КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2018 р. Справа№ 910/21001/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕКС-РАЙТ»

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017

у справі № 910/21001/17 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕКС-РАЙТ»,

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Національний банк України

про зобов'язання виконати дії

за участю представників учасників справи:

від позивача: адвокат Дмітрішин Д.М. (довіреність № 21 від 22.02.2018);

від відповідача: адвокат Маркович В.О. (довіреність № б/н від 23.02.2018);

від третьої особи: представник Петроченко С.О. (довіреність № 18-0011/67200 від 02.10.2017),

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» (надалі - ПАТ «Банк «Київська Русь») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕКС-РАЙТ» (надалі - ТОВ «ФК «ЕКС-РАЙТ») про зобов'язання вчинити дії, а саме, передати за актом приймання-передачі оригінали документів, що були передані на виконання договору факторингу № 6082-20/15-7 від 22.01.2015, який визнано недійсним рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2016 у справі №910/13192/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 14.03.2017.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі №910/21001/17 позов задоволено повністю, зобов'язано ТОВ «ФК «ЕКС-РАЙТ» передати за актом приймання-передачі документів ПАТ «Банк «Київська Русь» оригінали наступних документів:

1. Кредитний договір № 3804-22-10 на відкриття відновлювальної кредитної лінії (в національній валюті) від 20.10.2010, укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ПАТ «Уманьавтодор», з наступними додатковими угодами (договорами):

1. Додатковий договір № 1 про внесення змін до кредитного договору від 20.10.2010.

2. Додатковий договір № 2 про внесення змін до кредитного договору від 19.07.2011.

3. Додатковий договір № 3 про внесення змін до кредитного договору від 01.09.2011.

4. Додатковий договір № 4 про внесення змін до кредитного договору від 03.10.2011.

5. Додатковий договір № 5 про внесення змін до кредитного договору від 25.10.2011.

6. Додатковий договір № 6 про внесення змін до кредитного договору від 26.01.2012.

7. Додатковий договір № 7 про внесення змін до кредитного договору від 18.05.2012.

8. Додатковий договір № 8 про внесення змін до кредитного договору від 17.07.2012.

9. Додатковий договір № 9 про внесення змін до кредитного договору від 28.12.2012.

10. Додатковий договір № 10 про внесення змін до кредитного договору від 11.06.2013.

11. Додатковий договір № 11 про внесення змін до кредитного договору від 08.07.2013.

2. Договір іпотеки № 48870-49.12 від 13.06.2013, зареєстрований в реєстрі за № 194, посвідчений приватним нотаріусом Уманського нотаріального округу Черкаської області Марченко Н.М., укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ПАТ «Уманьавтодор».

3. Договір застави майнових прав № 3729-22-12 від 18.05.2012, укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ПАТ «Уманьавтодор», з наступними додатковими угодами (договорами):

1. Додаткова угода №1 від 17.07.2012;

2. Додаткова угода №2 від 28.12.2012;

3. Додаткова угода №3 від 08.07.2013.

4. Договір про відступлення права вимоги № 3727-22-12 за договором застави майнових прав №3729-22-12 від 18.05.2012 р., укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ПАТ «Уманьавтодор».

5. Договір поруки № 3808-22-10 від 20.07.2010 р. з наступними додатковими угодами (договорами), укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та Сапаєвим Бахтіяром Сабіровичем:

1.Договір про внесення змін № 1 від 19.06.2011;

2. Договір про внесення змін № 2 від 25.10.2011;

3. Договір про внесення змін № 4 від 28.12.2012;

4. Договір про внесення змін № 5 від 08.07.2013.

6. Договір застави № 48872-49.12 від 13.06.2013, зареєстрований в реєстрі за № 195, посвідчений приватним нотаріусом Уманського нотаріального округу Черкаської області Марченко Н.М., укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ПАТ «Уманьавтодор».

7. Договір застави рухомого майна (обладнання) № 3806-22-10 від 20.07.2010, укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ПАТ «Уманьавтодор», з наступними додатковими угодами (договорами):

1. Договір про внесення змін № 1 від 19.07.2011 до договору застави рухомого майна.

2. Договір про внесення змін № 1 від 19.07.2011 до договору застави рухомого майна.

3. Договір про внесення змін № 2 від 25.10.2011 до договору застави рухомого майна.

4. Договір про внесення змін № 3 від 26.01.2012 до договору застави рухомого майна.

5. Договір про внесення змін № 4 від 11.06.2012 до договору застави рухомого майна.

6. Договір про внесення змін № 5 від 17.07.2012 до договору застави рухомого майна.

7. Договір про внесення змін № 6 від 01.02.2013 до договору застави рухомого майна.

8. Договір про внесення змін № 7 від 08.07.2013 до договору застави рухомого майна.

8. Договір застави товарів в обороті № 5005-22-11 від 01.09.2011, укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ПАТ «Уманьавтодор» з наступними додатковими угодами (договорами):

1. Договір про внесення змін № 1 від 25.10.2011 до договору застави товарів в обороті.

2. Договір про внесення змін № 2 від 26.01.2012 до договору застави товарів в обороті.

3. Договір про внесення змін № 3 від 11.06.2012 до договору застави товарів в обороті.

4. Договір про внесення змін № 4 від 17.07.2012 до договору застави товарів в обороті.

5. Договір про внесення змін № 5 від 28.12.2012 до договору застави товарів в обороті.

6. Договір про внесення змін № 6 від 08.07.2013 до договору застави товарів в обороті.

9. Наказ Господарського суду Черкаської області від 06.01.2015 № 925/1221/14.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що станом на момент прийняття рішення позивачем здійснено повернення відповідачеві грошових коштів, перерахованих на виконання умов договору факторингу № 6082-20/15-7 від 22.01.2015, який було визнано недійсним, водночас, матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем позивачеві оригіналів документів, переданих за Актом приймання-передачі документів від 30.01.2015 на виконання умов вказаного договору, що є порушенням прав та інтересів останнього.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «ФК «ЕКС-РАЙТ» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги відповідач зазначав, що висновок місцевого господарського суду про здійснення позивачем повернення відповідачеві грошових коштів, перерахованих на виконання умов договору факторингу № 6082-20/15-7 від 22.01.2015, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки матеріали справи не містять жодних належних доказів на підтвердження даного факту; наданий позивачем меморіальний ордер № 6404 від 14.07.2017 свідчить лише про перерахування грошових коштів на транзитний рахунок, відкритий у ПАТ «Банк «Київська Русь», проте на рахунок відповідача вказані кошти не надходили; судом не взято до уваги ту обставину, що відповідач переуступив право вимоги за кредитним договором №3804-22-10 від 20.07.2010, уклавши договір факторингу №1-05/2015 від 05.05.2015 з ТОВ «Фінансова компанія «Домініон», якому було передано оригінал зазначеного кредитного договору з усіма додатками.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ФК «ЕКС-РАЙТ», встановлено ПАТ «Банк «Київська Русь» та Національному банку України строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на те, що оскільки з 17.07.2015 ПАТ «Банк «Київська Русь» перебуває в стані ліквідації, то в останнього відсутня можливість повернення коштів ТОВ «ФК «ЕКС-РАЙТ» в порядку іншому, ніж це передбачено ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; посилання апелянта на договір факторингу №1-05/2015 від 05.05.2015, укладений з ТОВ «Фінансова компанія «Домініон», не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, у зв'язку з тим, що такий договір не було подано до місцевого господарського суду та скаржником не надано доказів неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього; апелянтом не надано доказів передачі відповідачем оригіналів документів до ТОВ «Фінансова компанія «Домініон» на виконання умов договору факторингу №1-05/2015 від 05.05.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2018 розгляд апеляційної скарги ТОВ «ФК «ЕКС-РАЙТ» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі № 910/21001/17 призначено на 05.03.2018, Національному банку України повторно встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Національний банк України скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, Національний банк України, окрім викладеного позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, також вказував на те, що положення статті 216 Цивільного кодексу України не ставлять в пряму залежність обов'язок відповідача щодо повернення позивачеві оригіналів документів, переданих за недійсним правочином, у випадку, якщо сам відповідач не звертався в установленому законодавством порядку для повернення йому грошових коштів, переданих за вказаним правочином.

У судовому засіданні 26.03.2018 представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі №910/21001/17 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представники позивача та третьої особи вимоги апеляційної скарги не визнали, доводи, на яких вона ґрунтується вважають безпідставними, а судове рішення законним, у зв'язку з чим просили залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

26.03.2018 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 22.01.2015 між ТОВ «ФК «ЕКС-РАЙТ» (у тексті договору - фактор) та ПАТ «Банк «Київська Русь» (у тексті договору - клієнт) було укладено договір факторингу №6082-20/15-7 (далі - договір факторингу), відповідно до п. 2.1 якого клієнт передає (відступає) на користь фактора, а фактор набуває право вимоги до боржника за кредитним договором №3804-22-10 на відкриття відновлювальної кредитної лінії (в національній валюті) від 20.07.2010, який укладено між ПАТ «Банк «Київська Русь» і ПАТ «Уманьавтодор» і зобов'язується сплатити клієнту суму, визначену в п. 3.1 цього договору, на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 2.6 договору факторингу після переходу до фактора права вимоги в день підписання сторонами Акту приймання-передачі прав вимоги клієнт передає факторові документи, що засвідчують дійсність грошової вимоги, перелік яких наведений в п. 1.5 цього договору. Передача документів засвідчується складенням Акту приймання-передачі документації.

Згідно з п. 3.1 договору факторингу за відступлене право вимоги до боржника за кредитним договором фактор сплачує клієнтові суму у розмірі 33 000 000,00 грн без ПДВ (Ціна продажу).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору факторингу, 30.01.2015 між сторонами складено та підписано Акт приймання-передачі документів за договором факторингу, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв оригінали наступних документів:

1. Кредитний договір № 3804-22-10 на відкриття відновлювальної кредитної лінії (в національній валюті) від 20.10.2010, укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ПАТ «Уманьавтодор», з наступними додатковими угодами (договорами): Додатковий договір № 1 про внесення змін до кредитного договору від 20.10.2010, Додатковий договір № 2 про внесення змін до кредитного договору від 19.07.2011, Додатковий договір № 3 про внесення змін до кредитного договору від 01.09.2011, Додатковий договір № 4 про внесення змін до кредитного договору від 03.10.2011, Додатковий договір № 5 про внесення змін до кредитного договору від 25.10.2011, Додатковий договір № 6 про внесення змін до кредитного договору від 26.01.2012, Додатковий договір № 7 про внесення змін до кредитного договору від 18.05.2012, Додатковий договір № 8 про внесення змін до кредитного договору від 17.07.2012, Додатковий договір № 9 про внесення змін до кредитного договору від 28.12.2012, Додатковий договір № 10 про внесення змін до кредитного договору від 11.06.2013, Додатковий договір № 11 про внесення змін до кредитного договору від 08.07.2013;

2. Договір іпотеки № 48870-49.12 від 13.06.2013, зареєстрований в реєстрі за № 194, посвідчений приватним нотаріусом Уманського нотаріального округу Черкаської області Марченко Н.М., укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ПАТ «Уманьавтодор»;

3. Договір застави майнових прав № 3729-22-12 від 18.05.2012, укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ПАТ «Уманьавтодор», з наступними додатковими угодами (договорами): Додаткова угода №1 від 17.07.2012; Додаткова угода №2 від 28.12.2012; Додаткова угода №3 від 08.07.2013;

4. Договір про відступлення права вимоги № 3727-22-12 за договором застави майнових прав №3729-22-12 від 18.05.2012, укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ПАТ «Уманьавтодор»;

5. Договір поруки № 3808-22-10 від 20.07.2010, укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та Сапаєвим Бахтіяром Сабіровичем, з наступними додатковими угодами (договорами): Договір про внесення змін № 1 від 19.06.2011; Договір про внесення змін № 2 від 25.10.2011; Договір про внесення змін № 4 від 28.12.2012; Договір про внесення змін № 5 від 08.07.2013;

6. Договір застави № 48872-49.12 від 13.06.2013, зареєстрований в реєстрі за № 195, посвідчений приватним нотаріусом Уманського нотаріального округу Черкаської області Марченко Н.М., укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ПАТ «Уманьавтодор»;

7. Договір застави рухомого майна (обладнання) № 3806-22-10 від 20.07.2010, укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ПАТ «Уманьавтодор», з наступними додатковими угодами (договорами): Договір про внесення змін № 1 від 19.07.2011 до договору застави рухомого майна, Договір про внесення змін № 1 від 19.07.2011 до договору застави рухомого майна, Договір про внесення змін № 2 від 25.10.2011 до договору застави рухомого майна, Договір про внесення змін № 3 від 26.01.2012 до договору застави рухомого майна, Договір про внесення змін № 4 від 11.06.2012 до договору застави рухомого майна, Договір про внесення змін № 5 від 17.07.2012 до договору застави рухомого майна, Договір про внесення змін № 6 від 01.02.2013 до договору застави рухомого майна, Договір про внесення змін № 7 від 08.07.2013 до договору застави рухомого майна;

8. Договір застави товарів в обороті № 5005-22-11 від 01.09.2011, укладений між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ПАТ «Уманьавтодор», з наступними додатковими угодами (договорами): Договір про внесення змін № 1 від 25.10.2011 до договору застави товарів в обороті, Договір про внесення змін № 2 від 26.01.2012 до договору застави товарів в обороті, Договір про внесення змін № 3 від 11.06.2012 до договору застави товарів в обороті, Договір про внесення змін № 4 від 17.07.2012 до договору застави товарів в обороті, Договір про внесення змін № 5 від 28.12.2012 до договору застави товарів в обороті, Договір про внесення змін № 6 від 08.07.2013 до договору застави товарів в обороті;

9. Наказ Господарського суду Черкаської області від 06.01.2015 № 925/1221/14.

Згідно платіжного доручення №5 від 30.01.2015 ТОВ «ФК «ЕКС-РАЙТ» перерахувало на рахунок ПАТ «Банк «Київська Русь» грошові кошти в сумі 33 000 000,00 грн як оплату за договором факторингу (а.с. 76).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2016 у справі №910/13192/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 14.03.2017, визнано недійсним договір факторингу №6082-20/15-7 від 22.01.2015, укладений між ТОВ «ФК «ЕКС-РАЙТ» (01004, м. Київ, вул. Горького, 9, код 39114819) та ПАТ «Банк «Київська Русь» (04071, м. Київ, вул. Хорива, 11-А, код 24214088).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з вимогою вих. №595/16 від 08.02.2017 за підписом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь», у якій просив протягом 7 днів з дня отримання вимоги повернути оригінали документів, що передані згідно Акта приймання-передачі документів від 30.01.2015 на виконання договору факторингу №6082-20/15-7 від 22.01.2015 (а.с. 38).

У відповідь на вказану вимогу відповідач листом вих. № 28/02-17 від 28.02.2017 відмовив у її задоволенні, зазначивши, що після скасування постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2016 у справі №826/22323/15 постанови Правління НБУ від 19.03.2015 №190 «Про віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних» та постанови Правління НБУ від 16.07.2015 №460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь», ПАТ «Банк «Київська Русь» не має статусу неплатоспроможного і не перебуває у процесі ліквідації, а тому у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та його уповноваженої особи відсутні повноваження органів управління ПАТ «Банк «Київська Русь», зокрема, відсутнє право вимагати повернення документів, які ТОВ «ФК «ЕКС-РАЙТ» зобов'язане повернути ПАТ «Банк «Київська Русь». Крім цього, у вказаному листі відповідач просив повернути грошові кошти в сумі 33 000 000,00 грн, які були сплачені відповідачем на користь позивача на виконання умов договору факторингу (а.с. 39).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що неповернення відповідачем позивачеві оригіналів документів, переданих на виконання недійсного правочину, які засвідчують дійсність грошової вимоги позивача до боржника, є невизнанням відповідачем права позивача як кредитора за кредитним договором задовольнити свої вимоги за рахунок коштів та майна боржника, а також порушує та унеможливлює права позивача щодо проведення претензійно-позовної роботи відносно боржника з метою задоволення своїх вимог за кредитним договором.

У зв'язку з зазначеним позивач, посилаючись на приписи ст. 216 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), просив суд зобов'язати відповідача повернути за актом приймання-передачі оригінали документів, переданих на виконання недійсного правочину.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України в редакції Закону України №1798-ХІІ від 06.11.1991, яка була чинна станом на час прийняття оскаржуваного рішення, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічна за змістом норма міститься і у чинному Господарському процесуальному кодексі України, відповідно до ч. 4 ст. 75 якого встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз'яснено, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, юрисдикцію та практику Європейського суду з прав людини, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (res judicata), який, inter alia (серед іншого), вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів.

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає в тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.

Така процедура сама по собі не суперечить принципові юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя (див. рішення Європейського суду з прав людини у справах Желтяков проти України, № 4994/04, від 09.06.2011).

Враховуючи те, що рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2016 у справі №910/13192/16 залишено без змін за результатами апеляційного та касаційного переглядів, набрало законної сили у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку, та беручи до уваги, що сторонами у вказаній справі є ті ж самі юридичні особи, що і у даній справі, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про доведеність та обґрунтованість встановлених у зазначеному рішенні обставин щодо визнання недійсним договору факторингу №6082-20/15-7 від 22.01.2015, які повторного доведення не потребують.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до норми 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; іншими способами, передбаченими законом.

Положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Верховним Судом України у листі від 24.11.2008 «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у розділі «Застосування правових наслідків недійсності правочину» до відома судів доведено, що визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст.16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч.1 ст.216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст.16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав.

Крім того, у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Таким чином, за загальним правилом недійсності правочину є застосування до сторін двосторонньої реституції або відшкодування збитків винною особою.

При зверненні до суду з даним позовом позивач просив суд застосувати наслідки недійсності правочину - договору факторингу №6082-20/15-7 від 22.01.2015, шляхом зобов'язання відповідача повернути оригінали документів, що були передані на виконання вказаного договору.

Стаття 208 ГК України визначає, що якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави. У разі визнання недійсним зобов'язання з інших підстав кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України, викладених у п. 2.6. постанови №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). За змістом частини третьої статті 207 ГК України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення.

Як було зазначено вище, Актом приймання-передачі документів від 30.01.2015 за договором факторингу №6082-20/15-7 від 22.01.2015 підтверджується факт передання позивачем відповідачеві оригіналів документів, які є предметом спору у даній справі.

Однак, з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що відповідачем не було повернуто позивачеві на його вимогу оригіналів документів, переданих за Актом приймання-передачі документів від 30.01.2015 на виконання договору факторингу, який було визнано недійсним.

Враховуючи неповернення відповідачем ПАТ «Банк «Київська Русь» переданих оригіналів документів за недійсним правочином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність порушених прав та інтересів позивача, які підлягають судовому захисту, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, а саме, шляхом зобов'язання відповідача передати за актом приймання-передачі позивачеві оригінали документів.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що станом на момент прийняття рішення позивачем здійснено повернення відповідачеві грошових коштів у сумі 33 000 000,00 грн, які були сплачені ТОВ «ФК «ЕКС-РАЙТ» на користь ПАТ «Банк «Київська Русь» на виконання умов договору факторингу.

Так, з наданого позивачем меморіального ордеру №6404 від 14.07.2017 вбачається, що грошові кошти у сумі 33 000 000,00 грн були перераховані позивачем на рахунок ТОВ «ФК «ЕКС-РАЙТ» №3, відкритий у ПАТ «Банк «Київська Русь» (а.с. 77).

У письмових поясненнях від 13.12.2017 позивачем також вказано, що відповідно до виписки по особовому рахунку №3 за 14.07.2017 у зв'язку із визнанням договору факторингу недійсним, ПАТ «Банк «Київська Русь» повернуло на транзитний рахунок ТОВ «ФК «ЕКС-РАЙТ» грошові кошти в сумі 33 000 000,00 грн (а.с. 75).

Відповідно до положень Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004 №280, що була чинна станом на дату перерахування коштів згідно меморіального ордеру, рахунки 373 є транзитними рахунками, 3739 - транзитними рахунками за іншими розрахунками, призначенням яких є облік сум за іншими розрахунками для подальшого зарахування на рахунки банку або рахунки клієнтів.

При цьому, транзитні рахунки, за визначенням вказаної Інструкції, це рахунки, що використовують для обліку платежів на час до перерахування їх за призначенням згідно з нормативно-правовими актами або договорами.

Проте, як правильно зауважив апелянт, позивачем не було надано суду, а матеріали справи не містять доказів укладення між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ТОВ «ФК «ЕКС-РАЙТ» договору на перерахування останньому коштів з транзитного рахунку.

Крім того, у відзивах на апеляційну скаргу і позивач, і третя особа підтверджують, що у ПАТ «Банк «Київська Русь» відсутня можливість повернення грошових коштів ТОВ «ФК «ЕКС-РАЙТ», оскільки останній не звертався у порядку, визначеному Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з вимогою про акцептування вимог відповідача внаслідок визнання недійсним договору факторингу.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, відсутність доказів повернення позивачем відповідачеві сплачених на виконання недійсного правочину грошових коштів не є підставою для відмови у задоволенні вимоги позивача про зобов'язання передати оригінали документів, що були передані на виконання вказаного договору, оскільки приписи статті 216 ЦК України встановлюють обов'язок кожної із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, та не ставлять в залежність обов'язок однієї із сторін від виконання чи невиконання обов'язку іншою стороною.

Чинним законодавством також не передбачено, що зверненню з позовом до суду про застосування наслідків недійсного правочину, визначених, зокрема, ст. 216 ЦК України, має передувати виконання позивачем свого обов'язку з повернення одержаного за таким правочином. Тобто інша сторона правочину, вважаючи, що її право порушене, не позбавлена можливості самостійно звернутися з відповідною вимогою до свого контрагента або з позовом до суду про повернення виконаного за недійсним правочином.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про застосування реституції підлягає задоволенню шляхом зобов'язання відповідача передати за актом приймання-передачі позивачеві оригінали документів, що були отримані за договором факторингу № 6082-20/15-7 від 22.01.2015, який визнано недійсним рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2016 у справі №910/13192/16.

При цьому, колегією суддів відхиляються доводи апелянта про те, що відповідач переуступив право вимоги за кредитним договором №3804-22-10 від 20.07.2010, уклавши договір факторингу №1-05/2015 від 05.05.2015 з ТОВ «Фінансова компанія «Домініон», якому було передано оригінал зазначеного кредитного договору з усіма додатками, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому, обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, вказаний договір факторингу №1-05/2015 від 05.05.2015, укладений з ТОВ «Фінансова компанія «Домініон», не було надано відповідачем під час розгляду справи місцевим господарським судом, а в апеляційній скарзі не обґрунтовано та не надано доказів неможливості його подання суду першої інстанції з об'єктивних причин, у зв'язку з чим, в силу приписів ст. 269 ГПК України, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його прийняття як додаткового доказу у справі.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що за змістом п. 2.6. вказаного договору після переходу до фактора права вимоги, в день підписання сторонами акта приймання-передачі права вимоги, ТОВ «ФК «ЕКС-РАЙТ» передає ТОВ «Фінансова компанія «Домініон» документи, що засвідчують дійсність грошової вимоги, перелік яких наведений в п. 1.5 цього договору. Передача документів засвідчується Актом приймання-передачі документації.

Таким чином, укладення самого лише договору не свідчить про передачу відповідачем до ТОВ «Фінансова компанія «Домініон» оригіналів документів, щодо яких виник спір у даній справі.

Разом з тим, апелянтом не було надано доказів передачі відповідачем оригіналів документів до ТОВ «Фінансова компанія «Домініон» на виконання умов договору факторингу №1-05/2015 від 05.05.2015.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі № 910/21001/17 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «ФК «ЕКС-РАЙТ» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕКС-РАЙТ» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі № 910/21001/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі № 910/21001/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/21001/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 29.03.2018.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук