ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

26.03.2018 м. ДніпроСправа № 904/504/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Дніпро

до Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про стягнення недобору провізної плати у розмірі 316 652,76 грн. за договором про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги

Суддя Назаренко Н.Г.

За участю секретаря судового засідання (помічника судді) Буланої Ю.М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю № 1785 від 26.10.2017

від позивача: ОСОБА_2 представник за довіреністю № 2294 від 26.12.2017

від відповідача: ОСОБА_3 представник за довіреністю № 14-472 юр від 02.11.2017

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, яким просить стягнути з Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" суму недобору провізної плати у розмірі 316 652,76 грн.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, справу призначено до розгляду в засіданні на 27.02.2018.

Ухвалою від 27.02.2018 відкладено розгляд справи на 26.03.2018.

20.03.2018 позивач надав відповідь на відзив в якій зазначив, що права і обов'язки сторін виникають не лише з умов укладеного ними договору, а й на підставі норм, установлених актами законодавства, в тому числі нормативно-правових актів, які регулюють взаємовідносини у певних випадках.

Тобто посилання Відповідача на укладений між сторонами Договір про організацію перевезень і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, як на єдину підставу виникнення прав і обов'язків є безпідставним.

При цьому Договором встановлено, що усі спірні питання з виконання умов цього договору вирішуються шляхом переговорів, а у разі недосягнення домовленості - у претензійно-позовному порядку.

Позивач зазначає, що оскільки сторони шляхом переговорів не дійшли згоди, щодо добровільної сплати провізних платежів, залізниця була змушена звернутися з позовом до суду.

Також позивач зазначає, що спірне питання даної справи виникло не по причині невірного застосування залізницею коефіцієнту для визначення тарифу за перевезення, а по причині зміни порядку нарахування спірного тарифу за перевезення.

Між Позивачем та Відповідачем укладено договір № ПР/ДН-2-07/138/1808/НЮп про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги. Відповідно до п. 3.1 цього договору розмір попередньої оплати та періодичність її внесення визначається вантажовласником, виходячи із очікуваного обсягу перевезень, додаткових послуг на підставі діючих тарифів, з урахуванням корегуючих коефіцієнтів, оголошених Укрзалізницею, та послуг за вільними тарифами. Сторони погодили суму попереднього перерахування грошових коштів на особовий рахунок вантажовласника за дві доби до надання транспортних послуг. Розмір плати за додаткові послуги, для яких відсутні тарифні ставки, визначається за домовленістю сторін та зазначається в додатку до договору.

У міру виконання перевезень та надання послуг залізниця стягує відповідні суми грошових коштів (провізну плату, додаткові збори, плату за користування вагонами і контейнерами, штрафи), крім спірних, з особового рахунку вантажовласника, на підставі оформлених установленим порядком перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами та інше (п.3.2 договору).

Відповідно до частин 1, 2 статті 307 Господарського кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввіреній їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Згідно із статтею 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачу), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладання та виконання договору перевезення вантажу.

Частиною 5 статті 307 Господарського кодексу України встановлено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань.

Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 26.03.2009 року № 317 затверджено Збірник тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом в межах України та пов'язані з ними послуги (Тарифне керівництво № 1).

Позивач зазначає, що протягом квітня 2017 року на адресу Відповідача надходили власні вагони з додатковим обладнанням. Дати приймання вантажу до перевезення, номера залізничних накладних, суми стягнутої провізної плати при відправленні, правильні суми тарифу, суми недобору тарифу зазначено у розрахунку до позовної заяви та в додатку до акту загальної форми ГУ-23 № 6232 від 07.08.2017р. При цьому, додаток до акту складався через те, що форма акта загальної форми ГУ-23 не дозволяє вмістити всю необхідну інформацію для опису обставин, що є підставою для матеріальної відповідальності Відповідача. На кожному аркуші додатку є позначка «додаток до акту ф.ГУ-23 № 6232» та кожний аркуш додатку до акту загальної форми ГУ-23 № 6232 підписаний тими ж двома особами, які приймали участь у складанні самого акту. Тож, не можна відокремлювати додаток від акту загальної форми ГУ-23 від самого акту бо це один документ, а не окремі.

При відправленні спірних вагонів станціями з платника тарифу за перевезення стягнуто провізну плату, розраховану відповідно до п.24.1 Тарифного керівництва № 1. Відповідно до п.24.1 Тарифного керівництва № 1, при перевезенні порожніх власних (орендованих) вагонів з додатковим обладнанням, яке не входить до тари вагона, крім нарахованої за тарифною схемою 14 плати за перевезення власного (орендованого) вагона, стягується додаткова плата, яка нараховується за тарифною схемою 1, а саме множенням ставки за 1 тонну (ставка понад 72,5 тонни) на розрахункову масу обладнання. Якщо додаткове обладнання не габаритне, то плата за нього збільшується на 20%.

Відповідно до наказу Міністерства інфраструктури від 26.04.2016 року № 161 внесено зміни до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги (Тарифне керівництво № 1) у пункт 24.1, який викладено в наступній редакції: «При перевезенні порожніх вагонів перевізника з додатковим обладнанням (перевізним пристосуванням)». Тому, провізну плату за перевезення додаткового обладнання у власних вагонах з 01.01.2017 необхідно було розраховувати за тарифною схемою 1 Тарифного керівництва № 1, як для перевезення вантажів в універсальних вагонах.

Проте, за договором перевезення на особливих умовах між Позивачем та Відповідачем, укладеного 22.04.2016 року за № НЗ-1-18/89, перевезення здійснювалось по коду ЄТСНВ-421034, як за порожній рейковий рухомий склад. Строк дії вказаного договору скінчився 31.12.2016 року.

Відповідно до статті 62 Статуту залізниць України остаточні розрахунки між залізницями і одержувачами за перевезення вантажів і надання додаткових послуг здійснюються на станціях призначення. При цьому, під час видачі вантажу одержувачу станція повинна перевірити правильність сплаченої провізної плати, отримати недобори і всі платежі, які виникли на станції відправлення, на шляху перевезення та на станції призначення (п.1.3 Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 року № 644).

Таким чином, у зв'язку із змінами у Тарифному керівництві № 1, та строком закінчення дії договору № НЗ-1-18/89, недобір провізної плати за накладними вказаними у акті загальної форми ГУ-23 № 6237 від 07.08.2017р. підлягає донарахуванню та стягненню з одержувача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» в сумі 316 652,76 грн.

Крім того, позивач зазначає, що доводи відповідача про те, що розрахунок провізних платежів за новим розміром повинен був проводитись з 01 січня 2017 року, на підставі діючих тарифів, без права на отримання належних залізницею платежів в інший період, після видачі вантажу, безпідставні з огляду на наступне.

Відповідач зокрема посилається на ст. 62 Статуту залізниць України. За змістом зазначеної статті Порядок розрахунків за перевезення і послуги встановлюється Укрзалізницею згідно з чинним законодавством. Остаточні розрахунки між залізницями і одержувачами за перевезення вантажів і надання додаткових послуг здійснюються на станціях призначення.

При цьому, жодним нормативно-правовим документом не встановлені негативні наслідки для залізниці у вигляді неможливості отримання належних їй платежів після видачі вантажу одержувачу, якщо недоотримання таких платежів було виявлено.

Пунктом 2.7 Правил розрахунків за перевезення вантажів визначено, що сплата додаткових провізних платежів, зборів та штрафів, які виникли при перевезенні або на станції призначення, провадиться в порядку, встановленому цим пунктом, незалежно від терміну видачі вантажу станцією.

У випадках, коли залізницею виявляється перебір або недобір провізних платежів, останній зараховується в рахунок додаткових платежів. Іншого застосування визначення «додаткового провізного платежу» в нормативно - правових документах та діючих Правилах і Інструкціях не існує.

Також, відповідач у відзиві зазначає, що відповідальність за невірно зазначену та застосовану схему розрахунку тарифу, дотримання правил розрахунку тарифу покладається на працівників залізниці.

Позивач зазначає, що таку відповідальність працівники залізниці несуть перед підприємством, а притягнення працівників залізниці до відповідальності не впливає на отримання належних залізниці платежів від відправників чи одержувачів.

Крім того, позивач зазначає, що відповідачу було добре відомо, що з 01 січня 2017 року у зв'язку із закінченням дії договору № НЗ-1-18/89 та у зв'язку із внесеними змінами до Тарифного керівництва № 1 за перевезення зазначених вагонів повинен був нараховуватись зовсім інший тариф, а саме, провізну плату за перевезення додаткового обладнання у власних вагонах з 01.01.2017 необхідно було розраховувати за тарифною схемою 1 Тарифного керівництва № 1, як за перевезення вантажів в універсальних вагонах.

Однак, Відповідач не звернувся до Позивача із питанням щодо невірного нарахування залізницею провізної плати, пов'язаної із перевезенням спірних вагонів у квітні 2017 року, хоча він був добре обізнаний, що відповідно до умов укладеного договору про перевезення вантажів, платежі, які нараховуються залізницею за перевезення вагонів, повинні відповідати тарифам визначеним станом на час здійснення цього перевезення.

Таким чином відповідач недобросовісно поставився до виконання своїх обов'язків передбачених укладеним із залізницею договором та чинним законодавством.

При цьому, обов'язок щодо сплати платежів за здійсненні перевезення за тарифами, визначеним станом на час здійснення перевезення встановлений для вантажовідправників та вантажоотримувачів незалежно від наявності вини останніх в неповному перерахуванні таких платежів.

На адресу ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» позивачем направлені листи від 15.11.2017р. та від 26.01.2018р. з проханням надати дозвіл на стягнення з особового рахунку комбінату спірних сум недоборів, однак відповіді на цей час не отримано.

Позивач у відповіді на відзив зазначив, що відповідач вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення із цією позовною заявою до суду. При цьому, Відповідач визначає строк позовної давності від дати складання накладної на перевезення вантажу та вважає неправильним відлік залізницею строку позовної давності від дати складання акту загальної форми ГУ-23.

Таке твердження Відповідача є безпідставним, необґрунтованим та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Статями 526, 629 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно з вимогами п. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Частиною 2 ст. 530 ЦК України встановлено, що «строк (термін) виконання зобов'язання» визначає, що якщо строк виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок негайного виконання якого випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

При цьому, ст. 530 ЦК України регламентовано, що цивільно-правові зобов'язання можуть бути і без визначеного строку виконання, або цей строк визначається моментом пред'явлення вимоги. В такому випадку кредитор має право вимагати виконання зобов'язання, а боржник відповідно виконати зобов'язання в будь-який час.

Загальним правилом виконання такого зобов'язання є правило, що боржник має виконати свій обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення кредитором вимоги.

Названою статтею не визначено форму пред'явлення такої вимоги про виконання зобов'язання, тому сторона у зобов'язанні може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову (підтверджується судовою практикою ВСУ у справі № 43/308-10).

Позивач зазначає, що відповідач, посилаючись на пропуск строків позовної давності ігнорує той факт, що ані договором, ані нормами чинного законодавства України не встановлений строк, у який перевізник має вимагати сплати належних за перевезення платежів.

Однак, відсутність регламентованого договором та законодавством строку, у який перевізник має вимагати сплати належних за перевезення платежів не звільняє відповідача від обов'язку оплатити надані послуги.

Пункт 2.7 Правил розрахунків встановлює, що сплата додаткових провізних платежів, зборів та штрафів, які виникли при перевезенні або на станції призначення, провадиться через розрахунковий підрозділ незалежно від терміну видачі вантажу станцією.

Відтак, строк позовної давності в даному випадку має розраховуватись за правилами абз. 2 ч. 5 ст. 261 ЦК України.

При цьому, обмеження заявника у праві на судовий захист навіть за відсутності попереднього звернення з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням частини другої статті 124 Конституції України та позиції Конституційного Суду України в рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), згідно з якою вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту (ВСУ, справа № 43/308-10).

Позивач зазначає, що враховуючи той факт, що:

- за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання (абзац другий частини п'ятої статті 261 ЦК України), тобто після закінчення: або передбаченого частиною другою статті 530 ЦК України семиденного строку від дня пред'явлення вимоги; або передбаченого іншим актом цивільного законодавства чи договором іншого пільгового строку, в який боржник має виконати зобов'язання;

- 15.11.2017 та 26.01.2018р. на адресу відповідача засобами Нової пошти за експрес-

накладною № 7193 направлено лист з проханням надати дозвіл на списання з особового рахунку комбінату сум недоборів за період з лютого по травень 2017 р., до яких входить і сума, що є предметом спору, на який взагалі не було отримано жодної відповіді та не надано дозволу на списання відповідних сум.

Позивач звернувся до суду за захистом своїх законних прав та інтересів із дотриманням встановлених чинним законодавством строків позовної давності.

Відтак, твердження Відповідача про пропуск строків позовної давності є безпідставними, а заява про визнання таких строків пропущеними - такою, що не підлягає задоволенню.

Тому позивач вважаємо, що строк позовної давності для звернення залізниці із цією позовною заявою не пропущено.

Відповідач проти позову заперечив та надав усні заперечення на відповідь на відзив.

Відповідно до ч. 3 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України, підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

На підставі викладеного, враховуючи складність справи, та закінчення строку підготовчого провадження, з метою повного та всебічного розгляду справи, та необхідність витребування доказів, суд вважає за необхідне за власною ініціативою продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів, а розгляд справи - відкласти.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 177-185, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів до 08.05.2018.

2. Оголосити перерву в підготовчому зсіданні до 24.04.2018 о 12:00 год.

Засідання відбудеться у приміщенні Господарського суду Дніпропетровської області в кабінеті № 2-403 за адресою: м. Дніпро, вул. Володимира Винниченка , 1.

3. Роз'яснити учасникам, що відповідні заяви по суті справи повинні відповідати вимогам ст.161-168 ГПК України та мають бути подані в строк, визначений в ухвалі.

Учасники справи, при поданні заяв по суті справи, повинні надати до суду докази в підтвердження дати отримання таких заяв від інших учасників, для перевірки судом дотримання строку при подачі відповідних заяв, а також, докази направлення на адресу інших учасників процесу заяв, що подаються до суду.

4. Звернути увагу сторін на те, що відповідно до ст. 135 Господарського процесуального кодексу України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зокрема, за ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Інформацію про дату та час розгляду справи можна отримати за електронною адресою суду: http://dp.arbitr.gov.ua/sud5005/spisok/csz/

Повне рішення складено 26.03.2018

Суддя ОСОБА_4