ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 року Справа № 925/1664/17

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В.,

секретар судового засідання - Козоріз О.І.,

за участі представників сторін:

від позивача - Федоренко О.І. - представник за довіреністю,

від першого відповідача - представник не з'явився,

від другого відповідача - представник не з'явився,

від третіх осіб:

від публічного акціонерного товариства "Сбербанк" - представник не з'явився,

від Центрального відділу Державної виконавчої служби м. Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області -представник не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Сван-1", м. Черкаси

до 1. фізичної особи-підприємця Купчини Марії Іванівни, м. Черкаси

2. товариства з обмеженою відповідальністю "І.К.ВЕЛ", м. Дніпро

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:

1. публічного акціонерного товариства "Сбербанк", м. Київ;

2. Центрального відділу Державної виконавчої служби м. Черкаси

Головного територіального управління юстиції у Черкаській

області, м. Черкаси

про визнання недійсним договору суборенди та стягнення 100 000 грн.

00 коп.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Черкаської області з позовом звернулося товариство з обмеженою відповідальністю "Сван-1" до фізичної особи-підприємця Купчини Марії Іванівни та товариства з обмеженою відповідальністю "І.К.ВЕЛ" про:

- визнання недійсним договору №01/04/17 суборенди нежитлового приміщення від 01 квітня 2017 року укладеного між відповідачами, на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України;

- стягнення з першого відповідача частини безпідставно отриманих коштів в розмірі 100 000 грн. 00 коп., з підстав визначених ст. ст. 1212, 1213 ЦК України.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 27 грудня 2017 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 25 січня 2018 року, а також залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача публічне акціонерне товариство "Сбербанк".

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 25 січня 2018 року відкладено підготовче засідання на 22 лютого 2018 року.

Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Центральний відділ Державної виконавчої служби м. Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 22 лютого 2018 року продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та оголошено перерву в підготовчому засіданні до 28 лютого 2018 року.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 28 лютого 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Розгляд справи по суті призначено на 22 березня 2018 року.

Представники відповідачів та третіх осіб в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце проведення судового засідання належним чином були повідомлені, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити повністю.

В обґрунтування поданого позову позивач вказував, що спірний правочин укладений з порушенням вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки позивач не укладав договору оренди №15/02-17/01 від 15 лютого 2017 року з першим відповідачем на підставі якого між відповідачами було укладено спірний договір суборенди. Також позивач вказував, що договір оренди було укладено без згоди іпотекодержателя - банку публічного акціонерного товариства "Сбербанк" та під час перебування майна під арештом, тобто спірний договір суборенди було укладено на підставі нікчемного договору оренди.

В позовній заяві позивач також вказував, що в результаті безпідставної та безоплатної експлуатації нерухомого майна позивачу було спричинено збитки, водночас позивач посилався на положення ст.ст. 1212, 1214 ЦК України та просив суд стягнути з першого відповідача безпідставно отриманих коштів в розмірі 100 000 грн. 00 коп.

Під час підготовчого провадження, в судовому засіданні, яке відбулося 25 січня 2018 року судом з урахуванням положень ст.182 ГПК України було з'ясовано, що позов про стягнення 100 000 грн. 00 коп. заявлено саме з підстав визначених ст. ст. 1212, 1214 ЦК України, як безпідставно отриманих коштів.

Перший відповідач у своєму відзиві від 07 лютого 2018 року (а.с. 220-225 т.1) зазначав, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про визнання оспорюваного договору суборенди недійсним є порушення вказаним правочином прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача.

Водночас перший відповідач вважає, що жодні права та інтереси позивача оспорюваними договором не порушено і не могло бути порушено, оскільки позивач не є стороною даного договору та в результаті виконання або невиконання сторонами умов оскаржуваного договору у позивача не виникло б жодних прав та обов'язків або інших інтересів щодо предмету оскаржуваного договору.

Відтак позивач в поданій ним позовній заяві не довів існування будь-якого порушеного права, за захистом якого він звернувся до суду з даним позовом, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

У зв'язку з несплатою другим відповідачем орендної плати більш ніж три місяці підряд, перший відповідач, користуючись своїм правом наданим п. 5.3.6. оскаржуваного договору, ст. 782 ЦК України, відмовився від договору суборенди від 01 квітня 2017 року, шляхом направлення на адресу товариства з обмеженою відповідальністю "І.К.ВЕЛ" повідомлення про відмову від договору. Відтак договір суборенди від 01 квітня 2017 року є розірваним з моменту одержання другим відповідачем відповідного повідомлення.

Тобто, перший відповідач вказує, що позовні вимоги позивача зводяться до визнання недійсним договору суборенди нежитлового приміщення, який вже розірвано сторонами, тобто зобов'язання за спірним договором є припиненими.

В зв'язку з чим перший відповідач вказував, що визнання договору суборенди недійсним є неможливим, оскільки предмет спору припинив існування.

Враховуючи вищенаведене, перший відповідач просив суд закрити провадження у справі в зв'язку з відсутністю предмету спору.

У своєму відзиві від 17 січня 2018 року за №31 (а.с.145-149 т.1 ) другий відповідач зазначав, що на день укладення спірного правочину перший відповідач надав другому відповідачу наступні документи: копію договору №15/02-14/01 оренди нежитлового приміщення від 15 лютого 2017 року, укладеного між першим відповідачем та позивачем; копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 08 лютого 2017 року; копію Витягу з реєстру платників єдиного податку та копію Довідки про відкриття рахунку.

Перший відповідач мав доступ до нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: м. Черкаси, бул. Шевченка, 335 та передав їх другому відповідачу за актом приймання-передачі приміщення в суборенду від 01 квітня 2017 року.

Таким чином у другого відповідача не було сумнівів вважати договір оренди таким, що укладений з недодержанням в момент його укладення вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

В договорі суборенди було зокрема вказано, що орендар має право користуватися приміщенням, що передається в суборенду згідно договору №15/02-17/01 оренди нежитлового приміщення від 15 лютого 2017 року укладеного між фізичною особою-підприємцем Купчиною Марією Іванівною та товариством з обмеженою відповідальністю "Сван-1". Орендар засвідчив, що на приміщення не накладене будь-яке стягнення, арешти, приміщення не перебуває в податковій заставі, в іпотеці, тощо.

Водночас 20 квітня 2017 року другий відповідач дізнався, що на момент укладення спірного правочину нежитлове приміщення за адресою м. Черкаси, бул. Шевченка, 335 було обтяжене іпотекою, у зв'язку з чим могло бути передане позивачем в оренду лише за згоди на це іпотекодержателя.

Таким чином другий відповідач позовні вимоги про визнання недійсним договору визнає.

У відповіді на відзив першого відповідача позивач не погоджується з доводами фізичної особи - підприємця Купчини Марії Іванівни про відсутність предмету спору, у зв'язку з розірванням договору суборенди від 01 квітня 2017 року, оскільки перший відповідач не надає доказів, які спростовують викладені в позові обставини та свідчать про наявність згоди заставодержателя на передачу об'єкта нерухомого майна, обтяженого іпотекою, в оренду (суборенду) іншим особам.

Позивач вказує, що укладений договір оренди №15/02-17/01 від 15 лютого 2017 року на який міститься посилання в п. 1.3. оскаржуваного договору є нікчемним в силу приписів ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку" та ч. 2 ст. 215 ЦК України з моменту його підписання та не потребує окремого визнання його недійсним судом.

Також позивач вказував, що нікчемний правочин, або правочин визнаний судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення, а тому доводи відповідача про відсутність предмету спору є наразі передчасними.

В письмових поясненнях від 22 січня 2018 року (а.с.196 т.1) третя особа - публічне акціонерне товариство "Сбербанк" вказувала, що на підставі ч.3 ст.12 Закону України "Про іпотеку" правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Відтак банк вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та просить суд задовольнити позов.

Письмові пояснення публічного акціонерного товариства "Сбербанк" від 26 лютого 2018 року та від 12 березня 2018 року судом до уваги не приймаються, оскільки подані з пропущенням строку визначеного судом ухвалою від 25 січня 2018 року.

В судовому засіданні, яке відбулося 22 березня 2018 року згідно ч. 1 ст. 240 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення зі справи №925/1664/17.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, а також дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом під час розгляду даного спору, 01 квітня 2017 року між фізичною особою-підприємцем Купчиною Марією Іванівною (орендар) та товариством з обмеженою відповідальністю "І.К.ВЕЛ" (суборендар) було укладено договір суборенди нежитлового приміщення за №01/04/17.

Згідно з п. 1.1. вищевказаного договору орендар зобов'язався передати суборендарю, а суборендар - прийняти у тимчасове платне користування на строк та на умовах даного договору нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою м. Черкаси, бул. Шевченка, 335.

Загальна площа приміщення становить 94,6 кв.м. (п. 1.2. договору суборенди).

Право тимчасового користування приміщення належить орендарю на підставі договору оренди №15/02-17/01 від 15 лютого 2017 року укладеного між фізичною особою-підприємцем Купчиною Марією Іванівною і товариством з обмеженою відповідальністю "Сван-1" (власник). Приміщення належить власнику на праві приватної власності, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, індексний номер витягу 56151743 від 29 березня 2016 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01, виданий Черкаським районним управлінням юстиції. Згода товариства з обмеженою відповідальністю "Сван-1" на передачу приміщення в суборенду зазначено в п. 6.1.5 договору оренди нежитлового приміщення №01 від 01 квітня 2017 року (п. 1.3. договору суборенди).

Згідно п. 2.1.2 договору суборенди орендар засвідчує, що на приміщення не накладене будь-яке стягнення, арешти, приміщення не перебуває в податковій заставі, в іпотеці (а у разі знаходження в іпотеці - отримати на момент укладення договору в належному вигляді згоду від іпотекодержателя для укладення договору і повідомити про це суборендаря), приміщення не передано в суборенду іншій особі, яка не є стороною по даному договору, приміщення не внесено до статутного капіталу юридичних осіб, щодо приміщення чи частини всього нерухомого майна до складу якого входять приміщення відсутні судові спори, договір не укладався під впливом тяжких для орендаря обставин тощо.

Також з матеріалів справи вбачається, що 15 лютого 2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Сван-1" (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Купчиною Марією Іванівною (орендар) було укладено договір нежитлового приміщення №15/02-14/01.

Зі сторони товариства з обмеженою відповідальністю "Сван-1" договір оренди було підписано генеральним директором ОСОБА_4.

Згідно п. п. 1.1., 1.3. договору оренди орендодавець зобов'язався передати, а орендар - прийняти в строкове платне користування приміщення загальною площею 94,6 кв.м., що розташоване за адресою м. Черкаси, бул. Шевченка, 335. Передача майна в оренду не спричиняє передачі орендарю права власності на це майно, власником орендованого майна залишається товариство з обмеженою відповідальністю "Сван-1".

Водночас нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: м. Черкаси, бул. Шевченка, 335 перебуває в іпотеці публічного акціонерного товариства "Сбербанк", на підставі іпотечного договору від 13 лютого 2008 року (а.с. 53-65 т. 1), укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Сван-1" (іпотекодавець), дочірнім підприємством "Золотоніський комбікормовий завод" (боржник) та закритим акціонерним товариством "Банк НРБ" (іпотекодержатель).

Інформація про обтяження об'єкту нерухомого майна іпотекою внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна суб'єкта.

Також в своїх письмових поясненнях від 22 січня 2018 року публічне акціонерне товариство "Сбербанк" підтверджувало перебування майна позивача на момент укладання договорів оренди та суборенди в іпотеці саме публічного акціонерного товариства "Сбербанк" і даний факт сторонами не заперечується.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що постановою господарського суду Черкаської області від 01 листопада 2017 року зі справи №04/14-10/5026/2337/2011 визнано товариство з обмеженою відповідальністю "Сван-1" банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців.

Ухвалою від 09 лютого 2012 року відсторонено керівника боржника ОСОБА_5 - голову ліквідаційної комісії товариства з обмеженою відповідальністю "Сван-1" (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2) від посади. Покладено виконання обов'язків керівника товариства з обмеженою відповідальністю "Сван-1" на арбітражного керуючого - розпорядника майна боржника Юдицького Олександра Вікторовича.

Ухвалою суду від 29 травня 2012 року накладено арешт на все майно боржника шляхом: оголошення заборони його відчуження (зі складенням постанови); проведення його опису (зі складенням акту опису й арешту майна). Заборонено вчинення будь-яких дій щодо розпорядження арештованим майном, в тому числі і відчуження його у будь-який спосіб, крім здійснення виплат грошовими коштами з рахунку боржника у випадках, передбачених ч.6 ст.12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Боржник (товариство з обмеженою відповідальністю "Сван-1") знаходиться за адресою (місцезнаходження боржника): АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2).

Також матеріалами справи підтверджується, що перший відповідач 06 лютого 2018 року звернувся до другого відповідача з повідомленням (а.с. 234 т.1), в якому фізична особа-підприємець Купчина Марія Іванівна повідомила, що договір суборенди №01/04/17 від 01 квітня 2017 року є розірваним з моменту одержання товариством з обмеженою відповідальністю "І.К.ВЕЛ" цього повідомлення.

Вказане повідомлення було направлено 06 лютого 2018 року через підприємство "Нова пошта" на адресу товариства з обмеженою відповідальністю "І.К.ВЕЛ" та отримано останнім 09 лютого 2018 року (а.с.29 т.2).

Відповідно до ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Отже, з 09 лютого 2018 року спірний договір суборенди є розірваним між сторонами в зв'язку з односторонньою відмовою першого відповідача.

Даний факт відповідачі не заперечують.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Тобто, після розірвання договору зобов'язання між сторонами припинилося.

Разом з тим, судом враховано, що згідно ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку" правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Частиною 2 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Оскільки при укладенні договору оренди нежитлового приміщення від 15 лютого 2017 року за №15/02-17/01 згоди на передачу майна, що перебуває в іпотеці публічним акціонерним товариством "Сбербанк" надано не було, і даний факт встановлено судом під час розгляду даного спору, то вказаний правочин в силу Закону України "Про іпотеку" є нікчемним.

За таких обставин, суд не приймає до уваги інші доводи позивача стосовно того, що уповноважені особи зі сторони товариства з обмеженою відповідальністю "Сван-1" договір оренди 15 лютого 2017 року з фізичною особою-підприємцем Купчиною Марією Іванівною не укладали, а також те, що майно перебувало під арештом, оскільки останні в даному випадку не мають жодного значення для вірного вирішення спору про визнання недійсним договору суборенди, який був укладений на підставі нікчемного договору оренди.

Правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших (п. 2.5. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Згідно ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

За змістом положень ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Правові наслідки недійсності правочину та наслідки визнання господарського зобов'язання недійсним визначено ст. 216 ЦК та ст. 208 ГК відповідно. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У разі визнання недійсним зобов'язання з інших підстав кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом.

Отже, чинне законодавство не передбачає визнання недійсним правочину на майбутнє. У майбутньому можуть бути припинені виключно права та обов'язки сторін за тим недійсним правочином, за яким ці права та обов'язки передбачалися на майбутнє. Тобто визнання недійсним договору та визнання недійсним зобов'язання не є тотожними поняттями, оскільки в силу прямої вказівки закону договір, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а визнання недійсним зобов'язання за цим договором стосується наслідків недійсності такого договору.

При цьому судом враховано відповідні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року зі справи №3-826гс16.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі з підстав відсутності предмету спору, оскільки після розірвання договору - 09 лютого 2018 року між сторонами припинилося зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 653 ЦК України, а сам спір між сторонами про визнання недійсним правочину (котрий у разі визнання його судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення в силу закону) - існує.

Крім того, в пункті 2.6. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначається, що розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскільки на підставі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, договір суборенди від 01 квітня 2017 року підлягає визнанню недійсним судом, тому що перший відповідач не мав законних підстав розпоряджатися майном позивача та передавати його в оренду другому відповідачу.

Доводи першого відповідача стосовно того, що оспорюваний правочин не порушує прав та інтересів позивача є помилковими, оскільки в силу положень ст.317 ЦК України саме власнику належать права володіння, розпорядження та користування своїм майном, і саме власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Отже, спірний договір суборенди безпосередньо порушує права позивача як власника майна, що є предметом спірного договору суборенди.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 42 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, крім грошових коштів, що знаходяться на банківському рахунку умовного зберігання (ескроу) банкрута, об'єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об'єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, у комунальну власність відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку.

Згідно ч. 2 ст. 41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" ліквідатор з дня свого призначення здійснює повноваження та вживає заходів спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб.

Зобов'язання банкрута - товариства з обмеженою відповідальністю "Сван-1" перед кредитором - публічним акціонерним товариством "Сбербанк" також забезпечені іпотекою нерухомого майна, а тому власник заінтересований у належному збереженню майна та не погіршення його стану і вартості.

Як вже зазначалося вище, другий відповідач позов в частині визнання недійсним договору суборенди визнав.

У відповідності до ч. 4 ст. 191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Що стосується позовних вимог про стягнення з першого відповідача частини безпідставно отриманих коштів в розмірі 100 000 грн. 00 коп. судом встановлено наступне.

Як вже зазначалося вище, в обґрунтування вказаної вимоги позивач посилався, зокрема, на приписи ст.ст.1212, 1214 ЦК України та зазначав, що оскільки перший відповідач не мав правових підстав розпоряджатися майном позивача, то отримані ним грошові кошти за період з 01 квітня 2017 року по 31 жовтня 2017 року в сумі 100 000 грн. 00 коп. є безпідставно отримані.

Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Водночас, саме майно (приміщення), яке було передано по договору не є спірним в даному провадженні.

Позивач просить суд стягнути з першого відповідача грошові кошти, які останній отримав від другого відповідача на виконання зобов'язань, що виникли з договору суборенди за вказаний період.

Згідно ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов'язана повернути доходи.

Позивач не звертався до суду з окремим позовом про визнання недійсним договору оренди від 15 лютого 2017 року на підставі якого фізична особа-підприємець Купчина Марія Іванівни набула майно.

Висновок про те, що вказаний правочин є недійсним в силу закону судом зроблено лише 22 березня 2018 року.

Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили.

За недійсним договором оренди, (як вже зазначалося вище) зобов'язання припиняються лише на майбутнє.

Також матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався з 01 квітня 2017 року до 31 жовтня 2017 року з будь-якими заявами чи повідомленнями до фізичної особи-підприємця Купчини Марії Іванівни з приводу того, що остання неправомірно заволоділа майном позивача, оскільки уповноважені особи позивача договір оренди не укладали, а банк не надавав згоди на укладання договору оренди.

Доводи позивача стосовно того, що фізичній особі-підприємцю Купчині Марії Іванівні мала бути відома інформація стосовно володіння нею нерухомим майном без достатньої правової підстави, не є переконливими, оскільки саме по собі розміщення інформації про майно у відповідних реєстрах не призводить до автоматичного визнання недійсним правочину в яких це майно є їх предметом.

Разом з тим, інформація про те, чи надавав банк згоду на передачу в оренду майна чи ні, мала бути відомою лише самому банку як іпотекодаржателю та позивачу як іпотекодавцю, а не орендарю.

Орендар (перший відповідач) вважав, що в даному випадку орендодавець (позивач) діє правомірно, і самим фактом передачі майна схвалює даний правочин.

Таким чином під час розгляду даного спору позивач належними, допустимими та достатніми доказами не довів суду тієї обставини, що перший відповідач з 01 квітня 2017 року дізнався або міг дізнатися, що володіє майном без достатньої правової підстави маючи чинний (як він вважав) договір оренди, який на той момент не визнавався судом недійсним.

Разом з тим власність зобов'язує (ч. 4 ст. 319 ЦК України).

Зокрема, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить.

Судом в межах справи про банкрутство було покладено обов'язки керівника підприємства - позивача на арбітражного керуючого з 09 лютого 2012 року.

Отже, з вказаної дати позивач мав би контролювати знаходження майна у користуванні третіх осіб та негайно вживати відповідних заходів.

Крім того, рішення суду про визнання недійсним договору суборенди станом на 22 березня 2018 року не вступило в законну силу, а тому вимога про стягнення з першого відповідача доходів, які вона отримала на виконання даного зобов'язання є передчасною.

Враховуючи вищенаведене, підстав для стягнення з першого відповідача 100 000 грн. 00 коп. як безпідставно отриманих коштів немає.

Згідно ч. 1 ст. 130 ГПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Аналогічна норма міститься в ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

В зв'язку з тим, що другим відповідачем було визнано позов до початку розгляду справи по суті, то позивачу підлягає поверненню з Державного бюджету України 50% судового збору за вимогою про визнання договору недійсним.

Водночас, ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір повертається лише за клопотанням особи.

Отже, повернення судового збору без відповідного клопотання не допускається.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 129, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсним договір №01/04/17 суборенди нежитлового приміщення від 01 квітня 2017 року укладений між фізичною особою-підприємцем Купчиною Марією Іванівною та товариством з обмеженою відповідальністю "І.К.ВЕЛ".

3. В решті вимог - в позові відмовити.

4. Стягнути з фізичної особи - підприємця Купчини Марії Іванівни, АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Сван-1", вул. Рози Люксембург, 153/2, кв. 35, м. Черкаси, ідентифікаційний код НОМЕР_2 - 800 грн. 00 коп. витрат на сплату судового збору.

5. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "І.К.ВЕЛ", Узвіз Селянський, 3-А, м. Дніпро, ідентифікаційний код 36439904 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Сван-1", вул. Рози Люксембург, 153/2, кв. 35, м. Черкаси, ідентифікаційний код НОМЕР_2 - 400 грн. 00 коп. витрат на сплату судового збору.

Видати відповідні накази після набрання рішення законної сили.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строк визначені ст. 241 ГПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складено 28 березня 2018 року.

Суддя А.В.Васянович