КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2018 р. Справа№ 911/3197/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

Секретар судового засідання: Вайнер Є.І.

За участю представників: відповідно до протоколу судового засідання від 13.03.2018.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фінпром"

на рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2017 (повний текст складено 11.01.2018)

у справі №911/3197/17 (суддя Лопатін А.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернокомплекс "Сиваш",

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фінпром",

про стягнення 3 425 986,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Київської області звернулось з позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Зернокомплекс "Сиваш" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фінпром" про стягнення 3425986,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не в повному обсязі виконано свої зобов'язання згідно усної домовленості, досягнутої у листопаді 2016 року щодо поставки товару, а саме пшениці 3-го класу урожаю 2016 року.

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.12.2017 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Зернокомплекс"Сиваш" від 30.11.2017 забезпечення позову залишено без задоволення. Позовні вимоги задоволено.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фінпром" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернокомплекс "Сиваш" 3425986 гривень 00 копійок заборгованості та 51389 гривень 79 копійок судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фінпром" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2017 у справі №911/3197/17 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом прийнято рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не досліджено всіх обставин справи та не надано належної оцінки доказам у справі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник наголосив, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач сам встановив в умовах договору поставки № 2607-1 від 01.11.2016 і підтвердив це в позовній заяві та листах на адресу відповідача, що поставка зерна повинна відбуватися на умовах самовивозу товару позивача.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фінпром" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2018 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фінпром" на рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2017 (повний текст складено 11.01.2018) у справі № 911/3197/17 залишено без руху до усунення недоліків.

16.02.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фінпром" надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якого додано платіжне доручення від 12.02.2018 та належним чином завірений опис вкладення відправлення позивачу, апеляційної скарги з додатками.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.02.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фінпром", розгляд справи призначено на 13.03.2018.

06.03.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечував проти доводів апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фінпром", просив рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2017 у справі № 911/3197/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фінпром" - без задоволення.

12.03.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшов розрахунок витрат на правову допомогу.

В судовому засіданні 13.03.2018 представник відповідача надав пояснення по суті спору, підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фінпром", рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2017 скасувати та прийняти нове рішення яким, відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні 13.03.2018 представник позивача надав пояснення по суті спору, заперечував проти доводів апеляційної скарги з мотивів викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Колегією суддів на підставі ч. 7 ст. 270 ГПК України надано учасникам судової справи можливість виступити у судових дебатах, яке учасниками справи реалізовано.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Згідно із статтею 306 ГК України встановлює, що перевезенням вантажів у цьому Кодексі визначається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Як вбачається з матеріалів справи, в листопаді 2016 року ТОВ "Торговий дім "Фінпром" зобов'язалося поставити ТОВ "Зернокомплекс "Сиваш" пшеницю 3-го класу урожаю 2016 року (товар) у кількості 2000 тон на загальну суму 8400000,00 грн., в т.ч. ПДВ 20%.

На виконання усної домовленості відповідачем було виставлено рахунок № 011101 від 01.11.2016 на суму 8400000,00 грн. в т.ч. ПДВ 20%. Відповідно до вказаного рахунку 02.11.2016 позивачем було перераховано на банківський рахунок відповідача передоплату за товар на суму 4000000,00 грн. згідно платіжного доручення № 1878 від 02.11.2016.

Тобто, позивачем було оплачено 952,380 тон товару. На виконання вищевказаних усних домовленостей відповідачем було поставлено позивачу товар у кількості 136,670 тон на загальну суму 574014,00 грн. Поставка відбулась шляхом самовивозу товару зі складу відповідача автотранспортом позивача. Виходячи із суми передоплати за товар у розмірі 4000000,00 грн. недопоставленими залишились 815,710 тон товару на суму 3425986,00 грн.

Вищевказаний факт виникнення правовідносин купівлі-продажу (поставки) товару було встановлено під час розгляду справи № 911/4204/16 за позовом позивача до відповідача, а саме в рішенні Господарського суду Київської області від 09.03.2017 та у постанові Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2017, залишених в силі постановою Вищого господарського суду України від 15.08.2017.

Крім того, з наявної в матеріалах справи копії листа-вимоги вбачається, що позивач звернувся до відповідача, з вимогою до відповідача не пізніше 7 (семи) робочих днів від дня отримання цього листа поставити позивачу 815,710 тон пшениці 3-го класу на суму 3425986,00 грн.

Проте, протягом встановленого строку вимоги позивача виконані не були. У зв'язку з чим, позивач направив відповідачу лист від 11.10.2017 № 113/10-2017, в якому повідомив про односторонню відмову від договору поставки товару та вимагав не пізніше 7 (семи) днів від дня отримання цього листа повернути вартість оплаченого та непоставленого товару у сумі 3425986,00 грн., шляхом перерахування на банківський рахунок позивача згідно зазначених у листі реквізитів. Протягом встановленого строку вимоги позивача також виконані не були. Таким чином, посилаючись, зокрема на приписи статті 693 ЦК України позивач просив суд стягнути з відповідача суму вартості непоставленого товару в розмірі 3425986,00 грн.

Відповідач, не заперечує проти наявності усної домовленості, досягнутої в листопаді 2016 року між ТОВ "Зернокомплекс "Сиваш" та ТОВ "Торговий дім "Фінпром", за якою відповідач зобов'язався поставити позивачу пшеницю 3-го класу урожаю 2016 року (товар) у кількості 2000 тон на загальну суму 8400000,00 грн., в т.ч. ПДВ 20%. А також те, що на виконання вказаної усної домовленості відповідачем було виставлено рахунок № 011101 від 01.11.2016 на суму 8400000,00 грн. в т.ч. ПДВ 20%, на підставі вказаного рахунку 02.11.2016 позивачем було перераховано на банківський рахунок відповідача суму 4000000,00 грн. згідно платіжного доручення № 1878 від 02.11.2016 р.

Проте, відповідач стверджує, що згідно усної домовленості позивач мав перерахувати грошові кошти на рахунок відповідача в рахунок оплати товару в сумі 8400000,00 грн., при цьому перший платіж мав становити не менше 80 % від цієї суми - тобто 6720000,00 грн.

Відповідно до вимог Податкового кодексу України відповідач по факту надходження даних коштів 02.11.2016 виписав на користь позивача податкову накладну, в якій вказав суму ПДВ - 666666,67 грн., та зареєстрував відповідну декларацію в органах Державної фіскальної служби, що підтверджується квитанцією про прийняття накладної за реєстраційним номером № від 16.11.2016. У подальшому, до декларації з ПДВ за листопад 2016 року ТОВ "Торговий дім "Фінпром" було подано реєстр виданих податкових накладних, серед яких зазначено накладну, видану ТОВ "Зернокомплекс "Сиваш".

Відповідач наголошує на тому, що в день перерахування коштів, 02.11.2016 р., позивач почав вивозити товар зі складів товариства відповідача і вивіз загалом 136,56 тон пшениці, що підтверджується видатковою накладною та відповідними товарно-транспортними накладними. Однак, у подальшому позивач припинив вивезення пшениці, посилаючись на те, що нібито остання є товаром неналежної якості, однак доказів цього відповідачу надано не було, відібрання контрольних зразків та незалежне експертне оцінювання не проводились. За твердженням відповідача, з цього приводу велись переговори, оскільки товариство відповідача несло збитки, пов'язані із вивезенням зерна для зберігання на елеватор через необхідність звільнити складські приміщення для зібраної кукурудзи, однак позивач так і не вжив заходів щодо подальшого вивезення товару.

Крім того, відповідач вказує на те, що в подальшому, в грудні 2016 року відповідач отримав лист від позивача за вих. № 76-1/11-2016. В якому зазначено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки № 2607-1 від 01.11.2016 р., згідно з умовами якого відповідач зобов'язався поставити до 20.11.2016 пшеницю 3 класу урожаю 2016 року у кількості 2 000 тон на загальну суму 8 400 000 грн. Далі зазначалось, що на виконання п. 5.1 даного договору позивачем було здійснено передоплату в розмірі 4 000 000 грн.

В даному листі позивач визнає факт отримання від відповідача товару, що був предметом купівлі - продажу загальною кількістю 136,67 тон і вказує, що подальші поставки не здійснювались через брак товару належної якості у відповідача. Вказує, що загальна кількість недопоставленого товару становить 1 863 тон на суму 7 825 986 грн., а тому відповідача зобов'язано повернути кошти передоплати в строк до 23.11.2016 р. згідно п. 6.4 договору постачання № 2607-1 від 01.11.2016 р. В кінці листа позивач звернувся до відповідача з проханням перерахувати кошти вартості оплаченого, але непоставленого товару в сумі 3 425 986 грн. на його рахунок. Крім того, позивач просив підписати та надати оригінали наступних документів: договору постачання № 2607-1 від 01.11.2016 р.; протоколу загальних зборів щодо надання повноважень директору відповідача Ковальському М. І. на підписання даного договору постачання № 2607-1 від 01.11.2016 р.; рахунку № 011101 від 01.11.2016 р.; видаткової накладної на відпущений товар в кількості 136,67 тон; податкової накладної № 2/2 від 02.11.2016 р. В додатку до даного листа йшов проект договору постачання № 2607-1 від 01.11.2016 р. в двох примірниках, який був підписаний тільки зі сторони позивача.

Згодом на адресу останнього надійшов другий лист позивача від 15.12.2016 № 85/12-2016, в якому вказувалось про те, що 02.11.2016 р. згідно усної домовленості відповідачу було перераховано 4 000 000 грн. Після чого, 28.11.2016 р. на адресу відповідача було надіслано проект договору постачання № 2607-1, проте враховуючи, що у позивача відсутня інформація про підписання відповідачем даного договору, останній зазначає, що перераховані ним 4 000 000 грн. були отримані відповідачем без достатніх правових підстав та вказано про обов'язок відповідача повернути їх протягом 3-х днів, а в протилежному випадку кошти будуть стягнуті з відповідача в примусовому порядку із нарахованими процентами у розмірі облікової ставки НБУ та відшкодуванням інфляційних втрат і судових витрат. У відповідь на обидва листа позивача відповідачем було направлено лист від 04.01.2017 р., в якому: зверталась увага позивача на те, що зміст його першого листа суперечить змісту другого, оскільки в першому випадку він визнає, що договір постачання мав місце і був частково виконаний, а в другому листі про це не згадується; підтверджувався факт того, що дійсно мала місце домовленість між сторонами про купівлю пшениці в кількості 2 000 тон по ціні 4 200 гривень за тону, проте вказувалось, що перший платіж повинен становити не мене 80% - 6 720 000 грн., в той час як, позивач оплатив тільки 4 000 000 грн.; також, вказувалось, що позивач безпідставно припинив вивезення пшениці зі складів відповідача, і його посилання на те, що зерно не відповідає нормам - не підтверджені жодними доказами.

Крім того, у вказаному листі, адресованому позивачу, зазначалось про те, що комісія по відбору експериментальних зразків не скликалась, представник зі сторони відповідача не запрошувався; також зверталась увага позивача на те, що згаданого ним договору за № 2607-1, положення якого він цитує в першому листі, - не існує, оскільки він з'явився вперше тільки з листом позивача від 28.11.2016 р. і станом на момент встановлення договірних відносин його не існувало (позивач пропонував його підписати "заднім числом"). Окрім вказаного, ТОВ "Торговий дім "Фінпром" зазначало, що положення проекту даного договору суперечать тим домовленостям, які мали місце між сторонами, з огляду на що ставлять ТОВ "Торговий дім "Фінпром" у невигідне становище, а договір поставки між ТОВ "Зернокомплекс "Сиваш" та ТОВ "Торговий дім "Фінпром" вже існує, так як був укладений у спрощеній формі шляхом обміну листами - зі сторони відповідача було виставлено рахунок на оплату товару, а зі сторони позивача було здійснено його часткову оплату та часткове отримання товару. Такі дії, як стверджує відповідач, відповідають положенням частини першої ст. 181 ГК України, яка регулює порядок укладення господарських договорів.

Крім того, відповідач зазначає, що ним було направлено відповідь на лист від 22.09.2017 № 88/09-2017, в якому відповідач вказав, що просить негайно направити транспорт за адресою місцезнаходження складу (с. Попелюхи, Піщанського району, Вінницької області) для одержання (відвантаження) оплаченої партії зерна кількістю 815,710 тон пшениці 3-го класу. Всі необхідні супровідні документи будуть надані при відвантаженні вказаної партії зерна.

Проте, як вбачається з матеріалів справи даний лист-відповідь повернувся з відміткою пошти за закінченням терміну зберігання.

Згідно із статтею 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема: договори та інші правочини.

Статтею 181 ГК України визначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до частини 2 статті 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

З урахуванням зазначених норм права, здійснивши аналіз поданих сторонами документів наданих пояснень, тверджень щодо вчинення сторонами дій спрямованих на виникнення між ними цивільних прав та обов'язків, а саме: виставлення відповідачем рахунку на оплату товару, часткову оплату позивачем цього рахунку та часткове виконання відповідачем обумовлених сторонами поставки товару (зерна пшениці) і отримання цього товару позивачем, судом встановлено, що виходячи з вищенаведених дій сторін, між останніми було укладено договір поставки у спрощеній формі, за яким, відповідно, у сторін виникли взаємні права та обов'язки з поставки зерна та оплати його.

Як вже зазначалося, позивачем було оплачено 952,380 тон товару. Проте, на виконання вказаної усної домовленості відповідачем було поставлено позивачу товар у кількості 136,670 тон на загальну суму 574014,00 грн. Поставка відбулась шляхом самовивозу товару зі складу відповідача автотранспортом позивача. Разом з тим, перерахована позивачем на рахунок відповідача сума становить - 4000000,00 грн., таким чином, недопоставленими залишились 815,710 тон товару на суму 3 425 986,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Крім того, відповідно до частини другої ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник) зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із статтями 691, 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами не було узгоджено дату поставки товару, з урахуванням приписів статті 530 ЦК України, проте позивачем 02.11.2016 було перераховано на рахунок відповідача 4 000 000,00 грн., тоді як, поставка товару 02.11.2016 відбулась лише на суму 574 014,00 грн., таким чином кошти у розмірі 3 425 986,00 грн. (вартість недопоставленого товару) перебувають у відповідача, а останнім не вчиняються усі можливі дії, спрямовані на виконання своїх зобов'язань, зокрема - здійснення поставки позивачу 815,710 тон пшениці 3-го класу урожаю 2016 року, що, враховуючи дату даного судового засідання - 13.12.2017 р., триває більше року.

Що стосується, повідомлення позивача направленого відповідачу в частині односторонньої відмови від договору поставки товару з підстав передбачених статтею 651 ЦК України, слід зазначити наступне:

Загальні підстави розірвання договорів з огляду на порушення зобов'язання визначено статтею 651 Цивільного кодексу України; за частиною 2 вказаної статті договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (критерій істотності визначається відповідно до визначеного у наведеній нормі та доводиться позивачем); водночас за частиною 3 статті 651 Цивільного кодексу України договором або законом може бути встановлено право на односторонню відмову від договору, у разі реалізації якої стороною договір є відповідно розірваним.

Матеріали справи не містять доказів, що сторони дійшли згоди про можливість розірвання договору поставки, укладеного в спрощеній спосіб між позивачем та відповідачем про поставку пшениці 3-го класу, за наявності відмови однієї із сторін, крім того, відсутні докази звернення позивача до суду з позовом про розірвання такого договору.

Проте, відповідно до частини 2 статті 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до частини 1 статті 670 зазначеного Кодексу визначено, що якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Як вже зазначалось та не заперечується відповідачем, позивач, враховуючи, що сторонами не було узгоджено дату поставки товару, з урахуванням приписів статті 530 ЦК України, звернувся до відповідача із листом-вимогою від 22.09.2017 р. № 88/09-2017 у якому вимагав від відповідача не пізніше 7 (семи) робочих днів від дня отримання цього листа поставити позивачу 815,710 тон пшениці 3-го класу на суму 3425986,00 грн. разом із необхідними супровідними документами. Вказаний лист відповідачем було отримано 28.09.2017 р. (докази поштового відправлення долучено до матеріалів справи).

Після чого, у зв'язку з невиконанням вказаної вимоги відповідачем, що останнім належними доказами не спростовано, позивачем було направлено відповідачу лист-вимогу від 11.10.2017 № 113/10-2017 в якому позивач, зокрема вимагав повернути вартість оплаченого та непоставленого товару в сумі 3 425 986,00 грн., шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позивача згідно наданих реквізитів.

Проте, відповідачем не вчинено всіх можливих дій спрямованих на належне виконання своїх зобов'язань щодо поставки позивачу 815,710 тон пшениці 3-го класу на суму 3425986,00 грн., належних доказів, які б спростовували дані обставини до суду не подано. Водночас, вимогу позивача щодо повернення вартості оплаченого, проте непоставленого товару в сумі 3425986,00 грн. відповідач також залишив поза увагою.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки відповідачем не виконано свій обов'язок щодо поставки позивачу 815,710 тон пшениці 3-го класу на суму 3425986,00 грн., та не повернено вартість оплаченого, проте непоставленого товару в сумі 3425986,00 грн., вимога позивача про стягнення з відповідача 3425986,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Що стосується, поданої 04.12.2017 позивачем заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ТОВ "Торговий дім "Фінпром" в межах позовних вимог у розмірі 3425986,00 грн. та можливих судових витрат у сумі 51 389,79 грн.

В обґрунтування даної заяви, позивач зазначає, що відповідач тривалий час ухиляється від своїх обов'язків згідно відносин купівлі-продажу зерна, що виникли у листопаді 2016 року. Позивач у порядку досудового врегулювання двічі звертався до відповідача із листами про вимогу поставки оплаченого товару та вимогою повернення вартості оплаченого непоставленого товару. З огляду на викладені обставини, позивач вважає, що невжиття заходів щодо накладання арешту на грошові кошти, належні відповідачу, в подальшому може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Таким чином, розглянувши заяву про вжиття заходів до забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не надано суду належних доказів, які б підтверджували обставини, на які посилається позивач у вказаній заяві.

Крім того слід зауважити, що позивач в заяві про забезпечення позову просив суд вжити заходів до забезпечення позову ТОВ "Зернокомплекс"Сиваш" до ТОВ "Торговий дім "Фінпром" у справі № 911/3197/17 шляхом накладення арешту на грошові кошти наявні на банківських рахунках відповідача, до винесення господарським судом рішення у справі, а так як, в даному судовому засіданні розглянуто спір між ТОВ "Зернокомплекс"Сиваш" та ТОВ "Торговий дім "Фінпром" у справі № 911/3197/17 по суті - вищенаведена заява про забезпечення позову, враховуючи зміст прохальної її частини, станом на день винесення рішення є неактуальною.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відсутності правових підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

Доводи, які наведені скаржником в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається, а доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Таким чином, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фінпром" на рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2017 у справі № 911/3197/17 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2017 у справі № 911/3197/17 підлягає залишенню без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 267-270, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фінпром" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2017 у справі № 911/3197/17 залишити без змін.

Матеріали справи № 911/3197/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку та в строки, встановлені главою 2 розділу IV ГПК України.

Повний текст складено та підписано 23.03.2018.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська