Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/68/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Лозинської І.В.

за участю секретаря судового засідання: Шевчук - Сингаївської В.Г.

за участю представників сторін:

- від позивача: ОСОБА_1 - представник за дов. від 20.01.2018

- від відповідача: не прибув

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Віра" (Чернігівська область, Городнянський район, с. Вихвостів)

до Приватного підприємства "Крупний" (Житомирська область, м. Коростень)

про стягнення 150800,63 грн.

Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Віра" подано до господарського суду Житомирської області позовну заяву від 01.02.2018 про стягнення з Приватного підприємства "Крупний" 150800,63 грн., з яких 138300,01 грн. основний борг, 2641,53 грн. інфляційні втрати, 954,84 грн. 3 % річних, 8904,25 грн. пеня.

Ухвалою від 27.02.2018 господарський суд, зокрема, відкрив провадження у справі, постановив справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначив засідання суду для розгляду справи по суті на 23.03.2018, вказав сторонам надати суду необхідні документи по справі згідно з її резолютивною частиною.

Представник позивача в засіданні суду позов підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач повноважного представника в засідання суду не направив, про причини неявки не повідомив, хоча про дату, час і місце проведення судового засідання для розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 48).

Враховуючи, що явка представника відповідача в судове засідання не визнана обов'язковою, а надання письмового відзиву відповідно до вимог ст. 42 ГПК України є правом відповідача а не його обов'язком, суд вважає, що неявка представника відповідача та неподання відзиву на позовну заяву не перешкоджає повному та всебічному розгляду справи за наявними в ній матеріалами відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши повноважного представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

1. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

25.10.2017 між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Віра" (постачальник/позивач) та Приватним підприємством "Крупний" (покупець/ відповідач) укладено договір поставки № 25102017 (далі - договір) (а. с. 16,17), за п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених договором, постачальник зобов'язується передати у власність покупця товар, а покупець - прийняти та оплатити даний товар.

Згідно з п. 2.1. договору погоджено найменування товару - борошно пшеничне.

Сторонами встановлено, що кількість товару, ціна за кожну окрему партію товару і термін поставки зазначаються у видаткових накладних (п. 2.2, п. 3.1, п. 4.2. договору).

Пунктом 3.2. договору сторонами встановлено, що оплата за товар здійснюється покупцем в безготівковому порядку з відтермінуванням на 7 календарних днів з моменту відвантаження товару.

Поставка товару здійснюється партіями (п. 4.1. договору).

Передача товару здійснюється на підставі товарно - транспортних накладних. Датою поставки партії товару та датою прийняття партії товару вважається дата товарно - транспортної накладної на відпуск товарів покупцю (п. 4.3. договору).

На виконання умов договору позивач відпустив відповідачу товар на загальну суму 138300,01 грн, що підтверджується накладною № 320 від 25.10.2017 (а.с.20) та товарно - транспортною накладною № 744443 від 25.10.2017 (а. с. 21).

В матеріалах справи є довіреність відповідача від 25.10.2017 №149, видана директору ОСОБА_2 на отримання від позивача товару, вказаного у накладній № 320 від 25.10.2017, (а. с. 18).

Надані до матеріалів справи копії накладної № 320 від 25.10.2017 та товарно - транспортної накладної № 744443 від 25.10.2017 (а. с. 20, 21) підписані відповідачем без зауважень та скріплені печаткою.

Слід зазначити, що підписання відповідачем вказаних накладної та товарно-транспортної накладної, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", які відповідають вимогам, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Мінфіну від 24.05.1995, №88, фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

За отриманий товар відповідач повинен був провести оплату в сумі 138300,01грн. у строк, визначений п. 3.2. договору поставки, тобто до 01.11.2017 включно.

Судом встановлено, що відповідач свої зобов'язання по оплаті товару у погоджений строк не виконав, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 138300,01 грн., яка на час розгляду справи не змінилась.

24.01.2018 позивачем було направлено відповідачу заяву-претензію від 23.01.2018 (а. с. 22, 23) про сплату боргу за поставлений товар, яка за даними позивача була залишена без відповіді та задоволення.

За вказаних обставин, позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар.

2. Норми права (нормативно - правові акти), які застосував господарський суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1,2 ст. 193 ГК України).

Згідно з ч.1 ст.175 ГК України майново - господарськими визнаються цивільно -правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Беручи до уваги зміст правовідносин, які склалися між сторонами, та характер взятих ними зобов'язань, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини з договору поставки.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст. 712 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ч. 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У відповідності із ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Нормою ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до положень ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

3. Щодо обгрунтованості позовних вимог в частині стягнення суми пені у розмірі 8904,25 грн.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 8904,25 грн. посилаючись, зокрема, на ч. 2 ст. 343 ГК України та ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996 №543/96-ВР.

Приписами статті 611 Цивільного кодексу України унормовано, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У ч. 1 ст. 546 ЦК України також зазначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з ч. 2 ст. 343 ГК України і статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996 № 543/96-ВР (зі змінами та доповненнями) платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Виходячи зі змісту п. 6. договору, судом не встановлено погодженої між сторонами відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання (прострочку платежу).

У зв'язку з відсутністю згоди сторін, викладеної у договорі, у позивача не виникло право на нарахування пені у розмірі 8904,25 грн. за період з 02.11.2017 по 24.01.2018.

Отже, вимога позивача в частині стягнення пені у розмірі 8904,25 грн. є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

4. Щодо обгрунтованості позовних вимог в частині стягнення суми інфляційних втрат у розмірі 2641,53 грн. та 3% річних у розмірі 954,84 грн., згідно з розрахунками викладеними у позовній заяві.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми інфляційних нарахувань судом встановлено його неправильність, тому здійснивши власний розрахунок суд прийшов до висновку про правильну їх суму у розмірі 2640,14 грн.

Щодо 3% річних, господарський суд дійшов висновку про те, що він є правильний.

5. Висновок господарського суду Житомирської області за результатами розгляду позовної заяви.

Позивачем доведено суду обґрунтованість заявлених позовних вимог належними та допустимими доказами у справі.

Відповідач не скористався своїм правом на участь у судовому розгляді справи та надання відзиву на позовну заяву, доказів сплати заборгованості суду не надав.

З огляду на викладене, господарський суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, заявленими відповідно до приписів чинного законодавства та такими, що підлягають задоволенню частково на загальну суму 141894,99 грн., з яких 138300,01 грн. основний борг, 2640,14 грн. інфляційні нарахування, 954,84 грн. 3% річних.

В частині стягнення суми інфляційних нарахувань у розмірі 01,39 грн. та пені у розмірі 8904,25 грн. відмовити за безпідставністю нарахування.

6. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, судовий збір покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Крупний" (11500, Житомирська область, місто Коростень, вулиця Білокоровицьке шосе, будинок 12 Б, ) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Віра" (15151, Чернігівська область, Городнянський район, село Вихвостів, вулиця Покровська, будинок 98, )

- 138300,01 грн. основного боргу;

- 2640,14 грн. інфляційних нарахувань;

- 954,84 грн. 3% річних;

- 2128,43 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В частині стягнення суми інфляційних нарахувань у розмірі 01,39 грн. та пені у розмірі 8904,25 грн. у позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 27.03.18

Суддя Лозинська І.В.

Віддрукувати:

1 - в справу

2, 3 - сторонам (реком. з повідомл.)