ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20.03.2018 м.Харків Справа № 905/78/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Лейби М.О., при секретарі судового засідання Лабуня С.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом фізичної особи-підприємця Костеріна Сергія Геннадійовича (АДРЕСА_1)

до відповідача фізичної особи-підприємця Гасанова Ельхан Ісмаіл Огли (АДРЕСА_2)

про стягнення заборгованості в розмірі 129287,15грн.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

Суть справи:

Позивач, фізична особа-підприємець Костерін Сергій Геннадійович, м.Маріуполь, Донецька область, звернувся до господарського суду з позовною заявою до відповідача фізичної особи-підприємця Гасанова Ельхан Ісмаіл Огли, м.Бахмут, Донецька область про стягнення заборгованості в розмірі 129287,15грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на належне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором купівлі-продажу від 12.10.17р. в частині оплати отриманого товару.

Автоматичним розподілом автоматизованої системи документообігу господарського суду Донецької області сформовано судову справу, якій присвоєно єдиний унікальний номер судової справи №905/78/18.

Ухвалою господарського суду від 31.01.18р. відкрито провадження у справі №905/78/18, дану справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження та розгляд справи призначено у судовому засіданні на 21.02.18р.

Ухвалою господарського суду від 21.02.18р. розгляд справи відкладено на 20.03.18р.

У судове засідання 20.03.18р. відповідач не з'явився; про місце, час та дату слухання справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомлено.

Відзив на позовну заяву суду не наданий.

Факт отримання відповідачем ухвал суду, якими відповідач повідомлявся про місце, час та дату слухання справи підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.2 ст.178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи, що відповідач протягом розгляду справи у судові засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, суд вважає за необхідне розглянути спір по суті за наявними матеріалами.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд

встановив:

12.10.17р. між позивачем, фізичною особою-підприємцем Костеріним Сергієм Геннадійовичем (продавець) та фізичною особою-підприємцем Гасановим Ельхан Ісмаїл Огли (покупець) укладений договір купівлі-продажу товарів, за умовами якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти та оплати товар за ціною, в асортименті і кількості, які погоджуються сторонами в накладних, які є невід'ємною частиною договору (п.1.1. договору).

Ціни на товар надаються покупцю в прайс-листах продавця. Загальна сума договору розраховується шляхом додавання всіх сум з видаткових накладних до цього договору (п.п.1.2., 1.5. договору).

Згідно п.п.2.1., 2.2. договору покупець зобов'язаний прийняти товар і розрахуватися за нього протягом терміну розрахунків, встановленого в договорі. Покупець зобов'язаний провести повний розрахунок не пізніше 5 календарних днів з моменту прийому товару від продавця.

Пунктом 3.1. договору сторони узгодили, що оплата товару здійснюється покупцем за визначеною п.1.1. цього договору ціною та у визначений п.2.2. цього договору строк шляхом перерахування суми вартості партії товару на поточний рахунок продавця. За погодженням сторін покупець має право проводити розрахунок (повністю або частково) готівковими коштами через касу продавця в установленому чинним законодавством порядку або проводити розрахунки в порядку повної або часткової передоплати вартості товару.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.6.1. цього договору, та закінчується 31.12.18р. (п.п. 6.1., 6.2. договору).

Договір підписаний сторонами та скріплений печатками.

Як зазначає позивач в тексті позовної заяви, на виконання умов договору поставив відповідачу товар на загальну суму 129288,15грн., що підтверджується видатковими накладними, які долучені до матеріалів справи, а саме: №Н-00000673 від 14.10.17р. на суму 54204,20грн., №Н-00000764 від 20.10.17р. на суму 75082,95грн.

Таким чином за твердженням позивача, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань, поставлену на його адресу продукцію у встановлений договором строк не оплатив, у зв'язку з чим, за відповідачем рахується заборгованість за вищезазначеним договором в розмірі 129287,15грн.

Надаючи правову кваліфікацію вказаним обставинам суд виходить з такого:

Основні засади господарювання в Україні визначає Господарський кодекс України, який регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання (ст.1 Господарського кодексу України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Як визначено положеннями ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи ч.7 ст.193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як визначено ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до норм ст.663 ЦК України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

В той же час, як зазначено у ст.664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент, зокрема, надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Документом, що підтверджує факт поставки партії товару продавцем та його прийняття покупцем (уповноваженим представником покупця) є належним чином оформлена товарно-транспортна накладна на товар чи видаткова накладна (в залежності від умов поставки).

Позивачем надано копії видаткових накладних №Н-00000673 від 14.10.17р., №Н-00000764 від 20.10.17р., у яких постачальником зазначено - позивача, отримувачем - відповідача. При цьому на останніх в графі „прийняв" наявний підпис не встановленої особи, без зазначення ПІБ, посади та печатки відповідача.

Отже, вказані накладні, на які посилається позивач, містять лише підпис та відтиск печатки постачальника - позивача, та підпис не встановленої особи без зазначення ПІБ.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 21.02.18р. у справі №910/5226/17 належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Отже, судом враховується, також що оформлення видаткових накладних, які відносяться до категорії первинних документів здійснюється як відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99р. №996-XIV (із змінами та доповненнями) так і до Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Мінфіну від 24.05.95р. №88 (із змінами та доповненнями).

Згідно із ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію, а згідно з ч.1 ст.9 Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч.2 ст.9 Закону).

Відповідно до Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо неможливо, безпосередньо після її завершення. Згідно п.2.4. Положення первинні облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно для вирішення питання про виникнення у покупця обов'язку з оплати вартості товару мають враховуватись передбачені законодавством документи, якими підтверджується сам факт здійснення господарської операції з передачі товару або товаророзпорядчого документу на товар. До таких доказів належать первинні документи. У разі відпуску товарно-матеріальних цінностей на кожну партію товару повинна складатись накладна. Саме видаткова накладна, як первинний бухгалтерський документ, повинна містити усі необхідні істотні умови, передбачені чинним законодавством України (належним чином оформлені).

Натомість у видаткових накладних на які посилається позивач, відсутнє зазначення посади особи, відповідальної за здійснення господарської операції та правильність її оформлення, відсутні дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції з боку відповідача, оскільки в графі „прийняв" наявний лише підпис не встановленої особи, без зазначення ПІБ, посади особи яка поставила підпис.

Таким чином, посилання позивача на видаткові накладні №Н-00000673 від 14.10.17р., №Н-00000764 від 20.10.17р. як на доказ, відповідно до якого у відповідача настав обов'язок щодо сплати отриманого товару за договором є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки вказані видаткові накладні не є належним доказом здійснення господарської операції, та не можуть бути прийняті судом до уваги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.04.15р. №3-77гс15.

Крім того, позивачем надано акт звірки взаємних розрахунків станом за період 14.10.17р. - 27.12.17р. щодо поставки товару по договором від 12.10.17р. по видатковим накладним №Н-00000673 від 14.10.17р., №Н-00000764 від 20.10.17р. та наявності заборгованості за поставлений товар. Проте, даний акт підписаний в односторонньому порядку позивачем.

Таким чином, позивачем не доведено належними доказами факт поставки та передачі товару саме відповідачу та факт прийняття відповідачем або його повноважним представником товару згідно до умов договору.

Згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

Відповідно до статей 73, 74, Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.

При цьому, принцип змагальності вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

З урахуванням викладеного, при зверненні до суду з відповідними вимогами згідно норм ст.129 Конституції України, ст.ст.73, 74 Господарського процесуального кодексу України позивач має довести такі вимоги певними доказами.

Тобто, саме позивач, заявляючи позовні вимоги про стягнення заборгованості має довести суму заявленого до стягнення боргу.

Всупереч цьому позивачем не доведено належними доказами наявної у відповідача заборгованості у сумі 129287,15грн., тому суд відмовляє у задоволенні позову.

У зв'язку із відмовою у позові судові витрати по справі (судовий збір) покладаються згідно з ст.129 ГПК України на позивача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 73, 74, 76, 77, 79, 86, 91, 96, 129, 236-238, 240, 241, 247, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог фізичної особи-підприємця Костеріна Сергія Геннадійовича, м.Маріуполь, Донецька область до фізичної особи - підприємця Гасанова Ельхан Ісмаіл Огли, м.Бахмут, Донецька область про стягнення заборгованості в розмірі 129287,15грн., відмовити.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі http://dn.arbitr.gov.ua.

Рішення складено та підписано 20.03.2018р.

Суддя М.О. Лейба