Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/1110/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кравець С.Г.,

секретар: Гекалюк О.І.

за участю представників сторін:

від позивача: : ОСОБА_1, представника за довіреністю №001 від 01.12.2017р,

від відповідача: не з'явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Оберіг" (с.Броники, Новоград-Волинський район, Житомирська область)

до Державного підприємства "Дослідне господарство "Рихальське" Інституту сільського господарства Полісся Національної академії аграрних наук України" (с.Рихальське, Ємільчинський район, Житомирська область)

про стягнення 111114,79 грн.

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Оберіг" звернулось до господарського суду з позовом до державного підприємства "Дослідне господарство "Рихальське" Інституту сільського господарства Полісся Національної академії аграрних наук України" про стягнення 111114,79грн, з яких: 80000,00грн основного боргу, 24782,74грн інфляційних витрат, 6332,05грн 3% річних та 1666,72грн судового збору.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 13.12.2017р позовну заяву Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Оберіг" прийнято до розгляду, порушено провадження у справі, розгляд справи в судовому засіданні призначено на 09.01.2018р.

Ухвалою від 09.01.2018р господарський суд визначив форму судового процесу як загальне позовне провадження та стадію розгляду справи - підготовче провадження. Підготовче засідання призначено на 01.02.2018р.

Ухвалою від 01.02.2018р господарським судом Житомирської області з метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи та надання сторонам можливості врегулювати спір мирним шляхом підготовче засідання відкладено на 20.02.2018р.

Представники сторін в судовому засіданні 20.02.2018р зазначили про наявність у справі усіх документів, необхідних для розгляду справи, також не заперечували щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 20.02.2018р закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 20.03.2018р.

Представник позивача в судовому засіданні 20.03.2018р позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та просила їх задовольнити.

Відповідач повноважного представника в судове засідання 20.03.2018р не направив, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений під розписку в судовому засіданні, про що свідчить розписка від 20.02.2018р (а.с. 61).

Враховуючи те, що неявка в засідання суду представника відповідача та неподання відповідачем письмового відзиву, не перешкоджають розгляду справи, господарський суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, згідно з ч.9 ст.165 ГПК України та ч.2 ст.178 ГПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Оберіг" (покупець, позивач) та Державним підприємством "Дослідне господарство "Рихальське" Інституту сільського господарства Полісся Національної академії аграрних наук України" (продавець, відповідач) досягнуто домовленості щодо купівлі-продажу ВРХ нетелі в кількості 10 голів на загальну суму 225000,00грн (у тому числі ПДВ), про що свідчить виставлений відповідачем рахунок №14 від 02.04.2015р на оплату вказаного товару (а.с. 31).

Вказаний рахунок позивач оплатив частково, перерахувавши відповідачу грошові кошти в сумі 80000,00грн (разом з ПДВ), що підтверджується відповідним платіжними дорученнями №2124 від 10.04.2015р на суму 30000,00грн та №2137 від 17.04.2015 року на суму 50000,00грн, в яких вказано призначення платежу: "за ВРХ нетель по рах.№14 від 02.04.2015р" (а.с.32,34).

Проте, відповідач поставку товару позивачу на суму попередньої оплати не здійснив у зв'язку з чим, позивач звернувся до відповідача з листом від 17.11.2017р, в якому просив у 7-денний строк з дня отримання вказаної вимоги повернути кошти попередньої оплати в розмірі 80000,00грн, сплатити інфляційні втрати в розмірі 24782,74грн та 3% річних в розмірі 6207,12грн (а.с.27-29, докази надіслання - а.с.30).

Проте, відповідач на вказану вимогу не відреагував, що стало підставою для звернення з позовом у даній справі про стягнення з відповідача 80000,00грн попередньої оплати, 24782,74грн інфляційних витрат та 6332,05грн 3% річних.

Дослідивши в сукупності всі обставини та матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч.1 ст.173 Господарського кодексу України (далі - ГК України). Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше (ч.3 ст.173 ГК України).

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.1 ст.175 ГК України).

Так, між сторонами виникло майново-господарське зобов'язання, в силу якого відповідач повинен вчинити певну господарську дію на користь другої сторони (передати товар/повернути кошти), а позивач має право вимагати від відповідача виконання його обов'язку відповідно до ч.1 ст.175 Господарського кодексу України.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч.2 ст.202 ЦК України).

За змістом ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

У частині 2 цієї статті закріплено правило про те, що правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

За своєю правовою природою правовідносини, що склалися між сторонами є правовідносинами з купівлі-продажу товару, що підтверджується матеріалами справи, а саме: рахунком №14 від 02.04.2015р на оплату вищевказаного товару (а.с.31), платіжними дорученнями №2137 від 17.04.2015р та №2124 від 10.04.2015р про сплату вартості за ВРХ нетелі (а.с.32,34), банківськими виписками від 10.04.2015р та від 17.04.2015р (а.с.33,35).

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як уже зазначалось, позивачем проведено оплату виставленого відповідачем рахунку на суму 80000,00грн, що, зокрема, підтверджується платіжними дорученнями №2124 від 10.04.2015р на суму 30000,00грн та №2137 від 17.04.2015 року на суму 50000,00грн, в яких вказано призначення платежу: "за ВРХ нетель по рах.№14 від 02.04.2015р" (а.с.32,34).

Таким чином у відповідача, внаслідок оплати позивачем товару, виник кореспондуючий обов'язок поставити його.

Згідно пояснень від 11.01.2018р колишнього директора позивача ОСОБА_2, за усною домовленістю позивач перерахував на підставі виставленого відповідачем рахунку аванс в розмірі 80000,00грн. Сторонами також було погоджено, що строк поставки товару мав відбутися в кінці квітня 2015р, а кінцевий розрахунок в сумі 145000,00грн мав відбутися в день поставки (а.с.57). Однак товар так і не був поставлений; керівництво відповідача змінилося і нове керівництво відмовляється повернути СТОВ "Оберіг" авансовий платіж.

Зі змісту ст.538 Цивільного кодексу України вбачається, що при зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок (ч.2, ч.4 ст.538 ЦК України).

Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Внаслідок невиконання зобов'язання щодо поставки товару на суму здійсненної попередньої оплати, позивач надіслав відповідачу вимогу від 17.11.2017р. про повернення коштів попередньої оплати в розмірі 80000,00грн (а.с.27-29, докази надіслання - а.с.30).

Однак, відповідач вказану вимогу залишив без відповіді та задоволення.

Відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання щодо передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 №3-127гс11.

Тобто, у даному випадку, позивачем було обрано такий варіант правової поведінки боржника, як повернення суми попередньої оплати, що узгоджується з положеннями ч.2 ст.693 Цивільного кодексу України.

Проте, станом на час розгляду справи сума попередньої оплати відповідачем не повернута. Тоді як, в силу приписів ст.193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

При цьому, варто зауважити, що згідно ч.1 ст.222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач поставив позивачу товар на суму 80000,00грн, або повернув попередню оплату в розмірі 80000,00грн.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення з Державного підприємства "Дослідне господарство "Рихальське" Інституту сільського господарства Полісся Національної академії аграрних наук України" 80000,00грн основного боргу, який фактично є поверненням попередньої оплати, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

В позовній заяві позивач просить також стягнути з відповідача 24782,74грн інфляційних витрат та 6332,05грн 3% річних.

Частиною 2 ст.536 ЦК України визначено, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 01.07.2015 року у справі №3-357гс15, вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобов'язання. Натомість, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар. За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст.625 ЦК України.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 15.10.2013 року у справі №3-30гс13, стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором на поставку природного газу, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні ст.625 ЦК України. За такі дії постачальник несе відповідальність, передбачену ч.3 ст.693 ЦК України, коли на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст.536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлено обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Верховний Суд України у своєму листі від 01.07.2014 року, "Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві" зазначає, що слід звертати увагу, що одночасне стягнення процентів, передбачених ст.536 ЦК, виключає застосування ст.625 ЦК у тому випадку, коли ст.536 ЦК застосовується за прямою вказівкою законодавця як спеціальна міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Така вказівка, зокрема, міститься у ч.3 ст. 693 (нарахування процентів на суму попередньої оплати товару у разі прострочення продавцем передачі товару), ч.4 ст. 694 (у разі прострочення покупцем оплати товару), ч. 2 ст. 1214 (у разі безпідставно одержання чи збереження грошей) ЦК України.

Проценти річних, про які йдеться у ч.2 ст. 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених ст.536 цього Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у згаданій ст.536 ЦК України, це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними або збереженими грішми (ст.1214 ЦК України).

При цьому, слід враховувати, що повернення суми попередньої оплати є поверненням суми авансу (а не грошовим зобов'язанням), на який можуть нараховуватися лише проценти, передбачені ст.536 ЦК України.

Підставами для застосування до правовідносин сторін ст.536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге, встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Таким чином, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення процентів в порядку ст.536 ЦК України, слід дослідити, чи передбачено умовами договору розмір відсотків за користування грошовими коштами і тільки після цього, за наявності відповідних обставин, застосовувати положення ст. 536 ЦК України.

Тобто, нарахування відсотків на суму попередньої оплати повинно відбуватися в порядку ст. 536 ЦК України у розмірі, визначеному сторонами за договором.

Оскільки порушене відповідачем зобов'язання не є грошовим, а усною домовленістю сторін розмір і порядок нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами не передбачено, суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 24782,74грн інфляційних витрат та 6332,05грн 3% річних.

Як визначає ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.74 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 80000,00грн боргу є обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства та такими, що підлягають задоволенню. У задоволенні позову в частині стягнення 24782,74грн інфляційних витрат та 6332,05грн 3% річних суд відмовляє.

Судові витрати, відповідно до ст.129 ГПК України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Дослідне господарство "Рихальське" Інституту сільського господарства Полісся Національної академії аграрних наук України" (11246, Житомирська область, Ємільчинський район, с.Рихальське, вул.Соборна, буд. 10; ідентифікаційний код 00729356)

на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Оберіг" (11772, Житомирська область, Новоград-Волинський район, с.Броники; ідентифікаційний код 03746786):

- 80000,00грн основного боргу,

- 1200,00грн витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 27.03.18

Суддя Кравець С.Г.

Друк:

1 - у справу,

2,3 - сторонам (рек. з пов.).