КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2018 р. Справа№ 927/97/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

представники заявника та боржника не викликались

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства

"Комерційний банк "Приватбанк"

на ухвалу Господарського суду Чернігівської області

від 08.02.2018

у справі №927/97/18 (суддя Мурашко І.Г.)

за заявою Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк

"Приватбанк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансекспорт-5"

про видачу судового наказу про стягнення 157 135,84 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 08.02.2018 у справі №927/97/18 було відмовлено Публічному акціонерному товариству "Комерційний банк "Приватбанк" (далі - заявник) у видачі судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансекспорт-5" (далі - боржник) боргу в сумі 157 135,84 грн. (з них: 58 966,67 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 88 080,17 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 10 089,00 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом).

Не погоджуючись з винесеною ухвалою суду, заявник звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 08.02.2018 у справі №927/97/18 та задовольнити заяву щодо видачі наказу про стягнення з боржника 157 135,84 грн. боргу.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми процесуального права, зокрема, ст. ст. 7, 11, 13, 14, 79 Господарського процесуального кодексу України, що призвело до безпідставної відмови у задоволенні заяви про видачу судового наказу. При цьому апелянт зазначав наступне:

- договір банківського обслуговування від 12.03.2014 є публічною офертою відповідно до вимог ст. 641 Цивільного кодексу України. Таким чином, укладаючи кредитний договір, сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов по ньому і власноручно його підписали, чим взяли на себе зобов'язання виконувати його належним чином;

- заявником було виконано умови укладеного з боржником (позичальником) кредитного договору належним чином, встановлено кредитний ліміт у розмірі 29 000,00 грн. на поточний рахунок, яким відповідач активно користувався;

- заборгованість у боржника утворилась з 26.07.2013. Відповідно до розрахунку заявника, станом на 23.01.2018 у боржника за послугою "кредитний ліміт на поточний рахунок" заборгованість становить - 194 856,28 грн.;

- в порушення ст. 79 Господарського процесуального кодексу України суд не врахував, що боржник активно користувався встановленим кредитним лімітом, знімав кредитні кошти, здійснював часткове погашення заборгованості, що вбачається з наданого заявником розрахунку заборгованості;

- заявник звертав увагу суду апеляційної інстанції на судові рішення Вищого господарського суду України та Верховного Суду України, ухвалені при розгляді справ, пов'язаних з виконанням договору позики (кредитного договору).

В ч.13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч.3 ст. 270, ч.2 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу. Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як уже зазначалося вище, в даному випадку предметом апеляційного оскарження є ухвала місцевого господарського суду про відмову у видачі судового наказу, яка вказана в п.1 ч.1 ст. 255 Господарського процесуального кодексу України, де наведено перелік ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції. Відтак, названа апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду апеляційної скарги заявника було сформовано колегію суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

28.02.2018 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від заявника надійшло клопотання б/н від 20.02.2018 про долучення до апеляційної скарги додаткових документів, а саме виписки по рахунку боржника №5222 про надання кредиту.

Вказане клопотання було задоволено судом.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2018 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 08.02.2018 у справі №927/9718. Учасникам провадження роз'яснено про те, що розгляд вищезгаданої апеляційної скарги здійснюватиметься у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Трансекспорт-5" строк для подання суду відзиву на апеляційну скаргу. Окрім того, роз'яснено Публічному акціонерному товариству "Комерційний банк "Приватбанк" право подати до суду відповідь на відзив, а Товариству з обмеженою відповідальністю "Трансекспорт-5" - заперечення в письмовій формі.

Однак у встановлений судом строк жодних додаткових пояснень чи відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дослідивши надані до матеріалів справи докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм чинного законодавства, колегія Київського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі - заявник) звернулося до Господарського суду Чернігівської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансекспорт-5" боргу за договором банківського обслуговування б/н від 10.07.2012 в сумі 157 135,84 грн. (з них: 58 966,67 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 10 089,00 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 88 080,17 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором). В заяві зазначено про те, що заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання боржником своїх грошових зобов'язань за договором б/н від 10.07.2012 і станом на 23.01.2018 борг становив у підсумку 194 856,28 грн. Окрім того, заявник вказував на те, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2014 у справі №904/7739/14 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансекспорт-5" було стягнуто з боржника заборгованість за договором б/н від 10.07.2012 у сумі 37 720,44 грн. Залишок боргу становить 157 135,84 грн. (194 856,28 - 37 720,44 = 157 135,84) і саме на вказану суму заявник просив суд першої інстанції видати наказ.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 08.02.2018 у справі №927/97/18 було відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з боржника боргу в загальній сумі 157 135,84 грн. В своїй ухвалі місцевий господарський суд зазначив про те, що подана заява не відповідає вимогам, встановленим до її форми та змісту статтею 150 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та таким, що відповідає як вимогам чинного законодавства, так і наданим до справи матеріалам, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 147-149 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими законом для виконання судових рішень. Судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір. Заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для подання позовної заяви.

В ст. 150 названого Кодексу наведено вимоги щодо форми і змісту заяви про видачу судового наказу, згідно з якими заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником. У заяві повинно бути зазначено:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника;

3) ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання;

4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються;

5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До заяви про видачу судового наказу додаються:

1) документ, що підтверджує сплату судового збору;

2) документ, що підтверджує повноваження представника, - якщо заява підписана представником заявника;

3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред'явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;

4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Якщо заяву подано в електронній формі до боржника, який має зареєстровану офіційну електронну адресу, заявник в подальшому повинен подавати будь-які процесуальні та інші документи, пов'язані з розглядом його заяви, виключно в електронній формі.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що між сторонами укладено договір банківського обслуговування б/н від 10.07.2012, який виконано заявником (банком) належним чином, позичальнику (боржнику) надано кредитні кошти, якими він користувався, але при цьому не виконував свої грошові зобов'язання з повернення кредитних коштів з урахуванням процентів за їх використання.

Водночас, ані в заяві про видачу судового наказу (розрахунку заборгованості), ані в апеляційній скарзі не визначено періоди стягнення відсотків за користування кредитними коштами, комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що вимоги, заявлені до боржника в наказному проваджені, не визначені.

В доданому до заяви про видачу судового наказу розрахунку (том справи - 1, аркуші справи - 29-30) вказано лише дати операцій за рахунками обліку заборгованості. Жодного розрахунку, в якому було б зазначено в які конкретні дати та які саме суми коштів повинен був внести боржник з урахуванням умов укладеного між сторонами договору суду не надано.

Колегією суддів враховано надану заявником копію рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2014 у справі №904/7739/14 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансекспорт-5", яким за твердженням заявника було стягнуто з боржника заборгованість за договором б/н від 10.07.2012 у сумі 37 720,44 грн.

Однак зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що предметом дослідження у ньому були вимоги про солідарне стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «ВЕРУС» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСЕКСПОРТ-5» заборгованості за кредитом у розмірі 29 000,00 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 5 452,00 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 1 441,44 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом у сумі 1 827,00 грн.

Колегією суддів враховано, що факт надання заявником кредитних коштів у сумі 29 000,00 грн. на виконання укладеного між заявником та боржником договору банківського обслуговування б/н від 10.07.2012 встановлено вищезгаданим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2014 у справі №904/7739/14.

Водночас, як уже зазначалося вище, заявник подав до місцевого господарського суду заяву про видачу судового наказу на заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАНСЕКСПОРТ-5» у загальній сумі 157 135,84 грн., яка включає у себе 58 966,67 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 88 080,17 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором та 10 089,00 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом. При цьому заявником не надано розрахунку, в якому би чітко були вказані періоди стягнення нарахованих боржнику процентів, комісії та санкцій (пені), що надало б можливість суду визначити та перевірити розмір вимог заявника, відносно яких подано заяву про видачу судового наказу.

В додатках до заяви про видачу судового наказу вказано банківську виписку по рахунках боржника. Однак вказаний доказ до заяви додано не було, про що канцелярією місцевого господарського суду було складено відповідний Акт №35/2018 від 07.02.2017 (том справи - 1, аркуш справи - 36). До апеляційної скарги банківські виписки по рахунку боржника також надано не було.

Колегією суддів враховано надану заявником довідку про встановлення ліміту по поточному рахунку боржника (том справи - 1, аркуш справи - 28), але вказаний доказ підтверджує лише розмір ліміту кредитних коштів, проте не свідчить ані про наявність боргу, ані про періоди прострочення.

Позивачем було надано суду апеляційної інстанції (вх.№09.1-14/156 від 28.02.2018) виписку по рахунку боржника про надання кредиту. Однак у вказаній виписці зафіксовано лише суму кредитного ліміту у розмірі 29 000,00 грн. Жодних інших відомостей вона не містить.

Судова практика, на яку посилається заявник в апеляційній скарзі пов'язана із виконанням договору позики (кредитного договору), але при цьому надані судові рішення не стосуються застосування судами процесуального законодавства при зверненні із заявою про видачу судового наказу в межах наказного провадження, оскільки ці рішення були ухвалені ще до внесення відповідних змін до Господарського процесуального кодексу України, які набули чинності з 15.12.2017.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що заявником не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність заборгованості у боржника перед заявником.

Таким чином, заявник не надав доказів на підтвердження обставин, якими заявник обґрунтовує свої вимоги щодо видачі судового наказу, а за відсутності належного обґрунтування заявлених вимог разом з переліком відповідних доказів, що мають бути додані заявником до заяви про видачу судового наказу, в тому числі банківських виписок по рахунку боржника, суд позбавлений можливості встановити законність виданого ним наказу.

Відповідно до п.п.1 та 8 ч.1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заяву подано з порушенням вимог ст. 150 цього Кодексу; із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

За результатами перегляду даної справи колегією суддів Київського апеляційного господарського суду було встановлено, що заявником при поданні до місцевого господарського суду заяви про видачу судового наказу не було дотримано вимоги п.п.4, 5 ч.2 та п.4 ч.3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не зазначено обставин та переліку доказів, на яких ґрунтуються його вимоги до боржника, у зв'язку з чим судом першої інстанції було правомірно відмовлено у видачі судового наказу.

Водночас, колегія суддів звертає увагу заявника на положення ч.1 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.п.1 та 8 ч.1 ст. 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

В ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми чинного законодавства, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваної у даній справі ухвали суду відсутні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, покладається на заявника (апелянта).

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 13, 14, 73, 74, 76, 86, 129, 252, 269, 270, 271, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 08.02.2018 у справі №927/97/18 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 08.02.2018 у справі №927/97/18 залишити без змін.

Матеріали справи №927/97/18 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова