ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20.03.2018 р. Справа № 905/147/18

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Чернової О.В. при секретарі судового засідання Часовському Є.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Шахтарськтранс», м. Маріуполь Донецької області

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика №105», м. Селидів, смт. Цукурино Донецької області

про стягнення 13 442 851,54 грн., з яких 3 327 339,54 грн. завдані збитки, 6 553 712,00 грн. пеня, 3 561 800,00 грн. - штраф, -

За участю представників сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача: не зявився

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Шахтарськтранс», м. Маріуполь Донецької області звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика №105», м. Селидів, смт. Цукурино Донецької області про стягнення 13 442 851,54 грн., з яких 3 327 339,54 грн. завдані збитки, 6 553 712,00 грн. пеня, 3 561 800,00 грн. - штраф.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на відвантаження (повернення зі зберігання) відповідачем вугільного концентрату гіршої якості ніж було прийнято ним на зберігання за договором зберігання №25/111 від 27.03.2017 р, що призвело до заподіяння збитків у розмірі 3 327 339,54 грн. та виникли підстави для нарахування пені та штрафу.

Нормативно свої вимоги позивач обґрунтовує ст. ст. 174, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 612, 623, 624 Цивільного кодексу України, ст.ст. 163, 164 Господарського процесуального кодексу України.

З дотриманням приписів ст.6 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду справи №905/47/18 визначено суддю Чернову О.В.

Ухвалою судді господарського суду Донецької області від 25.01.2018р. позов прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та відкрито провадження у справі №905/147/18.

15 лютого 2018 року через канцелярію господарського суду Донецької області від відповідача надійшов відзив, в якому останній заперечив проти позовних вимог, зазначивши, що позивачем при розрахунку пені безпідставно застосовано загальну вартість майна, яка встановлена договором поставки вугілля №111/13 від 06.06.2017р. за період з 01.05.2017р., оскільки даний договір укладено лише 06.06.2017р. Також, зазначив, що позивачем не додано до позовної заяви жодних доказів заподіяння йому збитків з боку Відповідача.

У підготовчому судовому засіданні 12.03.2018р. судом закрито підготовче провадження та призначено справу №905/147/18 до розгляду по суті на 20.03.2018 р.

Представник позивача у судове засідання 20.03.2018р. не зявився, про дату та час розгляду повідомлений належним чином.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про дату та час розгляду повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду сторонами докази в порядку ст. 210 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВСТАНОВИВ:

27 березня 2017 року між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика №150» (надалі - ОСОБА_2) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Шахтарськтранс» (надалі - Поклажодавець) укладено договір зберігання №25/111 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1., 1.2. якого Поклажодавець передає ОСОБА_2 вугільну продукцію (надалі іменується майно або вугілля) в кількості, асортименті, з якісними характеристиками та в порядку і на умовах, визначених цим Договором. ОСОБА_2 приймає на зберігання вугільну продукцію відповідно до умов цього Договору.

Відповідно до п.2.3. Договору, приймання-передача вугілля на/зі зберігання відбувається шляхом його передачі однією стороною іншій та складанням відповідного акту приймання-передачі. В акті приймання-передачі зазначається кількість, якісні показники майна, що передається, місце, де відбуватиметься зберігання майна.

Акт приймання-передачі вугілля, що складається сторонами при передачі Поклажодавцем вугілля на зберігання ОСОБА_2, містить дані щодо кількості та якісних характеристик вугілля та при поверненні вугілля Поклажодавцю зі зберігання ОСОБА_2 зобовязується повернути вугілля за якісними та кількісними характеристиками, що вказані в Акті приймання-передачі вугілля (п. 2.4. Договору).

Згідно з п. 2.7. Договору, партія вугілля відвантажується після відбору обєднаної проби (згідно п. 6.4. ДСТУ 4083-2012). За результатами лабораторних випробувань обєднаної проби оформляється посвідчення про якість/сертифікат якості вугілля в партії.

Розділом 3 Договору визначені права та обовязки сторін.

Так, пунктом 3.1.3., після отримання листа від Поклажодавця, ОСОБА_2 зобовязаний протягом 2 робочих днів, здійснити відвантаження частини або усього ОСОБА_2, що знаходиться на зберіганні, в залізничні вагони та забезпечити відправлення вагонів залізницею на адресу Вантажоотримувача, що вказана в письмовій заявці Поклажодавця. Інші дані необхідні для забезпечення відправлення ОСОБА_2 залізницею надаються Поклажодавцем в письмових заявках.

Згідно з 3.1.4. Договору, зберігач зобовязаний відшкодувати усі витрати, збитки Поклажодавця, що понесені внаслідок відвантаження ОСОБА_2 майна неякісного майна, що підтверджене згідно умов Інструкції «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів суспільного споживання за якістю», затвердженої Постановою Держарбітражу при ОСОБА_3 СРСР від 25.04.1966 р. №7, із змінами та доповненнями.

Відповідно до п. 5.4. Договору, приймання вугілля за кількістю та якістю здійснюється відповідно до умов Інструкції приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання по кількості і якості («Інструкції Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів суспільного споживання за кількістю», затвердженої Постановою Держарбітражу при ОСОБА_3 СРСР від 15.06.1965 р. №6, із змінами та доповненнями та Інструкції «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів суспільного споживання за якістю», затвердженої Постановою Держарбітражу при ОСОБА_3 СРСР від 25.04.1966 р. №7, із змінами та доповненнями).

Кількість та якість вугілля, яке надійшло від Поклажодавця та прийняте ОСОБА_2 на умовах цього Договору, відображається в Акті приймання-передачі вугілля (п. 5.5. Договору).

Згідно з п. 7.3. Договору, зберігач несе відповідальність у вигляді відшкодування вартості втраченого ОСОБА_2 за ринковими цінами на момент втрати, але не менше ціни, яка є рекомендованою відпускною ціною, що встановлюється Міністерством енергетики та вугільної промисловості України для державних вугледобувних підприємств, або ціни, що міститься в Договорі на поставку вугілля та/або в Специфікаціях до такого Договору на розсуд Поклажодавця.

Пунктом 7.5. Договору встановлено, що за кожен день прострочення виконання ОСОБА_2 обовязку щодо відвантаження ОСОБА_2 (всього або частини) залізницею за письмовою заявкою Поклажодавця, ОСОБА_2 сплачує на користь Поклажодавця неустойку у вигляді пені в розмірі 0,1% від вартості ОСОБА_2, що встановлюється на рівні ціни, що міститься в договорі на поставку вугілля та/або в Специфікаціях до такого Договору, що укладені між Поклажодавцем та третіми особами.

У разі недотримання ОСОБА_2 вказівок Поклажодавця, що містяться в письмових заявках на відвантаження ОСОБА_2, ОСОБА_2 сплачує на користь Поклажодавця штраф у розмірі 10% від вартості ОСОБА_2, що підлягало відвантаженню за ціною встановленою в порядку визначеному для визначення розміру пені в пункті 7.5. цього Договору (п.7.7.).

Приписами пункту 9.2. встановлено, що цей Договір набирає чинності з дати його підписання та закінчується 31.12.2017 року. Через 31 календарний день Поклажодавець має право передати у власність ОСОБА_2 згідно акта приймання-передачі. У разі відмови Поклажодавця, протягом 3-х календарних днів після закінчення договору забрати майно, ОСОБА_2 не має права на свій розсуд розпорядитися збереженим Майном та Договір вважається продовженим на один рік.

Договір підписаний Сторонами у встановленому порядку.

31 березня 2017 року відповідно до Акту приймання передачі концентрата (продуктів збагачення) Позивач передав, а Відповідач прийняв на зберігання концентрат марки ДГ 0-100 у кількості 5 536 тон (зола 22,1%, волога 11,5%) та концентрат марки Г (Г2) 0-100 у кількості 10 654 тон (зола 22,4%, волога 11,2%).

Згідно з Актом приймання передачі концентрата (продуктів збагачення) від 30.06.2017 року, Відповідач повернув, а Позивач прийняв концентрат марки ДГ 0-100 у кількості 475,316 тон та концентрат марки Г (Г2) 0-100 у кількості 6 883,744 тон, який підписаний сторонами без зауважень (а.с. 45).

Претензією №1 від 28.07.2017р. Позивач звернувся до Відповідача з вимогою про відшкодування збитків у розмірі 1 877 115,25 грн., у звязку з поверненням вугільного концентрату гіршої якості за показниками ніж той, що приймалось на зберігання.

Посилаючись на відвантаження зі зберігання Відповідачем вугільного концентрату гіршої якості ніж було прийнято ним на зберігання за договором зберігання №25/111 від 27.03.2017 р., що призвело до заподіяння збитків, Позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає вимоги Позивача такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне:

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного спору полягає у примусовому спонуканні Відповідача до відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням зобов'язань за договором зберігання №25/111 від 27.03.2017р.

Зважаючи на статус сторін та характер правовідносин, останні регулюються, насамперед, положеннями Господарського кодексу України, а також іншими актами господарського законодавства, зокрема - Цивільним кодексом України, а також умовами договору зберігання №25/111 від 27.03.2017р.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають зокрема з договорів.

Проаналізувавши положення укладеного між сторонами договору №25/111 від 27.03.2017р., суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникли на його підставі регламентуються нормами параграфу 1 глави 66 Цивільного кодексу України, який визначає загальні положення про зберігання.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Обов'язок зберігача повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості, безпосередньо встановлений ч. 1 ст. 949 цього Кодексу.

Отже, в контексті зазначених норм укладений між Позивачем та Відповідачем договір відповідального зберігання №25/111 від 27.03.2017р. є належною підставою для виникнення у останнього обов'язку із повернення об'єкту зберігання такої самої якості, факт попереднього прийняття якого у відповідній якості на зберігання підтверджений наявними в матеріалах справи Актом приймання - передачі від 31.03.2017р.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від виконання зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України відносно обов'язковості договору для виконання сторонами.

Таким чином, Відповідач зобовязаний повернути вугілля за якісними та кількісними характеристиками відповідно до умов договору №25/111 від 27.03.2017р.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського кодексу України та ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Тоді як невиконання або неналежне виконання відповідних обов'язків є їх порушенням у розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України, що за змістом ст. 611 цього Кодексу має наслідком, у тому числі - необхідність відшкодування збитків.

Згідно ч. 1 ст. 224 Цивільного кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Виникнення у особи права на компенсацію збитків у результаті порушення її цивільного права передбачено і ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України.

Оскільки обов'язки Відповідача, порушенням яких Позивач обґрунтовує свої вимоги, зумовлені саме наявністю договірних відносин між сторонами, суд зауважує, що предметом стягнення у розглядуваній справі є саме збитки, завдані неналежним невиконанням зобов'язання, що випливає з договору.

Приписами статті 225 Господарського кодексу України встановлено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 623 Цивільного кодексу України обов'язок відшкодування збитків у разі порушення договірних зобов'язань покладені на боржника - особу, яка припустила порушення.

Виходячи із загальних положень права підставою для застосування заходів відповідальності, яким є стягнення збитків у розумінні ст. 611 Цивільного кодексу України та ст.ст. 216, 217 Господарського кодексу України, є склад правопорушення, який утворюється наступними елементами: суб'єкт, об'єкт, об'єктивна та суб'єктивна сторона.

З огляду на те, що суб'єктом є ОСОБА_2, об'єктом - правовідносини за договором зберігання, які були встановлені та оцінені судом вище, предметом доказування є об'єктивна та суб'єктивна сторони: наявність порушення з боку Відповідача, збитків та безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями (порушенням) та збитками, а також - вина зазначеної особи.

Умовами Договору обов'язок повернути вугілля за якісними та кількісними характеристиками, що вказані в Акті приймання-передачі покладений на ОСОБА_2 (п.2.4.).

В свою чергу, з огляду на принцип свободи договору, закріплений п.3 ст. 3 Цивільного кодексу України, а також положення ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони у п. 5.4. Договору узгодили, що приймання вугілля за якістю здійснюється відповідно до умов Інструкції «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів суспільного споживання за якістю», затвердженої Постановою Держарбітражу при ОСОБА_3 СРСР від 25.04.1966 р. №7, із змінами та доповненнями.

Так, відповідно до п. 14 Інструкції «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів суспільного споживання за якістю», затвердженої Постановою Держарбітражу при ОСОБА_3 СРСР від 25.04.1966 р. №7, приймання продукції за якістю і комплектності проводиться в точній відповідності зі стандартами, технічними умовами, Основними і Особливими умовами поставки, іншими обов'язковими для сторін правилами, а також за супровідними документами, що посвідчують якість та комплектність продукції, що поставляється (технічний паспорт, сертифікат, посвідчення про якість, рахунок-фактура, специфікація і т. п.). Відсутність зазначених супровідних документів або деяких з них не припиняє приймання продукції. У цьому випадку складається акт про фактичну якість і комплектність продукції, що надійшла і в акті вказується, які документи відсутні.

Акт повинен бути складений в день закінчення приймання продукції за якістю і комплектності (приписи п. 2.9. Інструкції).

Отже, належним доказом повернення Відповідачем Позивачу вугілля гіршої якості ніж той, якої було прийнято вугілля на зберігання є акт про фактичну якість і комплектність продукції, складений у порядку встановленому Інструкцією «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів суспільного споживання за якістю», затвердженої Постановою Держарбітражу при ОСОБА_3 СРСР від 25.04.1966 р. №7.

Проте, як встановлено судом та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, Відповідачем передано Позивачу концентрат марки ДГ 0-100 у кількості 475,316 тон та концентрат марки Г (Г2) 0-100 у кількості 6 883,744 тон за актом приймання передачі від 30.06.2017 року без зауважень щодо якості вугілля з боку останнього.

Відповідно до ч.3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, оскільки Позивачем не доведений факт повернення Відповідачем з порушенням умов договору щодо повернення майна відповідної якості, твердження про повернення вугілля гіршої якості ніж той, якої було прийнято вугілля на зберігання має характер недоведених припущень.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту порушення Відповідачем своїх зобов'язань за договором №25/111 від 27.03.2017р. щодо повернення вугілля за якісними та кількісними характеристиками, що вказані в Акті приймання-передачі вугілля від 31.03.2017р. та, як наслідок, недоведеність наявності та розміру збитків позивача, а також наявності причинного зв'язку між ними.

Крім того, суд зазначає що Позивачем для розрахунку збитків, пені та штрафу необґрунтовано застосовано вартість вугілля за договором поставки №111/13, оскільки зазначений договір укладений між Позивачем та ПАТ «Центренерго» лише 06.06.2017р., проте як Позивач передав вугілля відповідно до Акту приймання передачі концентрата (продуктів збагачення) Відповідачу - 31.03.2017р., тобто до укладання вказаного договору.

Також, Позивачем не доведений факт фактичного виконання договору поставки (передачі неякісного товару, неотримання від покупця грошових коштів в розмірі ціни договору), що свідчило би про отримання збитків.

Таким чином, у позивача відсутні підстави застосовувати для розрахунку збитків, пені та штрафу вартість вугілля, зазначену у договорі поставки №111/13 від 06.06.2017р.

Отже, позивачем, всупереч вимогам ч. 3 ст. 13 ГПК України, не доведено тих обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог в частині стягнення збитків в розмірі 3 327 339,54 грн., у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати у відповідності до вимог п. 2 ч.4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України стягуються з Позивача.

Керуючись ст.ст. 7, 13, 42, 86, 123, 129, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Шахтарськтранс», м. Маріуполь Донецької області до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Збагачувальна фабрика №105», м. Селидів, смт. Цукурино Донецької області про стягнення 13 442 851,54 грн., з яких 3 327 339,54 грн. завдані збитки, 6 553 712,00 грн. пеня, 3 561 800,00 грн. - штраф відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня складання поновного судового рішення, через Господарський суд Донецької області, в порядку передбаченому розділом ІV ГПК України.

Суддя О.В. Чернова

Повний текст рішення складено та підписано 20.03.2018 р.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/