання процесуальних вимог.

В судовому засіданні 15.03.18р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення в порядку ст. 240 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" є держателем простого векселя №563 на суму 1000000,00 грн., випущеного Відкритим акціонерним товариством "Прикарпаттяобленерго" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Прикарпаттяобленерго"), зі строком платежу - по пред'явленню, але не раніше 01 січня 2015.

Оригінал векселя залучено до матеріалів справи (арк.с.189 Т.1).

За вказаним векселем ВАТ "Прикарпаттяобленерго" зобов'язалося сплатити проти цього векселя Українському кредитному банку (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Акцент-Банк"), чи його наказу 1000000,00 грн.

В подальшому, на зворотному боці спірного векселя, Українським кредитним банком був поставлений бланковий індосамент на пред'явника такого змісту:"Платити наказу: без обороту на мене", який підписаний головою правління та головним бухгалтером банку та скріплено печаткою.

09.04.2015 ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернувся з листом вих.№26-2586/1.2-15 до ПАТ "Прикарпаттяобленерго" про оплату векселя №563 (арк.с. 14 Т.1).

У зв'язку з неотриманням платежу за векселем, Позивач звернувся з даним позовом до суду та вимагає оплату в примусовому порядку, шляхом стягнення вексельної заборгованості солідарно з векселедавця (Відповідача-2) та індосанта (Відповідача-1).

При вирішенні спору суд керується таким.

На момент видачі векселю (2000 рік), відносини, пов'язані з обігом векселів в Україні, регулювалися Конвенцією, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (з урахуванням застережень, передбачених у додатку II до неї), Конвенцією про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Конвенцією про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів (підписані в Женеві 7 червня 1930 р.), законами України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 р., якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі", "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 р. про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі", "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930р. про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів".

Згідно зі статтями 16, 77 Уніфікованого закону особа, у якої знаходиться вексель, вважається його законним держателем, якщо її право на вексель базується на безперервному ряді індосаментів, навіть якщо останній із них є бланковим.

Абзацом 1 ст. 16 Уніфікованого закону передбачено, що в разі коли за бланковим індосаментом іде інший, особа, яка підписала останній, вважається такою, що придбала вексель за бланковим індосаментом.

Відповідно до абзацу 2 ст. 13 Уніфікованого закону бланковий індосамент є чинним лише у випадку, коли він написаний на звороті переказного векселя або на приєднаному до нього аркуші (алонжі).

В постанові Пленуму від 08.06.2007 № 5 "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів" Верховний Суд України зазначив таке.

Під час розгляду вимог осіб, у яких знаходиться вексель, мають перевіряти, чи є позивач останнім набувачем прав за векселем по безперервному ряду індосаментів. Якщо останній індосамент є бланковим або на пред'явника (тобто в ньому не зазначено особу, що отримує вексель), законним векселедержателем такого векселя вважається особа, у якої вексель фактично знаходиться. Така особа має всі права за векселем, у тому числі право вимоги платежу за ним. Законний векселедержатель не зобов'язаний доводити наявність і дійсність своїх прав за векселем, вони вважаються наявними та дійсними. Доведення протилежного - обов'язок особи, якій пред'явлено вимогу за векселем.

Керуючись викладеним, враховуючи те, що Позивач є держателем простого векселя, що містить бланковий індосамент на пред'явника, а також те, що права Позивача за векселем не спростовані відповідачами, є підстави вважати Позивача законним векселедержателем.

Статтею 15 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі визначено, що індосант відповідає за акцепт і за платіж, якщо не обумовлено протилежне. У випадку включення до індосаменту застереження "без обороту на мене" чи будь-якого іншого, наслідком якого може бути звільнення індосанта від відповідальності за платіж за векселем, передбаченої вказаною нормою Уніфікованого закону, індосант відповідає лише за дійсність переданої за векселем вимоги. Таке застереження означає, що при неакцепті або неплатежі до такого індосанта не можуть бути пред'явлені вимоги, передбачені статтями 43-49 Уніфікованого закону, тобто зазначена особа звільняється від відповідальності за невиконання зобов'язань за векселем (ст.13 Уніфікованого закону ).

Спірний вексель був індосований Відповідачем-1 із застереженням "Без обороту на мене", у зв'язку із чим зазначена особа не відповідає за платіж по вказаному векселю.

Статтею 9 Уніфікованого Закону встановлено, що трасант (векселедавець) відповідає за акцепт і за платіж. Він може зняти з себе відповідальність за акцепт; будь-яка умова, за якою він знімає з себе відповідальність за платіж, вважається ненаписаною. Таким чином, трасант (векселедавець) не може зняти з себе відповідальність за платіж.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги Позивача підлягають задоволенню шляхом стягнення вексельної заборгованості з Відповідача-2.

Як убачається з матеріалів справи, 12.12.2017 року, після відкриття провадження у справі, Відповідач-2 здійснив часткову оплату за векселем №563 в сумі 5000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №5927 від 12.12.2017 року (арк.с. 93 Т.2).

Зазначені обставини не заперечуються Позивачем та Відповідачем-1.

Керуючись приписами п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України, провадження у справі в частині стягнення суми 5000,00 грн. необхідно закрити.

Заперечення Відповідача-2 з посиланням на те, що спірний вексель не має сили простого векселя, суд вважає безпідставними виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 75 Уніфікованого Закону, простий вексель повинен містити такі реквізити: (1) найменування "вексель", яке включене безпосередньо в текст і висловлене тією мовою, якою цей документ складений; (2) просте і нічим не обумовлене обіцяння сплатити визначену суму; (3) зазначення строку платежу; (4) зазначення місця, в якому має бути здійснений платіж; (5) найменування того, кому або за наказом кого платіж повинен бути здійснений; (6) зазначення дати і місця складання векселя; (7) підпис того, хто видає документ (векселедавця).

Враховуючи норми статей 33, 75, 76 Уніфікованого Закону простий вексель вважається таким, що не має вексельної сили, лише у разі відсутності у ньому будь-яких необхідних реквізитів або зазначення строку платежу іншого, ніж встановлено у статті 33 Уніфікованого закону. Інших підстав визнання недійсним векселів вексельне законодавство не містить.

У відповідності до статті 77 зазначеного Уніфікованого Закону до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів.

Наявний в матеріалах справи спірний вексель №563 (арк.с. 189 Т.1) має всі необхідні реквізити визначені статтею 75 Уніфікованого Закону. Крім того, рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 01.08.2017 по справі №909/548/15, яке набрало законної сили 05.12.2017, встановлено, що вимоги ПАТ "Прикарпаттяобленерго" про визнання векселя №563 від 04.05.2000 таким, що не має вексельної сили, є необґрунтованими.

На підставі викладеного позов підлягає задоволенню шляхом стягнення з Відповідача-2 заборгованості за векселем №563 у розмірі 995000,00 грн. В решті позовних вимог провадження у справі підлягає закриттю. В задоволенні позову до Відповідача-1 слід відмовити.

За результатами вирішення спору судові витрати щодо судового збору у справі покладаються на Відповідача-2 пропорційно задоволеній частині позову відповідно до ст. 129 ГПК України. Щодо закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення заборгованості за векселем в сумі 5000,00 грн., суд зазначає таке. Відповідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, судовий збір у розмірі 75,00 грн. може бути повернутий Позивачеві з Державного бюджету України за його зверненням.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариство "Прикарпаттяобленерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 995000,00 грн. за простим векселем №563 та витрати зі сплати судового збору у розмірі 14925,00 грн.

В частині вимог про стягнення заборгованості за векселем в сумі 5000,00 грн. провадження у справі закрити.

В частині позовних вимог до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили у строки та порядку, встановлені ст.241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено в двадцятиденний строк з дня складення повного тексту рішення до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено 26.03.2018

Суддя ОСОБА_4