ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2018 р. Справа № 909/754/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді М.І. Хабіб

суддів О.П. Дубник

ОСОБА_1,

за участю секретаря судового засідання Карнидал Л.Ю. та

представників сторін: в судове засідання не зявились (належно повідомлені),

розглянувши апеляційну скаргу Болехівського міського управління праці та соціального захисту населення від 22.11.2017 №962 (вх. суду від 01.12.2017 №01-05/5663/17)

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 17.10.2017, повний текст рішення складено 13.11.2017,

у справі №909/754/17(суддя Грица Ю.І.)

за позовом : Публічного акціонерного товариства Укртелеком, м. Київ в особі Івано-Франківської філії ПАТ Укртелеком, м. Івано-Франківськ

до відповідача: Болехівського міського управління праці та соціального захисту населення, м. Болехів Івано-Франківської області

про стягнення 73 945,34грн заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ПАТ Укртелеком в особі Івано-Франківської філії ПАТ Укртелеком звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Болехівської міської ради Івано-Франківської області (далі Управління) про стягнення 73 945,34грн заборгованості з компенсації видатків на відшкодування витрат, повязаних з наданням пільг на телекомунікаційні послуги.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач є оператором телекомунікацій та відповідно до вимог Цивільного та Господарського кодексів, ЗУ Про телекомунікації, Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012, надає послуги звязку на підставі публічного договору, зокрема, споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати. Такі пільги встановлені ЗУ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу, ЗУ Про жертви нацистських переслідувань, ЗУ Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, ЗУ Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус, ЗУ Про охорону дитинства.

Відповідно до п.п. б п.4 ч.1 ст. 89 та ст. 102 Бюджетного кодексу України видатки на відшкодування вартості наданих послуг пільговим категоріям громадян здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з Державного бюджету України (субвенцій) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002, відповідач є розпорядником коштів бюджетного фінансування соціальних пільг, до його повноважень належить здійснення відшкодування витрат, понесених позивачем на надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян.

Позивач вказує, що за період з січня по грудень 2016 року він надав послуги пільговим категоріям населення на загальну суму 73 945,34грн, вартість яких підлягає відшкодуванню за рахунок субвенції з бюджету. Зазначає, що на виконання наказу Міністерства праці та соціальної політики №535 від 04.10.2007 для проведення звірки розрахунків відшкодувань він щомісяця направляв відповідачу акти форми-2 Пільги, однак відповідач уникав їх підписання, посилаючись на відсутність фінансових асигнувань.

Посилаючись на ч. 2 ст. 617 ЦК України, рішення Європейського суду з прав людини Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005, постанову Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі №11/446, практику Вищого господарського суду України, позивач вказує, що відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення відповідача від виконання зобовязань перед позивачем щодо компенсації витрат за надані послуги.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 17.10.2017 у справі №909/754/17 (суддя Грица Ю.І.) позов задоволено. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 73 945,34грн заборгованості по компенсації видатків на відшкодування витрат, повязаних з наданням пільг на телекомунікаційні послуги та 1 600,00грн судового збору.

Рішення суду мотивоване ст.ст. 11, 509, 525, 526, 625 ЦК України, ст. ст. 48,89,102 БК України, ст. 63 ЗУ Про телекомунікації, ст. 19 ЗУ «Про державні соціальні стандарти та соціальні гарантії», Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002, Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 №295.При задоволенні позову суд виходив з обгрунтованості вимог позивача.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в позові.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що ЗУ Про державний бюджет України на 2016 рік не передбачені видатки у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послуг звязку, в місцевому бюджеті кошти на ці видатки також не затверджені, тому Управління як бюджетна установа не має можливості відшкодувати витрати, повязані з наданням пільг на телекомунікаційні послуги. Крім того, скаржник посилається на відсутність договору, укладеного з позивачем.

У клопотанні від 18.12.2017 № 1032( вх.суду від 22.12.2017 № 0104/8644/17) скаржник просить розглянути апеляційну скаргу без його представника.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує доводи скаржника, просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що зобовязання відповідача як головного розпорядника коштів на виконання державних програм соціального захисту виникли не на підставі договірних відносин, а на підставі закону, зокрема, Бюджетного кодексу України, ЗУ Про телекомунікації, ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу», ЗУ «Про жертви нацистських переслідувань», ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус», ЗУ «Про охорону дитинства». Позивач стверджує, що сума позову повністю відповідає бухгалтерському та податковому обліку Івано-Франківської філії ПАТ Укртелеком та обліковим даним пільгових категорій населення, яке проживає в м. Болехів та належним до нього населеним пунктам Івано-Франківської області, яким поіменно присвоєно особові рахунки в АСКР (автоматизованій системі комплексних розрахунків) позивача. Зазначає, що у формах №2 Пільги, які щомісячно для проведення звірки направлялися відповідачу засобами поштового звязку та в електронній формі на електронну адресу відповідача, поіменно вказані пільговики, яким надавалися послуги, однак відповідач від їх підписання відмовився.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 04.12.2017 у даній справі апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 09.01.2018.

Ухвалою від 09.01.2018 розгляд справи відкладено 30.01.2018.

Ухвалою від 30.01.2018 зупинено провадження у справі №909/754/17 до закінчення перегляду в касаційному порядку судових рішень у справі №909/395/17 чи інших судових рішень у подібних правовідносинах (в інших справах).

Ухвалою від 22.03.2018 поновлено провадження у даній справі, розгляд справи призначено на 27.03.2018.

У судове засідання 27.03.2018 сторони не забезпечили явки своїх представників в судове засідання, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

У звязку з набранням чинності 15.12.2017 Господарський процесуальним кодексом України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147 VІІІ, справа розглядається за правилами цього Кодексу відповідно до п.9 Перехідних положень.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, Львівський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Законами України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу, Про жертви нацистських переслідувань, Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус, Про охорону дитинства встановлені пільги щодо надання послуг звязку окремим категоріям споживачів, зокрема позачергове користування всіма послугами зв'язку, позачергове встановлення на пільгових умовах квартирних телефонів, сплата абонентної плати за користування телефоном у розмірі 50 відсотків затверджених тарифів.

Відповідно до ч. 3 ст. 63 ЗУ Про телекомунікації телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Частиною 2 статті 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" встановлено, що державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, зокрема, зведеним розрахунком заборгованості по видатках на відшкодування витрат, повязаних з наданням пільг на телекомунікаційні послуги, розрахунками видатків на відшкодування витрат, повязаних з наданням пільг за період з січня по грудень 2016 року форми -2, яка затверджена наказом Міністерства праці та соцполітики №535 від 04.10.2007, за період з січня по грудень 2016 року позивач надав послуги звязку пільговим категоріям населення, яке проживає в м. Болехів та населених пунктах Болехівської міської ради Івано-Франківської області, на загальну суму 73 945,34грн ( а.с. 10- 99).

Відповідно до абзацу 3 підпункту "б" п.4 ч.1 ст.89 Бюджетного кодексу України ( в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до видатків, що здійснюються з бюджетів міст республіканського АРК та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів об'єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, належать, зокрема, видатки на додаткові виплати населенню на покриття витрат з оплати житлово-комунальних послуг (житлові субсидії населенню), пільги окремим категоріям громадян.

Частиною 1 статті 102 Бюджетного кодексу України встановлено, що видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті "б" пункту 4 частини першої статті 89 цього Кодексу, проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету "( в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин;далі - Порядок), згідно з п. 2 якого фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі.

Головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів) (п. 3 Порядку).

Відповідно до п. 4 цього Порядку перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов'язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій, допомоги та компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян. Щомісячні суми субвенцій перераховуються на рахунки місцевих бюджетів, відкриті Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій у відповідних органах Державної казначейської служби, пропорційно обсягам субвенцій, передбаченим у державному бюджеті для бюджету Автономної Республіки Крим, обласних бюджетів, бюджетів мм. Києва та Севастополя.

Згідно з п. 5 Порядку головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення): зокрема, до 22 числа місяця, що настає за звітним, - щодо пільг та житлових субсидій населенню на оплату, зокрема, пільг з послуг зв'язку, у т.ч. безпроводового доступу до телекомунікаційної мережі з придбанням відповідних стаціонарних абонентських терміналів, та інших передбачених законодавством пільг (крім пільг на одержання ліків та зубопротезування). Інформація про фактично нараховані за звітний період суми подається як в цілому, так і за розрахунками, не проведеними згідно з Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. №20.

Фінансові органи районних держадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення), обєднаних територіальних громад, що створюються згідно з законом та перспективним планом формування територій громад, на підставі актів звіряння, зазначених у пункті 5 цього Порядку, щомісяця готують реєстри нарахованих сум та подають їх Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, управлінням Державної казначейської служби в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (п. 6 Порядку).

Пунктом 8 Порядку передбачено, що отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державної казначейської служби, для здійснення відповідних видатків. Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють у п'ятиденний строк розрахунки з постачальниками відповідних послуг і ведуть облік за видами пільг та житлових субсидій населенню .

Частиною 6 статті 48 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетні зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, він не відшкодував позивачу витрат за надані у 2016році послуги звязку пільговим категоріям населення.

Крім того, в порушення вимог п.5 Порядку щодо складання щомісячних актів звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг відповідач таких актів не складав, а надіслані позивачем акти не підписував .

За змістом частини 2 статті 617 ЦК України, частини 2 статті 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини від 18.10.2005 у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність боржника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобовязання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 26.12.2011 у справі 9/400, від 15.05.2012 у справі №11/446, та постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №921/177/17-г/14, від 21.02.2018 у справі №923/1292/16, від 16.03.2018 у справі №909/395/17 та від 16.03.2018 у справі №911/1573/17.

З огляду на викладене та враховуючи норми ст. ст. 525, 526, 625 ЦК України, ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє як необгрунтовані доводи скаржника про те, що він не отримав субвенцій з державного бюджету на відшкодування витрат на надання пільг, оскільки неотримання субвенцій не є підставою для звільнення відповідача від обовязку, визначеного законом, провести розрахунки за надані позивачем послуги пільговим категоріям населення.

Посилання скаржника на відсутність укладеного сторонами договору відхиляються апеляційним судом, оскільки зобовязання сторін (обовязок позивача надати послуги звязку пільговим категоріям населення та обовязок відповідача оплатити надані позивачем послуги) виникли в силу закону.

Щодо доводів скаржника про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що Управління звільнене від сплати судового збору та стягнув з відповідача судовий збір, апеляційний суд зазначає, що відповідно до ч.5 ст.49 ГПК України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Відповідно ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу вимог ст.ст. 74, 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що скаржником не доведено, а апеляційним судом не встановлено наявності підстав, передбачених ст. 277 ГПК України, для скасування рішення та для задоволення апеляційної скарги.

Поряд з тим, згідно із вступною частиною оскаржуваного рішення відповідачем у справі є Управління праці та соціального захисту населення виконкому Болехівської міської ради Івано-Франківської області (ідент. код 20567482), з якого згідно з резолютивною частиною рішення суд вирішив стягнути заборгованість на користь позивача.

В апеляційній скарзі скаржник вказав своє найменування - Управління праці та соціального захисту населення Болехівського міськвиконкому, ідент. код 20567482.

Однак, відповідно до даних з Єдиного державного реєстру ЮО ФОП та ГФ станом на час прийняття оскаржуваного рішення та на даний час правильною назвою(найменуванням) юридичної особи з ідентифікаційним кодом 20567482 є: Болехівське міське управління праці та соціального захисту населення( витяги з Єдиного державного реєстру ЮО ФОП та ГФ в матеріалах справи).

Отже, при вирішенні спору суд мав змінити найменування відповідача та вказати його правильне найменування - Болехівське міське управління праці та соціального захисту населення, в той час як рішення постановлене щодо відповідача - Управління праці та соціального захисту населення виконкому Болехівської міської ради Івано-Франківської області.

Апеляційна скарга подана також Болехівським міським управлінням праці та соціального захисту населення.

За приписами ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, змінити рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини ( ч.4 ст. 277 ГПК України).

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що вступну та резолютивну частину рішення суду першої інстанції в частині найменування (назви) відповідача слід змінити, вказавши його правильне найменування.

Апеляційний суд не здійснює розподілу судових витрат(судового збору) за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у звязку з тим, що згідно з п.19 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», в редакції, чинній на час подання апеляційної скарги (23.11.2017), скаржник був звільнений від сплати судового збору в усіх судових інстанціях, тому він не сплачував судового збору.

Керуючись ст.ст. 86,129, 252, 269, 270, 275, ч.4 ст. 277, ст.ст. 281, 282 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні апеляційної скарги відмовити.

2. Змінити вступну та резолютивну частини рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 17.10.2017 у справі №909/754/17, а саме:

- у вступній частині рішення після слів до відповідача.. замість Управління праці та соціального захисту населення виконкому Болехівської міської ради Івано-Франківської області вказати Болехівське міське управління праці та соціального захисту населення;

- в абзаці другому резолютивної частини рішення після слів Стягнути з.., замість Управління праці та соціального захисту населення виконкому Болехівської міської ради Івано-Франківської області вказати Болехівське міське управління праці та соціального захисту населення .

В решті рішення залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у строки та в порядку, встановлені ст. 288 та 289 ГПК України.

4. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повна постанова складена 28.03.2018.

Головуючий суддя М.І. Хабіб

Суддя О.П. Дубник

Суддя Я.О. Юрченко