РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2018Справа № 910/23547/17

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «МЕГАПОЛІС» (01042, м.Київ, ВУЛ.ФІЛАТОВА, будинок 22/8)
до проТовариства з обмеженою відповідальністю «Фарконт Київ» (04073, м.Київ, МОСКОВСЬКИЙ ПРОСПЕКТ, будинок 8, корпус 1) стягнення заборгованості у розмірі 121 657 грн. 00 коп.
Представники: без повідомлення представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «МЕГАПОЛІС» (надалі також - «Позивач») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фарконт Київ» (надалі також - «Відповідач») про стягнення заборгованості у розмірі 121 657 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для стягнення з Відповідача грошових коштів у розмірі 121 657 грн. 00 коп. відповідно до умов Договору страхування відповідальності експедитора №00012/25/354 від 02.09.2013 року та норм статті 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.12.2017 року позовну заяву Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «МЕГАПОЛІС» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фарконт Київ» про стягнення заборгованості у розмірі 121 657 грн. 00 коп. залишено без руху.

05.01.2018 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «МЕГАПОЛІС» надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2018 відкрито провадження у справі № 910/23547/17, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

05.02.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи додаткових документів.

13.02.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи копії постанови Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2017 № 910/10138/17.

21.02.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

З метою повідомлення Сторін про розгляд справи Судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвала суду про відкриття провадження у справі від 22.01.2018 була направлена на адреси Сторін, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованого повідомлення про вручення 26.01.2018 ухвали суду уповноваженій особі Позивача та поверненням на адресу суду поштового конверту з ухвалою суду від 22.01.2018, надісланою Відповідачу, з причин закінчення строку зберігання.

Згідно з ч. 4 ст. 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до інформації розміщеної на веб-сайті Міністерства юстиції України, місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю «Фарконт Київ» є м.Київ, МОСКОВСЬКИЙ ПРОСПЕКТ, будинок 8, корпус 1.

Суд зазначає, що ухвала Господарського суду міста Києва у справі № 910/23547/17 була направлена рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фарконт Київ», зазначену на веб-сайті Міністерства юстиції України.

Відповідно до статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Крім того, за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи вищевикладене, Суд зазначає, що Відповідач має доступ до судових рішень та мав можливість ознайомитись з ухвалою суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Окрім того, суд зазначає, що представник Відповідача був обізнаний про судову справу № 910/23547/17, оскільки 06.02.2018 ознайомлювався з її матеріалами, що підтверджується розпискою.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, Суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

02.09.2013 між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «МЕГАПОЛІС» (Страховик) до Товариством з обмеженою відповідальністю «Фарконт Київ» (Страхувальник) було укладено Договір страхування відповідальності експедитора № 00012/25/354, за умовами якого страховик бере на себе зобов'язання у випадку настання передбачених умовами страхування подій відшкодувати збиток страхувальника, а страхувальник зобов'язується сплатити страхові платежі в зазначені в страховому полісі терміни і виконувати інші умови Договору. (а.с. 40-51)

Відповідно до п. 1. Розділу ІІ Умов страхування, об'єктом страхування за даним договором можуть визнаватися майнові інтереси Страхувальника, пов'язані з цивільною відповідальністю Страхувальника за відшкодування заподіяної ним шкоди майну третіх осіб, пов'язаної з наданням транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень вантажів, на умовах чинного законодавства України.

Як зазначено в п. 2. Розділу ІІ Умов страхування, страхуванням може забезпечуватися відповідальність за пошкодження - настання відповідальності Страхувальника за втрату, недостачу, пошкодження або псування майна, прийнятого до експедирування.

Відповідно до п. 2 розділу ХІІІ Договору, страхувальник зобов'язаний повернути страховикові отримане страхове відшкодування (або його відповідну частину), якщо протягом передбачених законодавством строків позовної давності буде виявлена обставина, що за законом або за умовами даного договору повністю або частково позбавляє страхувальника права на одержання страхового відшкодування.

Частиною 3 Договору визначено строк дії Договору - з 02.09.2013 по 01.09.2014; страхові ризики - застрахованою є відповідальність Товариства з обмеженою відповідальністю "Фарконт Київ" за майно; загальні ліміти відповідальності страховика - по всіх претензіях за Даним Договором у цілому - 799 300 грн. (екв. USD 100 000); спеціальна франшиза, у зв'язку із крадіжкою, пограбуванням, розкраданням становить 11 989, 50 грн. (екв. USD 1 500); територіальні межі - весь світ (за виключенням зон військових конфліктів і громадських заворушень, або зон, які знаходяться під санкцією ООН).

Як встановлено у постанові Київського апеляційного господарського суду від 19.10.2017 у справі № 910/10138/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фарконт Київ" до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Мегаполіс" про стягнення суми основного боргу в розмірі 650 906, 42 грн., 3% річних - 39 696, 18 грн. та інфляційних втрат - 403 253, 53 грн. відповідно до Договору страхування відповідальності експедитора № 00012/25/354 від 02.09.2013, 13.05.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фарконт Київ" як експедитором та Товариством з обмеженою відповідальністю "Карі Україна" як клієнтом, було укладено договір №13513 транспортного експедирування (надалі - Договір №13513), за умовами якого, Експедитор зобов'язується за плату та за рахунок Клієнта здійснити або організувати надання транспортно-експедиторських послуг, пов'язаних з організацією забезпеченням перевезень експортно-імпортних, транзитних та внутрішніх перевезень, вантажу Клієнта, а також додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу. (а.с. 96-100)

На виконання Договору № 13513 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фарконт Київ» організувало перевезення з м. Клайпеда, Литва до України, належного Товариству з обмеженою відповідальністю "Карі Україна" товару відповідно до інвойсу № НК00005314 від 09.12.2013 р. на загальну суму 97 413,96 Дол. США та інвойсу № НК00005490 від 09.12.2013 р. на загальну суму 127 931,24 Дол. США, що перевозився у контейнерах № DRYU9449989 та № TCLU6330780 відповідно.

Для здійснення вищезазначеного перевезення Товариство з обмеженою відповідальністю «Фарконт Київ» на підставі договору № 30/07/2013/01 залучило Товариство з обмеженою відповідальністю "Консорт", Латвія, яке у свою чергу, звернулося до Підприємства "Елевен Норд", Естонія, із замовленнями №ЄІ401-154І та ЄІ401-155І про здійснення відповідного перевезення.

Підприємство "Елевен Норд", у свою чергу, звернулося до Підприємства "Еміанор", Чехія, із заявкою про здійснення відповідного перевезення вищезазначеного вантажу та останній прийняв вантаж.

Водночас, зазначений перевізник - Підприємство "Еміанор" припинило контакти з субконтрактором - Підприємством "Елевен Норд" та зник разом з вантажем.

У зв'язку з викладеними обставинами, 07.02.2014 Відповідач звернувся до Позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування № 384/14 у зв'язку з настанням страхової події 06.02.2014, а саме, крадіжки вантажу у місці - Klaipedos, Konteineriu, Terminalas, Perkelos, 8, Klaipeda. (а.с. 33)

Листом від 20.03.2014 № 069 страховик повідомив страхувальника про прийняте рішення, а саме, про відмову у виплаті страхового відшкодування.

Надалі відповідно до Страхового акту № 376/14 від 09.09.2014 (а.с. 37) Позивач визнав заявлену подію страховим випадком - незаконне заволодіння ТЗ, та здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 121 657,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №762 від 02.10.2014 на суму 15 000,00 грн, № 795 від 09.10.2014 на суму 10 000,00 грн, № 773 від 03.10.2014 на суму 10 000,00 грн, № 776 від 06.10.2014 на суму 15 000,00 грн, № 781 від 07.10.2014 на суму 15 000,00 грн, № 667 від 09.09.2014 на суму 3 657,00 грн, № 685 від 15.09.2014 на суму 8 000,00 грн, № 695 від 16.09.2014 на суму 5 000,00 грн, № 702 від 17.09.2014 на суму 9 000,00 грн, № 707 від 19.09.2014 на суму 8 000,00 грн, № 717 від 23.09.2014 на суму 8 000,00 грн, № 736 від 26.09.2014 на суму 10 000,00 грн, № 746 від 29.09.2014 на суму 5 000,00 грн. (а.с. 20-32)

За наслідками розгляду скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фарконт Київ" 25.09.2015 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, складено Акт про правопорушення, вчинені Товариством з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «МЕГАПОЛІС» на ринку фінансових послуг № 703/13-15/13/6, у якому встановлено, що Товариством з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «МЕГАПОЛІС» не у відповідності до Договору визначено розмір страхового відшкодування та виплачено його Відповідачу, чим порушено вимоги ч. 1 ст. 25 Закону «Про страхування» та п. 2.16 Ліцензійних умов провадження страхової діяльності, затверджених Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28.08.2003 № 40 (а.с. 184-185)

Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, № 2485 від 13.10.2015 постановлено зобов'язати Товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «МЕГАПОЛІС» усунути порушення законодавства про фінансові послуги та повідомити Нацкомфінпослуг про усунення порушень з наданням підтверджуючих документів у термін включно до 04.11.2015. (а.с. 186-187)

На виконання вказаного Акту Нацкомфінпослуг Позивачем було складено страховий акт №376/16 від 12.04.2016, відповідно до якого визначено суму страхового відшкодування у розмірі 772 563,41 грн. за страховим випадком 06.02.2014 та вирішено перерахувати кошти на вигодонабувачу - ТОВ «КАРІ». (а.с. 34)

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Позивач посилається на порушення Відповідачем як страхувальником умов Договору страхування відповідальності експедитора № 00012/25/354 від 02.09.2013, оскільки останній не виплатив увесь обсяг страхової премії за Договором, не надав страховику інформацію про об'єкт страхування, який експедирує, усіх договорів перевезення на вимогу страховика, а також документ про результати розслідування від державного органу тієї держави, де сталася подія із застрахованим майном. Отже, випадок з майном страхувальника не відноситься до переліку ризиків, які передбачені Договором, тому такий випадок не відноситься до протиправних дій. Як вказує Позивач, після проведення внутрішньої перевірки законності здійсненої виплати страхового відшкодування у розмірі 121 657,00 грн та за результатами розгляду скарги Відповідача Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, було виявлено порушення страховиком порушення ч. 1 ст. 25 Закону «Про страхування». Таким чином, за твердженнями Позивача, виплата страхового відшкодування не відповідає порядку та умовам, визначених вказаною нормою, тому є безпідставно набутою Відповідачем та підлягає поверненню на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Заперечуючи проти позовних вимог, Відповідач зазначає, що страховик реалізував право на звернення до страхувальника з вимогою надати необхідну інформацію, після чого вона була йому надана; а ні законом, а ні Договором не передбачено право страховика відмовити у виплаті страхового відшкодування у випадку несвоєчасного надання страхувальником інформації про об'єкт страхування; Позивачем не зазначено, які саме відомості про об'єкт страхування та обставини перевезення, що йому не були повідомлені до початку такого перевезення, вплинули на виплату страхового відшкодування; Відповідачем було надано страховикові усі наявні у нього копії документів, яким було оформлено відносини з перевезення вантажу; Договором застрахована відповідальність за пошкодження майна та сам Позивач визначив подію з майном як страхову шляхом виплати страхового відшкодування; висновки Нацкомфінпослуг не містять жодного посилання на безпідставність набуття Відповідачем 121 657,00 грн.; жодна обставина, викладена в позові, не позбавляє Відповідача права на одержання страхового відшкодування; до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України застосуванню не підлягає. Окрім того, Відповідачем у відзиві заявлено про застосування позовної давності до позовних вимог.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «МЕГАПОЛІС» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору страхування відповідальності експедитора № 00012/25/354 від 02.09.2013 між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно з приписами ч. 1 ст. 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору страхування відповідальності експедитора № 00012/25/354 від 02.09.2013 за наслідками розгляду заяви Відповідача від 04.02.2014 № 384/14 про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування у зв'язку з настанням страхової події 06.02.2014, а саме, крадіжки вантажу у місці - Klaipedos, Konteineriu, Terminalas, Perkelos, 8, Klaipeda, Позивач визнав заявлену подію страховим випадком - незаконне заволодіння ТЗ, що підтверджується Страховим актом № 376/14 від 09.09.2014 (а.с. 37), та здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 121 657,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №762 від 02.10.2014 на суму 15 000,00 грн, № 795 від 09.10.2014 на суму 10 000,00 грн, № 773 від 03.10.2014 на суму 10 000,00 грн, № 776 від 06.10.2014 на суму 15 000,00 грн, № 781 від 07.10.2014 на суму 15 000,00 грн, № 667 від 09.09.2014 на суму 3 657,00 грн, № 685 від 15.09.2014 на суму 8 000,00 грн, № 695 від 16.09.2014 на суму 5 000,00 грн, № 702 від 17.09.2014 на суму 9 000,00 грн, № 707 від 19.09.2014 на суму 8 000,00 грн, № 717 від 23.09.2014 на суму 8 000,00 грн, № 736 від 26.09.2014 на суму 10 000,00 грн, № 746 від 29.09.2014 на суму 5 000,00 грн. (а.с. 20-32)

Суд зазначає, що вказаний страховий акт є належним та допустимим доказом того факту, що Позивач визнав заявлену Відповідачем подію страховим випадком згідно з Договором, Правилами страхування та усіма документами, що надані страхувальником та зібрані під час розслідування.

Відтак, виходячи з умов Договору та складеного Позивачем акту, Суд доходить висновку про необґрунтованість тверджень Позивача про те, що страховий випадок з майном не відноситься до переліку ризиків, які забезпечуються страхуванням за Договором.

Суд зазначає, що в підтвердження своїх посилань на грубе порушення Відповідачем умов Договору, що виявилося у невиплаті усього обсягу страхової премії за Договором, ненадання страховику інформації про об'єкт страхування, який експедирується, усіх договорів перевезення на вимогу страховика, а також документів про результати розслідування від державного органу тієї держави, де сталася подія із застрахованим майном, Позивачем не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів відповідно до статей 76 - 79 Господарського процесуального кодексу України.

Натомість, з поданих Відповідачем в матеріали справи письмових пояснень Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «МЕГАПОЛІС» № 157 від 10.09.2015 на вимогу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, вбачається, що описані обставини були підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, про яке було повідомлено Відповідача 20.03.2014. Проте, після уважного вивчення поданих страхувальником документів страховик прийняв рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 121 657,00 грн., склавши указаний вище страховий акт № 376/14 від 09.09.2014.

При цьому, в матеріали справи не було подано доказів реалізації Позивачем визначеного Договором права вимагати інші документи, які страховик вважає необхідними для розслідування обставин події і ухвалення рішення щодо відшкодування збитку (п. 2 розділу ІХ Договору), та робити запити про відомості, що мають відношення до об'єкта страхування, у правоохоронні органи й інші офіційні установи (п. 1 розділу ХІV Договору).

Відповідно до п. 2 розділу ХІІІ Договору, страхувальник зобов'язаний повернути страховикові отримане страхове відшкодування (або його відповідну частину), якщо протягом передбачених законодавством строків позовної давності буде виявлена обставина, що за законом або за умовами даного договору повністю або частково позбавляє страхувальника права на одержання страхового відшкодування.

Як вказано у Акті про правопорушення, вчинені Товариством з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «МЕГАПОЛІС» на ринку фінансових послуг № 703/13-15/13/6, Товариством з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «МЕГАПОЛІС» не у відповідності до Договору визначено розмір страхового відшкодування та виплачено його Відповідачу, порушено вимоги ч. 1 ст. 25 Закону «Про страхування» та п. 2.16 Ліцензійних умов провадження страхової діяльності, затверджених Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28.08.2003 № 40.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

За приписами п. 2.16 Ліцензійних умов провадження страхової діяльності, затверджених Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28.08.2003 № 40, здійснення страховиком страхових виплат провадиться у порядку та на умовах, визначених статтею 25 Закону України "Про страхування". Страховик зобов'язаний на підставі ведення журналу реєстрації страхових вимог (заяв) страхувальників щодо виплати страхової суми або страхового відшкодування формувати резерв збитків (резерв заявлених, але не виплачених збитків) та забезпечувати його ліквідне розміщення.

Суд зазначає, що встановлені у вказаному Акті порушення Відповідачем вимог ч. 1 ст. 25 Закону «Про страхування» та п. 2.16 Ліцензійних умов провадження страхової діяльності, затверджених Розпорядженнями Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28.08.2003 № 40, не є тією обставиною в розумінні п. 2 розділу ХІІІ Договору, що за законом або за умовами даного договору повністю або частково позбавляє страхувальника права на одержання страхового відшкодування.

При цьому, Суд зазначає, що у зазначеному акті обставини безпідставного отримання Відповідачем страхового відшкодування Нацкомфінпослуг не досліджувалися, а лише встановлювалися обставини відповідності визначення та виплати страховиком страхового відшкодування умовам Договору.

Отже, на підставі викладеного Суд дійшов висновку, що Позивачем не доведено перед Судом належними, допустимими та достатніми доказами існування обставин, які відповідно до п. 2 розділу ХІІІ Договору за законом або за умовами даного договору повністю або частково позбавляють страхувальника права на одержання страхового відшкодування.

Щодо посилань Позивача в обґрунтування заявлених вимог на ст. 1212 Цивільного кодексу України, Суд зазначає, що ця норма не регулює спірні правовідносини у даній справі та застосуванню не підлягає, з огляду на таке.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Проте, Суд зазначає, що станом на час звернення до суду з вказаним позовом Позивачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів визнання укладеного правочину - Договору страхування відповідальності експедитора № 00012/25/354 від 02.09.2013 недійсним або його розірвання, на виконання умов якого були перераховані спірні грошові кошти.

Суд зазначає, що між сторонами існували господарські зобов'язальні правовідносини, на виконання умов якого Позивач і перерахував Відповідачу грошові кошти. Нормами цивільного та господарського права України в розділі "зобов'язальне право" визначено, що зобов'язання припиняється тільки у випадку їх належного виконання. Тобто, якщо сторона, яка здійснила будь-які дії на виконання своїх договірних зобов'язань, вважає, що інша сторона неналежним чином виконала свої договірні зобов'язання (в тому числі, по неналежному оформленню будь-яких документів, що мають відношення до договору), вона має право звернутися до суду по захист своїх порушених прав та інтересів у порядку, визначеному в главі 51 Цивільного кодексу України та розділу 5 Господарського кодексу України із застосуванням наслідків порушення винною стороною її договірного зобов'язання.

Таким чином, Суд вважає, що спірні грошові кошти отримані Відповідачем в межах договірних правовідносин у передбаченій нормами законодавства формі без доведення Позивачем факту необхідності застосування положень ст. 1212 Цивільного кодексу України в частині повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні. Норми статті 1212 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись тільки, якщо на підставі положень інших спеціальних норм потерпіла особа не в змозі захистити якесь із своїх порушених прав (предметом регулювання вказаної норми закону є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними нормами права, в даному випадку нормами зобов'язального господарського права). До того ж, оскільки між сторонами був укладений договір, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України, як безпідставне збагачення (постанова Верховного Суду України від 22.01.13 по справі № 5006/18/13/2012).

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 Цивільного кодексу України, на яку посилався Позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі №6-88цс13, від 24.09.2014 у справі № 6122цс-14.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «МЕГАПОЛІС» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фарконт Київ» про стягнення заборгованості у розмірі 121 657 грн. 00 коп. задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Що стосується заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фарконт Київ» про застосування позовної давності до позовних вимог Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «МЕГАПОЛІС», Суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів Позивача, про захист яких він просить Суд у позові, Відповідачем не порушено, і Суд відмовляє Позивачу у позові по суті в зв'язку з недоведеністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позову Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «МЕГАПОЛІС» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фарконт Київ» про стягнення заборгованості у розмірі 121 657 грн. 00 коп. відмовити повністю.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 21 березня 2018 року

Суддя О.В. Чинчин