РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.03.2018Справа № 910/15562/17

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Яроменко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна

госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш»

до Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння»

про стягнення 3 364 655, 05 грн.

та

за зустрічним позовом Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське

озброєння»

до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна

госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш»

про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 1 275 502, 85 грн. та стягнення

5 103 747, 15 грн.

Представники учасників справи (за первісним позовом):

від позивачa: Глотова С.О. - довіреність № 27/11- 314Д від 26.12.2017;

Купіна А.В. - довіреність № 27/11-313 Д від 26.12.2017;

від відповідача: Поставець О.О. - довіреність б/н від 11.07.2017;

Пашун С.О. - довіреність № 1219 від 28.12.2017.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Дочірнє підприємство Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» (далі - відповідач) про стягнення 3 364 655, 05 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що між ним та відповідачем було укладено Договір комісії № 5/226-Д від 11.12.2009, в порушення умов якого відповідач не оплатив витрати позивача, здійснені останнім в забезпечення виконання доручення за цим Договором, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість. У зв'язку з цим, позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.09.2017 порушено провадження у справі № 910/15562/17, її розгляд призначено на 11.10.2017 року.

04.10.2017 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.10.2017 розгляд справи відкладено на 06.11.2017 року.

02.11.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано зустрічний позов про зарахування зустрічних однорідних вимог по Договору комісії № 5/225-Д від 11.12.2009 та Договору № 5/226-Д від 11.12.2009 на суму 1 275 502, 85 грн., стягнення з позивача 5 103 747, 15 грн. за Договором комісії № 5/225-Д від 11.12.2009 за прийняту для передачі покупцю продукцію у кількості 50 одиниць.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.11.2017 продовжено строк розгляду спору у справі № 910/15562/17 на 15 днів, в судовому засіданні оголошено перерву до 14.11.2017 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.11.2017 зустрічну позовну заяву Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» прийнято для спільного розгляду з первісним позовом у справі № 910/15562/17, судове засідання призначено на 14.11.2017 року.

В судовому засіданні 14.11.2017 року представником позивача подано відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до змісту якого позивач проти задоволення зустрічного позову заперечує, оскільки обраний відповідачем спосіб захисту - зарахування зустрічних однорідних вимог не є належним в розумінні статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України. Також, позивач вказує на те, що відповідачем не виконано взяті на себе за Договором комісії № 5/225-Д від 11.12.2009 зобов'язання по передачі позивачу решти продукції у кількості 50 одиниць, внаслідок чого у позивача не виникло зобов'язання з оплати заявлених до стягнення коштів.

Крім цього, в судовому засіданні 14.11.2017 року представником позивача подано заяву про застосування строків позовної давності за зустрічним позовом та додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.11.2017 розгляд справи відкладено на 27.11.2017 року.

17.11.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності за первісним позовом та додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

24.11.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 27.11.2017 року оголошено перерву до 04.12.2017 року.

30.11.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

01.12.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

04.12.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.12.2017 розгляд справи було відкладено на 18.12.2017 року.

Проте, 18.12.2017 року судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Літвінової М.Є. у відпустці без збереження заробітної плати за сімейними обставинами.

15.12.2017 року набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, у відповідності до пункту 9 частини 1 Перехідних положень якого справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим, ухвалою господарського суду міста Києва від 22.12.2017 вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.01.2018 року.

05.01.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано відзив на зустрічний позов.

22.12.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

09.01.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення первісного позову заперечує.

16.01.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву про застосування строків позовної давності за зустрічним позовом та відповідь на відзив.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.01.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/15562/17 до розгляду по суті на 07.02.2018 року.

07.02.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.02.2018, на підставі статті 202 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 06.03.2018 року.

В судовому засіданні 06.03.2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.12.2009 року між позивачем (Комісіонер) та відповідачем (Комітент) було укладено Договір комісії № 5/226-Д (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1. якого Комісіонер зобов'язується за дорученням Комітента, за комісійну плату та за рахунок Комітента, вчинити правочин з закупівлі для Комітента 60 мм мінометів, надалі - вироби, згідно з специфікацією до цього Договору (Додаток № 1).

Виступаючи від свого імені, Комісіонер самостійно вчиняє зовнішньоекономічну угоду (надалі - Контракт) з третьою особою (надалі - Продавець) (п. 1.2. Договору).

Згідно з пунктом 1.3. Договору Комітент доручає Комісіонеру передбачити в Контракті з Продавцем поставку виробів, на умовах FCA - м. Мойковац, Чорногорія, відповідно до правил ІНКОТЕРМС у редакції 2000 р.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що Комітент у відповідності до даного Договору доручає Комісіонеру:

3.1.1. Провести конвертацію коштів, отриманих від Комітента для виконання доручення, для здійснення перерахувань Продавцю у доларах США, за курсом придбання валюти на УМВР на день проведення конвертації, або на день, що передує такому (з урахуванням комісії банку).

3.1.2. Здійснити декларування і митне оформлення виробів і сплатити пов'язані з цим митні платежі, вартість послуг вантажних митних терміналів, брокерські витрати, ПДВ та державні мита, що стягуються при імпорті або вчинити правочин з декларування та митного оформлення виробів.

3.1.3. Здійснити транспортування виробів за маршрутом м. Мойковац, Чорногорія - Київ, Україна, та забезпечити супроводження та страхування вантажу.

Відповідно до пункту 3.2. Договору Комітент у відповідності до даного Договору зобов'язується:

3.2.1. Сплатити витрати, які здійснив Комісіонер в забезпечення виконання доручення на умовах, визначених у цьому Договорі, та погоджених Відомістю запланованих витрат за Договором (Додаток № 2).

3.2.3. Сплатити Комісіонеру комісійну плату на умовах, визначених розділом 7 цього Договору.

3.2.4. Виконати інші дії, що випливають з умов даного Договору.

3.2.5. Впродовж 30-ти днів з дати отримання звіту Комісіонера Комітент, в обов'язковому порядку зобов'язаний повернути Комісіонеру другий примірник звіту. Якщо Комітент має заперечення щодо звіту Комісіонера, він зобов'язаний повідомити про них Комісіонера протягом 30 днів з дня одержання звіту. В іншому разі звіт, при відсутності іншої угоди, вважається прийнятим.

За умовами пунктів 6.1., 6.2. Договору ціна купівлі виробів за даним Договору складає 340 000,00 доларів США, і наведена в Додатку № 1 до даного Договору. Погоджена Комітентом загальна вартість виробів за цим Договором наводиться у Додатку № 2 до даного Договору, та складає 470 000, 00 доларів США, та формується з урахуванням:

- ціни закупівлі виробів згідно з Додатком № 1 до даного Договору;

- витрат згідно з Додатком № 2 до даного Договору;

- комісійної плати згідно з п. 7.3.

Відповідно до пункту 7.1. Договору розрахунки за даним Договором здійснюються в гривнях за середньозваженим курсом придбання валюти на УМВР на день здійснення платежу, або на день, що передує такому.

Згідно з пунктом 7.2. Договору забезпечення Комісіонера коштами для закупівлі виробів буде виконуватись наступним чином:

7.2.1. суму у розмірі 235 000,00 доларів США Комітент перераховує як передоплату шляхом прямого банківського переказу коштів на рахунок Комісіонера у термін не більш 5 днів з моменту набрання Договором чинності.

7.2.2. суму у розмірі 235 000,00 доларів США Комітент перераховує шляхом прямого банківського переказу коштів на рахунок Комісіонера у термін не більш 5 днів з дати підписання Акту перед відвантажувальної інспекції.

01.06.2011 року між позивачем та Продавцем продукції було укладено Акт передвідвантажувальної інспекції, з якого вбачається, що 100 одиниць 60 мм мінометів пройшли перед відвантажувальну інспекцію та повністю відповідають вимогам Покупця.

Пунктами 5.7., 5.8. Договору визначено, що перед відвантажувальна інспекція виробів за цим Договором здійснюється представниками Комісіонера та Комітента на території Продавця. За результатами передвідвантажувальної інспекції сторони підписують Акт перед відвантажувальної інспекції (зразок наведено у Додатку № 4). У випадку неможливості забезпечення присутності представників Комітента на місті та у час проведення перед відвантажувальної інспекції, представник Комісіонера та Продавця в двосторонньому порядку здійснять перед відвантажувальну інспекцію і складений ними акт матиме остаточний та обов'язковий характер.

Розділом 5 Договору визначені умови прийому-передачі виробів.

Так, відповідно до пункту 5.4. Договору приймання-передача виконується представниками Комітента та Комісіонера з оформленням Акту приймання-передачі (зразок наведено у Додатку № 3). Датою передачі виробів є дата підписання Акту приймання-передачі.

Акт приймання-передачі є підтвердженням виконання Комісіонером зобов'язань за даним Договором (пункт 5.6. Договору).

Додатком № 1 до Договору визначено вироби, які позивач зобов'язався придати за дорученням відповідача, а саме 60 мм міномети у кількості 100 одиниць на загальну суму 340 000, 00 доларів США. Погоджена Комітентом сума закупівлі виробів за даним Додатком без врахування витрат при виконанні Договору складає 340 000, 00 доларів США.

Додатком № 2 до Договору визначено відомість запланованих витрат, відповідно до якої погоджена Комітентом загальна вартість виробів складає 470 000, 00 доларів США.

22.12.2010 року сторони уклали Додаткову угоду № 1 до Договору, якою змінили п. 14.3. Договору та визначили, що Договір комісії та всі додатки та додаткові угоди до нього набувають чинності з моменту отримання Дозволу Державної служби експортного контролю України на здійснення імпорту виробів, що є предметом цього Договору і діють до 31.12.2011 р.

31.12.2014 року сторони уклали Додаткову угоду № 3 до Договору, якою доповнили розділ 7 пунктами 7.5. та 7.6. наступного змісту: 7.5. У випадку ненадходження від Комітента коштів, передбачених п. 7.2.1.-7.2.2. або їх частини, з метою виконання зовнішньоекономічного контракту з Продавцем, Комітент доручає Комісіонеру придбати за власні кошти валюту на УМВР та здійснити оплату Продавцю вартість виробів з подальшою компенсацією Комітентом Комісіонеру вартості виробів (за курсом УМВР на дату придбання валюти) та витрат, пов'язаних з придбанням валюти. 7.6. У разі виконання доручення по пункту 7.5. Комісіонер має право на додаткову плату, яка розраховується виходячи із 1,5% річних від суми, оплаченої Комісіонером Продавцю, за період з дати придбання валюти до дати надходження від Комітента на рахунок Комісіонера відповідних коштів у гривнях для компенсації вартості виробів. Нарахування здійснюється щомісячно. Розмір додаткової плати зазначається у звіті Комісіонера, який складається та подається Комітенту не пізніше 10-го числа, наступного за звітним. Додаткова плата оплачується Комітентом щомісяця, у 5-денний термін після отримання рахунку, виставленого Комісіонером.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Актів приймання-передачі від 01.06.2011 та від 02.06.2011 позивач передав, а відповідач прийняв у відповідності до умов Договору 60 мм міномети у кількості 50 одиниць та 60 мм міномети у кількості 50 одиниць.

Таким чином, позивач належним чином виконав взяті на себе зобов'язання відповідно до умов укладеного Договору.

На підставі платіжних доручень № 763 від 07.12.2010, № 281 від 24.12.2010, № 173 від 26.12.2014 позивач перерахував на рахунок Продавця плату за вироби у розмірі 340 000, 00 доларів США, що еквівалентно 3 909 074, 42 грн.

При цьому, позивачем були здійснені витрати на суму 845 650, 32 грн.:

- 840, 00 грн. (ПДВ 140, 00 грн.) за послуги митного терміналу згідно з Актом № 12-0004397 від 08.06.2011;

- 1 020, 00 грн. - отримання дозволів на імпорт № 27060701 та № 28687000;

- 721 261, 32 грн. - митні витрати згідно з митною декларацією від 01.06.2011 № 397035;

- 10 900, 00 грн. (ПДВ 1 816, 66 грн.) - транспортно-експедиційні витрати згідно з Актом № 1 від 02.06.2011;

- 111 629, 00 грн. - міжнародне перевезення згідно з Актом від 02.06.2011.

Крім цього, при придбанні валютних коштів позивачем були понесені банківські витрати (комісія за конвертацію валюти) на суму 2 394, 39 грн. та на суму 11 971, 94 грн., а також витрати за переказ коштів в сумі 2 360, 60 грн.

Згідно зі Звітом Комісіонера № 1 від 30.06.2011 відповідач прийняв витрати позивача у розмірі 2 550 082, 72 грн. та 149 696 доларів США, що були понесені позивачем за рахунок власних коштів.

16.01.2012 позивач направив відповідачу Заяву № 27/9-310-1 від 16.01.2012 про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 1 528 026, 69 грн.

06.11.2013 року сторони уклали Угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог за Договором на суму 68 515, 43 грн.

Проте, на час розгляду справи за відповідачем утворилась заборгованість в сумі 3 364 655,05 грн., яка складається з 953 540,60 грн. витрат, що були здійснені позивачем за рахунок власних коштів, 2 394 387,52 грн. придбання валютних коштів в розмірі 149 696,00 доларів США, 2 394,39 грн. комісії за конвертацію валюти у розмірі 0,1% згідно з випискою АТ «Банк «Фінанси та кредит» про покупку валюти за 24.12.2014, 11 971, 94 грн. збір в пенсійний фонд в розмірі 0,5% при придбанні валютних коштів, 2 360,60 грн. комісія за переказ коштів згідно з випискою по особовим рахункам за 26.12.2014.

Згідно з Актами звірки взаєморозрахунків станом на 31.12.2015, станом на 01.04.2016 та станом на 31.08.2017 заборгованість відповідача перед позивачем складає 3 364 655, 05 грн.

25.01.2017 року позивач направив на адресу відповідача Претензію № 27/11-602 про сплату заборгованості у розмірі 3 364 655, 05 грн.

У відповідь на вищевказану претензію відповідач листом № 227 від 13.03.2017 повідомив позивача про те, що одночасно між сторонами було укладено Договір за № 5/225-Д, згідно з вимогами якого Комісіонер зобов'язується за дорученням Комітента за плату вчинити правочин з пошуку покупця, тобто третю особу з продажу мінометів останньому. Тому, в рахунок погашення боргу та з метою виконання зобов'язань позивача за Договором № 5/255-Д від 11.12.2009 запропонував позивачу отримати 50 одиниць виробів для подальшої реалізації.

Оскільки вимоги позивача в добровільному порядку відповідачем задоволені не були, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Відповідач із заявленою до стягнення сумою боргу не погодився та подав до суду зустрічну позовну заяву посилаючись на те, що окрім вищевказаного Договору комісії на імпорт продукції, між сторонами було укладено Договір комісії № 5/225-Д від 11.12.2009 на експорт продукції, відповідно до пунктів 1.1.-1.3. якого Комісіонер зобов'язується за дорученням Комітента за плату вчинити правочин з продажу 60-мм мінометів (далі - продукція), зазначених у Специфікації (Додаток № 1) до цього Договору, від свого імені та за рахунок Комітента. Виступаючи від свого імені, Комісіонер самостійно вчиняє зовнішньоекономічну угоду (надалі - Контракт) з третьою особою (надалі - Покупець) щодо продажу йому продукції. Продукція, що передається за цим Договором є новою продукцією, що не була у вжитку.

За твердженням відповідача, такий порядок укладення договорів гарантував Комітенту продаж продукції (експорт) Комісіонером. Закупівля продукції (імпорт) Комісіонером повинна була здійснюватися під його ж гарантії спроможності ним її продати (експортувати). В іншому випадку, Комітент не укладав би Договір комісії на купівлю Продукції (імпорт).

Пунктами 6.7. та 6.8. Договору № 5/225-Д передбачено, що отримані грошові кошти переказуються Комісіонером Комітенту у валюті цього Договору або у валюті, що надійшла за Контрактом, протягом 5 банківських днів після надходження коштів на рахунок комісіонера за винятком комісійної плати Комісіонеру та витрат Комісіонера. За згодою сторін розрахунок може проводитися в національній валюті України по курсу продажу валюти на Міжбанківському валютному ринку України але у будь-якому разі не вище курсу НБУ, що діє на день перерахування. Комісіонер повідомить Комітента про здійснення платежу після його проведення.

Одночасно, відповідач зазначає, що момент зустрічного виконання зобов'язання Комітентом в повному обсязі не настав. Комісіонер свого обов'язку в повному обсязі за Договором комісії на продаж продукції (експорт) не виконав, а тому Комітент відповідно до статті 538 Цивільного кодексу України має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі за Договором на купівлю продукції (імпорт). Сторони при укладенні договорів виходили саме з цього.

Так, відповідач вказує, що за умовами Договору № 5/225-Д позивач взяті на себе зобов'язання виконав частково продавши замість 100 лише 50 одиниць продукції на суму 349 850, 00 доларів США. Інші спірні 50 одиниць мінометів перебувають у позивача на комісії на продаж. Таким чином, позивач отримав право тільки на 50% витрат по Договору комісії № 5/226-Д, тобто на комісійну плату у розмірі 2,5%, що становить 17 492, 50 доларів США, а також на обсяги витрат, пов'язаних з реалізацією Покупцеві продукції, які Комісіонер вправі відшкодувати на умовах п.п. 4.2.3. Договору без додаткового погодження з Комітентом, становить 94 857, 50 доларів США, а всього на суму 112 350 доларів США.

Отже, за твердженням відповідача, переказу Комісіонером Комітенту не пізніше 23.01.2012 року підлягали грошові кошти в сумі 237 500 доларів США як різниця між отриманими коштами та комісійною платою і витратами Комісіонера. На момент пред'явлення зустрічного позову сума 237 500 доларів США еквівалентна 6 379 729, 51 грн., що і становить ціну зустрічного позову.

Водночас, відповідач зазначає, що Звітом Комісіонера № 1 від 30.06.2011 встановлено, що позивач перерахував на розрахунковий рахунок Продавця грошові кошти в сумі, еквівалентній 1 514 686, 90 грн. Інших Звітів Комісіонера про перерахування спірної суми 149 696, 00 доларів США позивачем не надано. Такі звіти не оформлювались сторонами та не приймались відповідачем.

Також, Звітом Комісіонера № 1 від 30.06.2011 встановлено, що вартість наданих Комісіонером послуг за виконання доручення становить 189 745, 50 грн., а за рахунок коштів Комітента Комісіонером здійснено витрат на суму 845 650, 32 грн.

З огляду на вищевикладене відповідач вважає, що оскільки позивач провів продаж лише 50 одиниць 60 мм мінометів, то переказу Комітентом Комісіонеру підлягають лише грошові кошти в сумі 1 275 041, 36 грн. на умовах зустрічного виконання зобов'язання, а інша частина коштів, що залишається, повинна бути перерахована лише в разі повного виконання позивачем своїх зобов'язань на продаж спірних 50 одиниць мінометів.

В подальшому, у доповненнях до зустрічного позову відповідач вказує на те, що Контракт № 5/98-К, Договір комісії № 5/225-Д та Договір комісії № 5/226-Д не пов'язані з господарською діяльністю відповідача, тобто підприємницька мета в них відсутня, загальні принципи господарської діяльності не дотримано, а дійсні обставини справи вказують на відсутність підприємництва, тобто такі правочини не здійснювалися для досягнення прибутку відповідача.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає, що вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволенню, тоді як у задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу приписів частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір № 5/226-Д від 11.12.2009 за своєю правовою природою є договором комісії.

Відповідно до статті 1011 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться. Якщо комісіонер вчинив правочин на умовах більш вигідних, ніж ті, що були визначені комітентом, додатково одержана вигода належить комітентові (стаття 1014 Цивільного кодексу України).

Згідно з положеннями статті 1022 Цивільного кодексу України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Комітент, який має заперечення щодо звіту комісіонера, повинен повідомити його про це протягом тридцяти днів від дня отримання звіту. Якщо такі заперечення не надійдуть, звіт вважається прийнятим.

Як зазначалось судом вище, пунктами 3.2.1., 3.2.3. Договору передбачено, що Комітент зобов'язується сплатити витрати, які здійснив Комісіонер в забезпечення виконання доручення на умовах, визначених у цьому Договорі, та погоджених Відомістю запланованих витрат за Договором (Додаток № 2), сплатити Комісіонеру комісійну плату на умовах, визначених розділом 7 цього Договору.

Наявними в матеріалах справи первинними документами, в тому числі доданими до клопотання позивача від 15.12.2017, підтверджується факт понесення позивачем заявлених до стягнення витрат за рахунок власних коштів для виконання умов спірного Договору у розмірі 953 540,60 грн. та 2 394 387,52 грн. на придбання валютних коштів в розмірі 149 696, 00 доларів США по курсу МВРУ 15,995, 2 394, 39 грн. комісія за конвертацію валюти у розмірі 0,1%, 11 971, 94 грн. збір в пенсійний фонд в розмірі 0,5% при придбанні валютних коштів, 2 360, 60 грн. комісія за переказ коштів.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки згаданою статтею 530 Цивільного кодексу України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо.

Згідно з пунктом 7.2. Договору забезпечення Комісіонера коштами для закупівлі виробів буде виконуватись наступним чином:

7.2.1. суму у розмірі 235 000, 00 доларів США Комітент перераховує як передоплату шляхом прямого банківського переказу коштів на рахунок Комісіонера у термін не більш 5 днів з моменту набрання Договором чинності.

7.2.2. суму у розмірі 235 000, 00 доларів США Комітент перераховує шляхом прямого банківського переказу коштів на рахунок Комісіонера у термін не більш 5 днів з дати підписання Акту передвідвантажувальної інспекції.

При цьому, умовами укладеного між сторонами Договору не встановлено строк виконання відповідачем обов'язку з оплати витрат, що були здійснені позивачем за рахунок власних коштів, у зв'язку з чим суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач направив відповідачу письмову вимогу - претензію № 27/11-602 від 25.01.2017 про оплату боргу в сумі 3 364 655, 05 грн.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Оскільки відповідач не сплатив позивачеві повністю здійснені ним витрати, відповідний борг, який існує на момент розгляду справи в суді в сумі 3 364 655, 05 грн., має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

При цьому, що стосується поданого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності за первісним позовом, то в його задоволенні слід відмовити з наступних підстав.

Так, позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки судом встановлено, що трирічний строк позовної давності позивачем не пропущений, подане відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню.

Що стосується зустрічних позовних вимог в частині зарахування зустрічних однорідних вимог по Договору комісії № 5/225-Д від 11.12.2009 та Договору № 5/226-Д від 11.12.2009 на суму 1 275 502, 85 грн. та стягнення 5 103 747, 15 грн., суд зазначає наступне.

Так, відповідно до пункту 4.2.1. Договору № 5/226-Д Комітент у відповідності до даного Договору зобов'язується передати на комісію відповідно до умов цього Договору продукцію в упаковці згідно з розділом 8 з паспортами (формулярами) та супроводжувальною документацією.

Згідно з пунктом 5.1. Договору № 5/226-Д передача продукції здійснюється на складі Комітента (м. Київ).

Приймання-передача проводиться представником Комісіонера та Комітента з оформленням Акту приймання-передачі. Якщо інше не обумовлено в додаткових угодах, то датою передачі продукції на комісію є дата, зазначена в Акті приймання-передачі (пункт 5.2. Договору № 5/226-Д).

За умовами пункту 5.3. Договору № 5/226-Д Акт приймання-передачі є підтвердженням виконання Комітентом зобов'язань за цим Договором в частині, що стосується передачі продукції Комісіонеру для його реалізації Покупцю.

Відповідно до пункту 3.1. Договору № 5/226-Д Комітент здійснює постачання Продукції однією партією впродовж 45 днів після письмового повідомлення Комісіонером Комітента про отримання Комісіонером дозволу Державної служби експортного контролю України на експорт продукції.

З матеріалів справи вбачається, що Дозвіл Державної служби експортного контролю України отримано 26.01.2012 за № 26940506.

Проте, відповідно до Акту приймання-передачі від 14.02.2012 на комісію відповідач передав позивачу лише 50 одиниць продукції на суму 349 850, 00 доларів США для передачі Покупцю, грошові кошти за які були перераховані позивачем у відповідності з пунктом 6.7. Договору № 5/226-Д, що підтверджується платіжним дорученням № 976 від 31.05.2010.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що у позивача не виникло грошового зобов'язання перед відповідачем.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Статтею 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частинами 3, 4 статті 203 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. Господарське зобов'язання може бути припинено зарахуванням страхового зобов'язання, якщо інше не випливає з закону або змісту основного чи страхового зобов'язання.

Таким чином, за змістом статті 203 Господарського кодексу України, статті 601 Цивільного кодексу України зарахування являє собою спосіб припинення зобов'язання і можливе за наявності умов зустрічності та однорідності вимог, настання строків виконання зобов'язання, а також відсутності спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання тощо.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними. Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов'язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов'язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов'язані з виконанням. В силу цього для зарахування достатньо ініціативи однієї сторони. Поряд з цим припущення про можливість зарахування підлягає спростуванню у тому чи іншому випадку стороною, яка отримала заяву про зарахування. Предметом доказування такого спростування буде достатньо обґрунтоване посилання на обставину, яка робить вимогу непридатною до зарахування.

Зарахування є односторонньою угодою, для нього достатньо заяви однієї сторони.

Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язання (наприклад, за відсутністю зобов'язання другої сторони або в разі недопустимості зарахування зустрічних вимог згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 203 ГК України, статтею 602 ЦК України), то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

Умовою, за наявності якої можливе припинення зобов'язання зарахуванням, є прозорість вимог, тобто коли між сторонами немає спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання. Якщо ж одна зі сторін звернулась із заявою про зарахування, а інша сторона зобов'язання звернулась до суду з позовом про стягнення тієї суми, на яку проводиться зарахування зустрічної вимоги, тобто фактично наявним є протиставлення цій вимозі заперечення відносно характеру, терміну, розміру виконання тощо, то в такому випадку спір підлягає судовому розгляду.

Судом враховано, що між сторонами існує спір щодо наявності обов'язку сторін сплатити заборгованість за спірними Договорами.

Водночас, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що відповідач звертався до позивача із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог в порядку статті 601 Цивільного кодексу України.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що держава забезпечує захист прав та законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів у спосіб та порядок, що визначається цим кодексом та іншими законами України. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд звертає увагу на визначення можливої ефективності такого способу з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Разом з тим, належно обраним способом захисту, з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є і той, що не передбачений законом, однак основним критерієм можливості його застосування є визначення його ефективності (забезпечення реального захисту прав та інтересів).

Водночас заявлена позивачем вимога про зарахування зустрічних однорідних вимог по Договору комісії № 5/225-Д від 11.12.2009 та Договору № 5/226-Д від 11.12.2009 на суму 1 275 502, 85 грн. є неефективним способом захисту в розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач не звертався до позивача із заявою про зарахування зустрічних вимог в порядку статті 601 Цивільного кодексу України, а суд не має права втручатись у господарську діяльність сторін та самостійно здійснювати зарахування зустрічних однорідних вимог.

Що стосується клопотання позивача про застосування строків позовної давності в частині зустрічних позовних вимог, суд зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість зустрічних позовних вимог, позовна давність не може бути застосована до даних правовідносин.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

При цьому, у рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Викладені відповідачем у відзиві на позов доводи щодо фіктивності Договору комісії не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим не можуть бути прийняті судом до уваги.

Крім того, суд зазначає, що позивач відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України направив відповідачу заяву № 27/9-310-1 про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 16.01.2012.

Доказів на підтвердження того, що відповідач не погодився із зазначеною заявою та оскаржив її у встановленому законом порядку матеріали справи не містять.

Разом з цим, згідно з Угодою про зарахування зустрічних однорідних вимог від 06.11.2013 сторони підтвердили наявність боргових зобов'язань відповідача перед позивачем за Договором комісії № 5/226-Д від 11.12.2009 в сумі 953 540, 60грн. та 149 696 доларів США.

За таких обставин, доводи відповідача про те, що зустрічні позовні вимоги по Заяві від 16.01.2012 № 27/9-310-1 не були зараховані спростовуються сумою заборгованості, яку визнав сам відповідач в Угоді.

Також суд вважає безпідставними посилання відповідача на положення статті 538 Цивільного кодексу України виходячи з наступного.

Так, зазначеною нормою матеріального права визначено, що виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.

Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Виходячи із суті правовідносин, які виникли між сторонами, обов'язок позивача за Договором комісії № 5/225-Д не є зустрічним зобов'язанням, а відтак невиконання такого обов'язку не може породжувати правові наслідки у вигляді виникнення у відповідача права призупинити виконання або право відмовитися від виконання зобов'язання за Договором комісії № 5/226-Д, як це передбачено статтею 538 Цивільного кодексу України.

Всі інші доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, до уваги не приймаються оскільки не спростовують зазначених вище висновків суду.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за первісним та за зустрічним позовом покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Первісні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» (03057, місто Київ, вулиця Вадима Гетьмана, будинок 6; ) на користь Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державна госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» (04119, місто Київ, вулиця Дегтярівська, будинок 36; ) 3 364 655 (три мільйона триста шістдесят чотири тисячі шістсот п'ятдесят п'ять) грн. 05 коп. заборгованості та 50 469 (п'ятдесят тисяч чотириста шістдесят дев'ять) грн. 85 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. В задоволенні зустрічного позову відмовити.

5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 22.03.2018 року.

Суддя М.Є. Літвінова