УХВАЛА

м. Київ

16.03.2018Справа № 910/1479/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор» та Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача 2 - Держана організація (установа, заклад) «Фонда гарантування вкладів фізичних осіб»
провизнання договору недійсним та вчинення дій
Суддя Отрош І.М.

Представники учасників справи:

від позивача: Аветян А.Г. - представник на підставі довіреності № 913 від 24.10.2017;

від відповідача 1: Грушко О.О. - адвокат на підставі ордеру КС№404651 від 13.03.2018;

від відповідача 2: Савчук О.Г. - представник за довіреністю № 16 від 05.02.2018;

від третьої особи: не з'явились.

ВСТАНОВИВ:

09.02.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор» та Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про визнання договору недійсним та вчинення дій.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Договір відступлення прав № 526 від 11.10.2017, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаровою Ольгою Петрівною, та укладений між відповідачами, зі сторони Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» був укладений уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_6, яка діяла на підставі постанови правління НБУ № 190 від 19.03.2015 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних» та постанови НБУ від 16.07.2015 № 460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь». Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2016 у справі № 826/22323/15 визнано протиправною та скасовано як постанову правління НБУ № 190 від 19.03.2015 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних», так і постанову НБУ від 16.07.2015 № 460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь».

За таких обставин, враховуючи, що станом на дату укладення між відповідачами Договору відступлення прав № 526 від 11.10.2017, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_6 не була наділена компетенцією вчиняти оспорюваний правочин, позивач просить суд визнати недійсним Договір відступлення прав № 526 від 11.10.2017.

Крім того, на підставі оспорюваного правочину приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаровою Ольгою Петрівною були внесені зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо іпотекодержателя за договорами іпотеки, укладеними між позивачем та відповідачем 2, та право вимоги за якими було передано відповідачу 1 на підставі Договору відступлення прав № 526 від 11.10.2017 (з Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор»).

За таких обставин, оскільки, на думку позивача, оспорюваний Договір відступлення прав № 526 від 11.10.2017 слід визнати недійсним, позивач також просить суд скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи, вчинені приватним нотаріусом, щодо переходу прав іпотекодержателя за іпотечними договорами від Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2018 відкрито провадження у справі №910/1479/18, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача 2 - Державну організацію (установу, заклад) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб»; підготовче засідання призначено на 16.03.2018; встановлено учасникам справи строки на подання заяв по суті справи.

05.03.2018 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву (докази направлення копії відзиву та доданих до нього документів долучені до відзиву).

14.03.2018 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшло клопотання про передачу справи №910/1479/18 за підсудністю до Господарського суду Житомирської області.

16.03.2018 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву (докази направлення копії відзиву та доданих до нього документів долучені до відзиву).

16.03.2018 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшли письмові пояснення по справі.

У судовому засіданні 16.03.2018 представник відповідача 2 заявив усне клопотання про поновлення пропущеного строку для подання відзиву на позовну заяву так як ним було пропущено встановлений судом строк для подачі відзиву.

Відповідно до ч. 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2018 було встановлено відповідачам строк на подання відзиву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду.

Судом встановлено, що ухвала Господарського суду міста Києва від 14.02.2018 у справі №910/1479/18 була отримана відповідачем 2 - 19.02.2018, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 996, з огляду на що відповідач 2 повинен був подати відзив на позовну заяву у строк до 06.03.2018 включно.

Однак, як встановлено судом, відповідачем 2 подано відзив на позовну заяву 16.03.2018, тобто з пропущенням встановленого судом строку для подання відзиву.

Відповідно до ч. 2 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Згідно з ч. 6 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Враховуючи заявлене представником відповідача 2 усне клопотання про поновлення пропущеного строку для подання відзиву на позовну заяву, керуючись ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, судом у підготовчому засіданні 16.03.2018 було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про продовження відповідачу 2 процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву (відповідно до протоколу судового засідання від 16.03.2018).

У підготовчому засіданні 16.03.2018 судом було не прийнято до розгляду подані відповідачем 1 16.03.2018 письмові пояснення, так як відповідачем 1 вже було подано відзив на позовну заяву у строк, встановлений судом, а вказані пояснення подані після закінчення строку для подання відзиву на позовну заяву.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Згідно з ч. 2 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Таким чином, відповідач у справі викладає письмово свої заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у відзиві на позовну заяву та Господарським процесуальним кодексом України не передбачено подання відповідачем письмових пояснень по справі.

Водночас, відповідно до ч. 5 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

Відповідачем 1 не було обґрунтовано необхідності подання письмових пояснень по справі, а судом такої необхідності визнано не було, з огляду на що суд не прийняв до розгляду подані відповідачем 1 16.03.2018 письмові пояснення по справі.

При цьому, доказів направлення вказаних письмових пояснень іншим учасникам справи відповідачем 1 надано не було.

Розглянувши у підготовчому засіданні 16.03.2018 подане відповідачем 1 клопотання про передачу справи №910/1479/18 за підсудністю до Господарського суду Житомирської області, суд відмовив в його задоволенні з огляду на таке.

Вказане клопотання обгрунтоване тим, що відповідно до ч. 3 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини, з огляду на що, на думку відповідача 1, справа підлягає розгляду Господарським судом Житомирської області так як предметом іпотеки за іпотечними договорами, право вимоги за якими відповідач 2 передав відповідачу 1 за Договором відступлення прав № 526 від 11.10.2017, є земельні ділянки, нежитлові приміщення та будівлі, розташовані у м. Новоград-Волинському Житомирської області.

Суд вважає вказані твердження відповідача 1 необгрунтованими, так як відповідно до ч. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України позов пред'являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що місцезнаходженням відповідачів є місто Київ, з огляду на що спір у даній справі підлягає вирішенню Господарським судом міста Києва.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов'язані між собою позовні вимоги пред'явлені одночасно щодо декількох об'єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об'єкта, вартість якого є найвищою.

Таким чином, спори, що виникають з приводу нерухомого майна, такі як витребування майна, звернення стягнення на майно, визнання права власності на майно розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Водночас, предметом позову у даній справі є визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, а не визнання права власності на майно, витребування майна, звернення стягнення на предмет іпотеки, тощо, з огляду на що суд вважає необгрунтованими твердження відповідача 1 про наявність підстав для передачі спору на розгляд до Господарського суду Житомирської області на підставі ч. 3 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України.

За таких обставин, судом у підготовчому засіданні 16.03.2018 було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відмову у задоволенні клопотання відповідача 1 про передачу справи №910/1479/18 за підсудністю до Господарського суду Житомирської області, про що зазначено у протоколі судового засідання від 16.03.2018.

У підготовчому засіданні 16.03.2018 представником відповідача 1 було заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/19179/17.

Судом у підготовчому засіданні 16.03.2018 було поставлено на вирішення питання про зупинення провадження у справі.

Представник позивача у підготовчому засіданні 16.03.2018 заперечив проти зупинення провадження у справі; представники відповідача 1 та відповідача 2 просили зупинити провадження у справі.

Представник третьої особи у підготовче засідання 16.03.2018 не з'явився, про призначене підготовче засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 005.

У підготовчому засіданні 16.03.2018 суд дійшов висновку про зупинення провадження у справі №910/1479/18 з огляду на таке.

Судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» (позичальник) було укладено Кредитний договір №04/2014-Ю від 12.02.2014, Кредитний договір №13/2014-Ю від 03.07.2014, Кредитний договір №41/2013-Ю від 12.11.2013, Кредитний договір №13/2013-Ю від 24.04.2013, за умовами яких Банк відкриває позичальнику відновлювану відкличну кредитну лінію та зобов'язується надавати кредитні кошти у розмірі та на умовах, визначених цими договорами, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі.

Судом встановлено, що 11.10.2017 між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (банк) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_6 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор» (новий кредитор) укладено Договір №UA-EA-2017-07-28-000017-с/42 про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги (надалі - Договір відступлення), у відповідності до п. 2.1 та Додатку №1 якого за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, Банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні Банку, а новий кредитор набуває в обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги Банку до позичальника та заставодавців, поручителів за Кредитними договорами №04/2014-Ю від 12.02.2014, №13/2014-Ю від 03.07.2014, №41/2013-Ю від 12.11.2013 та №13/2013-Ю від 24.04.2013, а новий кредитор сплачує Банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором.

Відповідно до п. 2.1 Договору №UA-EA-2017-07-28-000017-с/42 про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги від 11.10.2017 сторони домовились, що відступлення банком новому кредитору прав вимоги за договорами іпотеки (застави), що були укладені в забезпечення виконання зобов'язань боржників за основними договорами та були посвідчені нотаріально, відбувається за окремим договором,який укладається між сторонами одночасно із укладенням цього договору та підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор» та Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про визнання недійсним договору №UA-EA-2017-07-28-00017-с/42 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 11.10.2017 (справа №910/19179/17).

Позовні вимоги у справі №910/19179/17 обгрунтовані тим, що укладений між відповідачами договір №UA-EA-2017-07-28-00017-с/42 від 11.10.2017, за якими відповідач-2 відступив відповідачу-1 право вимоги до позивача за кредитними договорами №04/2014-Ю від 12.02.2014, №13/2014-Ю від 03.07.2014, №41/2013-Ю від 12.11.2013 та №13/2013-Ю від 24.04.2013, був укладений від імені ПАТ «Банк Київська Русь» особою, яка не мала необхідного обсягу дієздатності, у зв'язку з чим даний підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/19179/17 визнано недійсним з моменту укладення Договір №UA-EA-2017-07-28-00017-с/42 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 11.10.2017, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор» та Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь».

Задовольняючи позов, суд у справі дійшов висновку про відсутність повноважень в уповноваженої особи Фонду ОСОБА_6 на укладення Договору №UA-EA-2017-07-28-00017-с/42 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 11.10.2017.

Судом встановлено, що 12.02.2014 між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» (іпотекодавець) укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області Качан В.О. за реєстровим номером 346, відповідно до умов якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання основного зобов'язання (Кредитний договір №04/2014-Ю від 12.02.2014) передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку нерухоме майно (нежитлові приміщення, земельні ділянки), перелік якого наведений у п. 1.1 вказаного іпотечного договору.

Судом встановлено, що 03.07.2014 між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» (іпотекодавець) укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області Качан В.О. за реєстровим номером 1657, відповідно до умов якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання основного зобов'язання (Кредитний договір №13/2014-Ю від 03.07.2014) передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку нерухоме майно (нежитлові приміщення, земельні ділянки), перелік якого наведений у п. 1.1 вказаного іпотечного договору.

Судом встановлено, що 24.04.2013 між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» (іпотекодавець) укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області Качан В.О. за реєстровим номером 1148, відповідно до умов якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання основного зобов'язання (Кредитний договір №13/2013-Ю від 24.04.2013) передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку нерухоме майно (нежитлові приміщення, земельні ділянки), перелік якого наведений у п. 1.1 вказаного іпотечного договору.

11.10.2017 між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (первісний заставодержатель/іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор» (новий заставодержатель/іпотекодержатель) укладено Договір про відступлення прав, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаровою О.П., зареєстрований реєстрі за № 526.

У п. 1.1 Договору про відступлення прав від 11.10.2017 зазначено, що на умовах, викладених у цьому договорі, та у зв'язку з укладенням Договору №UA-EA-2017-07-28-00017-с/42 про відступлення прав вимоги від 11.10.2017, щодо відступлення прав за кредитними договорами №04/2014-Ю від 12.02.2014, №13/2014-Ю від 03.07.2014, №41/2013-Ю від 12.11.2013 та №13/2013-Ю від 24.04.2013, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (первісний заставодержатель/іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор» (новий заставодержатель/іпотекодержатель) первісний заставодержатель/іпотекодержатель відступає новому заставодержателю/іпотекодержателю права за договорами застави та іпотеки, укладеними між первісним заставодержателем/іпотекодержателем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» (боржник), зокрема: - за Договором іпотеки, посвідченим 03.07.2014 приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області Качан В.О., за реєстровим номером 1657; - за Договором іпотеки, посвідченим 23.04.2013 приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області Качан В.О., за реєстровим номером 1148; - за Договором іпотеки, посвідченим 20.02.2014 приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області Качан В.О., за реєстровим номером 346.

Вказані договори укладено в забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами, вказаними у п. 1.1 цього договору (за кредитними договорами №04/2014-Ю від 12.02.2014, №13/2014-Ю від 03.07.2014, №41/2013-Ю від 12.11.2013 та №13/2013-Ю від 24.04.2013).

Згідно з п. 1.3 Договору про відступлення прав від 11.10.2017 до прав, котрі є предметом даного договору і які відступаються за цим договором, входять всі без виключення права заставодержателя за договорами застави, всі права іпотекодержателя за договорами іпотеки, в тому числі право звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема в позасудовому порядку на підстав застереження про задоволення вимог іпотеко держателя.

Відповідно до п. 1.4 Договору про відступлення прав від 11.10.2017 укладення цього договору є правовою підставою для заміни сторони заставодержателя за договорами застави, іпотекодержателя за договорами іпотеки та переходу (відступлення) від первісного заставодержателя/іпотекодержателя до нового заставодержателя/іпотекодержателя всього комплексу прав та обов'язків заставодержателя/іпотекодержателя за договорами застави та договорами іпотеки в повному обсязі.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить суд визнати недійсним Договір відступлення прав № 526 від 11.10.2017, так як станом на дату укладення між відповідачами Договору відступлення прав № 526 від 11.10.2017, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_6 не була наділена компетенцією вчиняти оспорюваний правочин.

Крім того, оскільки, на думку позивача, оспорюваний Договір відступлення прав № 526 від 11.10.2017 слід визнати недійсним, позивач також просить суд скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи, вчинені приватним нотаріусом, щодо переходу прав іпотекодержателя за іпотечними договорами від Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор».

Відповідно до ч. 1 ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Згідно з ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Суд зазначає, що акцесорний характер способів забезпечення виконання зобов'язань означає, що правочин щодо встановлення забезпечення буде мати юридичну силу тільки тоді, коли має юридичну силу основне зобов'язання. Іншими словами, забезпечення не може існувати, коли відсутній предмет забезпечення.

Таким чином, у випадку визнання недійсним основного зобов'язання, недійсним є також акцесорне зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Таким чином, закон передбачає єдність основного зобов'язання та забезпечувальних зобов'язань, яка полягає у неможливості існування різних кредиторів за основним зобов'язанням та за похідними забезпечувальними зобов'язаннями.

Як встановлено судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/19179/17 визнано недійсним з моменту укладення Договір №UA-EA-2017-07-28-00017-с/42 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 11.10.2017, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор» та Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь», та відповідно до умов якого Банк відступив шляхом продажу новому кредитору належні Банку права вимоги до позичальника та заставодавців, поручителів за Кредитними договорами №04/2014-Ю від 12.02.2014, №13/2014-Ю від 03.07.2014, №41/2013-Ю від 12.11.2013 та №13/2013-Ю від 24.04.2013.

Таким чином, судом у справі №910/19179/17, зважаючи на визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, зокрема, фактично було встановлено особу належного кредитора за вказаними кредитними договорами (Кредитними договорами №04/2014-Ю від 12.02.2014, №13/2014-Ю від 03.07.2014, №41/2013-Ю від 12.11.2013 та №13/2013-Ю від 24.04.2013), а саме Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь».

15.12.2017 набрала чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 13 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України (в редакції з 15.12.2017) судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017) рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Судом встановлено, що Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор» були подані апеляційні скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/19179/17 та матеріали справи №910/19179/17 були направлені до Київського апеляційного господарського суду.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадках об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Суд зазначає, що об'єктивна неможливість розгляду даної справи до набрання законної сили рішенням суду у справі №910/19179/17 полягає у наступному: 1) судом у справі №910/19179/17, зважаючи на визнання недійсним відступлення прав вимоги на користь іншого кредитора за кредитним зобов'язанням, фактично було встановлено особу належного кредитора за основними зобов'язаннями - кредитними договорами; 2) предметом судового розгляду у даній справі є визнання недійсним Договору відступлення прав № 526 від 11.10.2017, за яким було відступлено права вимоги за іпотечними договорами, укладеними на забезпечення виконання кредитного зобов'язання, що, по суті, зводиться до встановлення судом обставин щодо особи належного кредитора за договорами забезпечення (іпотеки); 3) враховуючи норми ст. 512 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку», кредитором за основним зобов'язанням та кредитором за забезпечувальним зобов'язанням виключно може бути одна і та сама особа.

Таким чином, у випадку набрання рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/19179/17 законної сили, будуть встановлені обставини, що кредитором за Кредитними договорами №04/2014-Ю від 12.02.2014, №13/2014-Ю від 03.07.2014, №41/2013-Ю від 12.11.2013 та №13/2013-Ю від 24.04.2013 є Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь», що в свою чергу свідчить, що кредитором за іпотечними договорами, права за якими були відступлені (Договором іпотеки, посвідченим 03.07.2014 приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області Качан В.О., за реєстровим номером 1657, за Договором іпотеки, посвідченим 23.04.2013 приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області Качан В.О., за реєстровим номером 1148, за Договором іпотеки, посвідченим 20.02.2014 приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області Качан В.О., за реєстровим номером 346), є також Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь».

У випадку встановлення судом при розгляді даної справи обставин щодо відсутності підстав для визнання недійсним оспорюваного договору відступлення прав вимоги за іпотечними договорами, що відповідно буде свідчити, що належним кредитором за такими іпотечними договорами є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор», такі висновки суду та встановлені обставини будуть суперечити обставинам, встановленим у рішенні Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/19179/17, яким визнано недійсним договір відступлення прав вимоги за основними зобов'язаннями - кредитними договорами, та, по суті, встановлено особу належного кредитора за основними (кредитними) зобов'язаннями - Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь», що як наслідок буде суперечить імперативним нормам закону щодо акцесорної правової природи забезпечувальних зобов'язань та відповідно неможливості існування різних кредиторів за основним та іпотечним зобов'язанням.

При цьому, недійсність відступлення прав вимоги за основним зобов'язанням, по суті, має правовим наслідком недійсність відступлення прав вимоги за акцесорними зобов'язаннями.

Суд зазначає, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який вимагає, зокрема, щоб остаточне вирішення судом спору не ставилося під сумнів.

У рішенні від 9 листопада 2004 року в справі "Науменко проти України" Європейський суд зазначив, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду остаточного й обов'язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення повинні використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.

Таким чином, обставини, встановлені судом у справі №910/19179/17 щодо особи кредитора за основними зобов'язаннями (по суті, особи кредитора за забезпечувальними зобов'язаннями) не можуть переоцінюватись та ставитись під сумнів судом при розгляді даної справи.

Наведене свідчить про об'єктивну неможливість розгляду даної справи до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/19179/17, а також про відсутність підстав у суду в межах даної справи оцінювати обставини (факти) щодо особи кредитора за забезпечувальними зобов'язаннями, так як, по суті, така особа (особа кредитора за забезпечувальними зобов'язаннями), так само як і особа кредитора за основними зобов'язаннями, була встановлена рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/19179/17, яке наразі переглядається в апеляційному порядку.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що неможливість розгляду даної справи до вирішення взаємопов'язаної справи №910/19179/17 (а саме, до набрання законної сили судовим рішенням), полягає у потенційній можливості порушення правової визначеності як одного із елементів верховенства права, яке полягатиме у досягненні такого стану речей, за якого кредитором за основним зобов'язанням та кредитором за забезпечувальним зобов'язанням будуть різні суб'єкти.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 229 Господарського процесуального кодексу України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 5 частини першої статті 227 цього Кодексу - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

За таких обставин, суд дійшов висновку зупинити провадження у справі №910/1479/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор» та Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про визнання договору недійсним та вчинення дій до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/19179/17 за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор» та Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про визнання договору недійсним та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» про стягнення заборгованості.

Враховуючи викладене, керуючись п. 5 ч. 1 ст. 227, п. 4 ч. 1 ст. 229, ст. 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Зупинити провадження у справі №910/1479/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор» та Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про визнання договору недійсним та вчинення дій до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/19179/17 за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор» та Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про визнання договору недійсним та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» про стягнення заборгованості.

2. Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та підлягає оскарженню в апеляційному порядку у строк, встановлений статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повна ухвала складена 27.03.2018

Суддя І.М. Отрош