ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19.03.2018 Справа № 905/2457/17

Господарський суд Донецької області у складі судді Мельниченко Ю.С., при секретарі судового засідання (помічнику судді) Фроловій Т.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Заступника прокурора Донецької області, м. Маріуполь, Донецька область в інтересах держави в особі

позивача: Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Донецькій області, м. Харків

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", м. Маріуполь, Донецька область

до відповідача 2: Фізичної особи-підприємця Костинської Ганни Борисівни, м.Маріуполь, Донецька область

про визнання недійсним договору зберігання № 4-вз від 01.07.2016р. та зобов'язання повернути орендоване майно, -

За участю представників сторін:

прокурор: Хряк О.О. - за посвідченням №028256 від 15.08.2014р.;

від позивача: Зучек Є.Н. - представник за довіреністю №69 від 26.12.2017р.;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: не з'явився;

Розгляд справи здійснювався із застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу відповідно до ст. 222 Господарського-процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 19.03.2018р. суд виходив до нарадчої кімнати (каб. 324) для прийняття рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Заступник прокурора Донецької області, м. Маріуполь, Донецька область в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Донецькій області, м. Харків звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", м. Маріуполь, Донецька область та Фізичної особи-підприємця Костинської Ганни Борисівни, м.Маріуполь, Донецька область про визнання недійсним договору зберігання № 4-вз від 01.07.2016р. та зобов'язання повернути орендоване майно.

В обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор посилався на те, що спірний договір зберігання № 4-вз від 01.07.2016р. за своєю суттю є удаваним правочином з метою приховання іншого правочину - договору суборенди, який насправді вчинили сторони, а тому договір підлягає визнанню недійсним з підстав ст. 203, 215 ЦК України. Оскільки недійсний правочин не породжує для його сторін жодних бажаних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, прокурор просив суд зобов'язати відповідача-2, як суборендаря за недійсним договором, повернути орендарю за договором оренди № 951/2002 від 23.05.2002р. спірне нерухоме майно.

Нормативно позовні вимоги обґрунтовані ст.ст. 203, 215, 216, 235, 626, 628, ч. 1 ст. 759, ч. 1 ст. 936, ст. 944 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 179, ст. 287 Господарського кодексу України, ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Ухвалою суду від 30.10.2017р. господарським судом Донецької області було порушено провадження по справі, розгляд справи призначений на 23.11.2017р.

Ухвалою суду від 23.11.2017р. господарським судом Донецької області було відкладено розгляд справи на 14.12.2017р.

Господарським судом Донецької області було оголошено перерву по справі до 19.12.2017р.

15.12.2017р. набрала чинність редакція Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" №2147 - VIII від 03.10.2017р.

Згідно п.9 ч.1 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою суду від 19.12.2017р. визначено розгляд справи № 905/2457/17 за правилами загального позовного провадження на стадії підготовчого провадження та призначено підготовче засідання на 25.01.2018р.

Ухвалою суду від 25.01.2018р. продовжено строк розгляду справи № 905/2457/17 на стадії підготовчого провадження на тридцять днів до 20.03.2018р. та відкладено розгляд справи на 15.02.2018р.

Ухвалою суду від 15.02.2018р. відкладено підготовче судове засідання на 02.03.2018р.

Ухвалою суду від 02.03.2018р. закрито підготовче провадження у справі №905/2457/17 та призначено розгляд справи по суті на 19.03.2018р.

Прокурор в судове засідання з'явився. 11.12.2017р. на електронну адресу господарського суду Донецької області від прокуратури Донецької області надійшли письмові пояснення по справі № 05/2-606вих -17 від 11.12.2017р. Згідно вказаних пояснень під час розслідування кримінального провадження № 0000196 від 28.02.2017р. встановлено, що сторонні суб'єкти господарювання продовжують використовувати нежитлові приміщення цілісного майнового комплексу та здійснювати підприємницьку діяльність за що сплачують кошти на користь ТОВ «Маріупольський лікеро-горілчаний завод». При цьому, за твердженням прокуратури, ТОВ «Маріупольський лікеро-горілчаний завод» з метою приховування факту передачі частини орендованого майна цілісного майнового комплексу в суборенду, без дозволів Регіонального відділення ФДМ України по Донецькій області замість договорів суборенди уклав договори зберігання. Так, за інформацією Маріупольської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області ФОП Костинська Г.Б. здійснює підприємницьку діяльність за адресою: м. Маріуполь, вул. Енгельса, 28. Таким чином, з метою приховування фактичної передачі частини майна підприємства в суборенду ФОП Костинській Г.Б., ТОВ «Маріупольський лікеро-горілчаний завод» змінив вид та назву договору, не змінивши при цьому його предмет та об'єкт, уклавши з нею не договір суборенди.

13.02.2018р. від прокуратури Донецької області надійшла відповідь на відзив, в якому остання наполягала на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на п. 2.6. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», відповідно до якого нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Представник позивача в судове засідання з'явився. 14.12.2017р. від представника позивача надійшли пояснення по справі, в яких останній підтримав позовні вимоги прокурора в частині визнання недійсним договору зберігання № 4-вз від 01.07.2016р., проте просив відмовити у задоволенні позовних вимог прокурора в частині зобов'язання ФОП Костинську Г.Б. повернути ТОВ «МЛГЗ» частину кімнати 1 загальною площею 32 м2, яке розташоване на першому поверсі будівлі заводоуправління (літ. А-2), за адресою: м. Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена, 28, оскільки спірне державне майно перебуває у володінні та користуванні ФОП Костинської Г.Б. на іншій правовій підставі, а саме на підставі укладеного договору суборенди № 4/17 від 01.09.2017р. Також у вказаних поясненнях зазначено, що 28.08.2017р. прокуратурою Донецької області було здійснено обшук у приміщенні Регіонального відділення на підставі ухвали Краматорського міського суду від 31.07.2017р. у справі № 234/11307/17. За наслідками цього обшуку прокуратурою Донецької області було складено протокол від 28.08.2017р., за змістом якого виявлений лист ТОВ «МЛГЗ» від 17.07.2017р. № 56 з додатками на 13 аркушах та відповідь Регіонального відділення від 21.08.2017р. № 11-04-04526 (пп. 8, 19 у розділі протоколу «у ході проведення обшуку виявлено»). Тобто, за твердженням представника позивача, прокуратура Донецької області була достеменно обізнана про наявність процедури погодження Регіональним відділенням договору суборенди вбудованого нежитлового приміщення: частини кімнати 1 загальною площею 32 м2, яке розташоване на першому поверсі будівлі заводоуправління (літ. А-2), за адресою: м. Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена, 28, між ТОВ «МЛГЗ» та ФОП Костинською Г.Б.

12.02.2018р. від представника позивача надійшла відповідь на відзиви відповідачів на позов, в яких останній підтримав позовні вимоги прокурора в частині визнання недійсним договору зберігання № 4-вз від 01.07.2016р. та зазначив, що факт припинення договору не є ознакою неможливості визнати недійсність цього договору.

Представник відповідача 1 в судове засідання не з'явився. 12.12.2017р. від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечував. Як вбачається зі змісту вказаного відзиву, відповідно до договору оренди від 23.05.2002р. за № 951/2002 ТОВ «МЛГЗ» має право з дозволу Фонду укладати лише договір суборенди, проте ані договором, ані діючим законодавством України не передбачено обов'язку щодо отримання ТОВ «МЛГЗ» дозволу на укладення інших договорів. Крім того, згідно умов спірного договору № 4-вз від 01.07.2016р. останній є безоплатним, а головним обов'язком ФОП Костинської Г.Б. відповідно до договору було забезпечення схоронності майна. Також ФОП Костинська Г.Б. має право користуватися майном, переданим на зберігання для своїх господарських потреб у власній господарській діяльності, за умови використання майна за його призначенням. Крім того, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області листом від 21.08.2017р. за № 11-04-04526 повідомило ТОВ «Маріупольський лікеро-горілчаний завод», що не заперечує щодо передачі у суборенду ФОП Костинській Г.Б. вбудованого нежитлового приміщення: частина кімнати № 1 загальною площею 32,0 кв.м., розташованого на першому поверсі двоповерхової будівлі заводоуправління (літ. А-2) за адресою: Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена (Енгельса), 28, та перебуває на балансі ТОВ «МЛГЗ», строком на один рік, з метою розміщення торгівельного об'єкту з продажу товарів, крім товарів підакцизної групи. 31.08.2017р. між ТОВ «МЛГЗ», в особі директора Буглака Віктора Олексійовича та фізичною особою-підприємцем Костинською Ганною Борисівною укладено додаткову угоду до договору зберігання 4-вз від 01.07.2016р. відповідно до умов якої сторони дійшовши до взаємної згоди припинили договірні відносини. Крім того, 01.09.2017р., тобто ще до відкриття провадження у справі та до подачі вказаного позову до суду, між ТОВ «МЛГЗ» та фізичною особою-підприємцем Костинською Ганною Борисівною було укладено договір суборенди, предметом якого є вбудоване нежитлове приміщення: частина кімнати № 1, загальною площею 32,0 кв.м., розташоване на першому поверсі двоповерхневої будівлі заводоуправління (Літ. А-2), яка є державною власністю, знаходиться за адресою: м. Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена, 28, входить до складу Цілісного майнового комплексу «Маріупольський лікеро-горілчаний завод», перебуває, згідно договору оренди № 951/2002р., на балансі ТОВ «МЛГЗ».

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився. 12.12.2017р. від представника відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечував. Як вбачається зі змісту вказаного відзиву, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області листом від 21.08.2017р. за № 11-04-04526 повідомило ТОВ «Маріупольський лікеро-горілчаний завод», що не заперечує щодо передачі у суборенду ФОП Костинській Г.Б. вбудованого нежитлового приміщення: частина кімнати № 1 загальною площею 32,0 кв.м., розташованого на першому поверсі двоповерхової будівлі заводоуправління (літ. А-2) за адресою: Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена (Енгельса), 28, та перебуває на балансі ТОВ «МЛГЗ», строком на один рік, з метою розміщення торгівельного об'єкту з продажу товарів, крім товарів підакцизної групи. Також у вказаному відзиві зазначено, що 31.08.2017р. між ТОВ «МЛГЗ», в особі директора Буглака Віктора Олексійовича та фізичною особою-підприємцем Костинською Ганною Борисівною укладено додаткову угоду до договору зберігання 4-вз від 01.07.2016р. відповідно до умов якої сторони дійшовши до взаємної згоди припинили договірні відносини. Крім того, 01.09.2017р., тобто ще до відкриття провадження у справі та до подачі вказаного позову до суду, між ТОВ «МЛГЗ» та фізичною особою-підприємцем Костинською Ганною Борисівною було укладено договір суборенди, предметом якого є вбудоване нежитлове приміщення: частина кімнати № 1, загальною площею 32,0 кв.м., розташоване на першому поверсі двоповерхневої будівлі заводоуправління (Літ. А-2), яка є державною власністю,знаходиться за адресою: м. Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена, 28, входить до складу Цілісного майнового комплексу «Маріупольський лікеро-горілчаний завод», перебуває, згідно договору оренди № 951/2002р., на балансі ТОВ «МЛГЗ».

Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду докази в порядку ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВСТАНОВИВ:

23.05.2002р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області ( далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" (далі - орендар) був укладений договір оренди №951/2002, відповідно до п. 1.1 якого згідно чинного законодавства орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування цілісний майновий комплекс - державного підприємства "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" (надалі - «підприємство»), яке розміщене за адресою: 87532, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Енгельса, 28. Склад і вартість майна визначено відповідно до наведених у додатках № 1, 2, 3 акта оцінки, протоколу про результати інвентаризації та передавального балансу підприємства, складеного за станом на 01 березня 2002р. і становить 5511002 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна тисяча сто дві гривні) (первісна вартість - 1662321,01 грн., знос - 1111218,54 грн.), у тому числі:

- основні фонди за залишковою вартістю 321654 грн. (триста двадцять одна тисяча шістсот п'ятдесят чотири гривні);

- самортизовані основні фонди згідно експертної оцінки - 229448 грн. (двісті двадцять дев'ять тисяч чотириста сорок вісім гривень).

Згідно п. 6.2. договору оренди №951/2002 від 23.05.2002р. орендар має право за згодою орендодавця передавати окремі інвентарні об'єкти із складу орендованого майна підприємства у суборенду і передавати свої права та обов'язки за цим договором щодо інших цінностей іншим особам за умови, що не спричинить зміни вартості підприємства і не порушує інших положень цього договору.

Додатковими угодами № 2 від 17.05.2004р. та № 3 від 15.08.2008р. продовжувався строк дії вищезазначеного договору. Так, додатковою угодою № 3 від 15.08.2008р. до договору оренди №951/2002 від 23.05.2002р. строк дії договору було продовжено по 23.05.2033р.

Зазначений договір та усі договори про внесення змін до нього підписані представниками обох сторін без зауважень, підписи скріплені печатками.

В матеріалах справи наявна належним чином засвідчена копія акту приймання-передачі державного майна - цілісного майнового комплексу «Маріупольський лікеро-горілчаний завод» від 23.05.2002р., відповідно до якого Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" прийняло державне майно - цілісний майновий комплекс «Маріупольський лікеро-горілчаний завод».

Вказаний акт приймання-передавання підписаний та скріплений печатками обох сторін та балансоутримувачем без зауважень.

01.07.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" (далі - сторона 1) та фізичною особою - підприємцем Костинською Ганною Борисівною (даіл - сторона 2) було укладено договір зберігання № 4-вз (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначеним договором, сторона 1 передає, а сторона 2 приймає на зберігання нерухому річ - приміщення: частину кімнати к. 1 загальною площею 32 м2 (далі - «майно»), яке розташовано на першому поверсі будівлі заводоуправління (Лит. А-2), яке знаходиться за адресою: вул. Архітектора Нільсена, 28.

Відповідно до п. 1.3. договору зберігання за цим договором є безоплатним.

Строк зберігання встановлюється до 31 грудня 2017р. (п. 1.4. договору).

Згідно п. 3.3. договору сторона 2 має право користуватись майном, переданим на зберігання для своїх господарських потреб у власній господарській діяльності, за умови використання майна за його призначенням та відшкодування вартості зносу майна у розмірах, узгоджених з Стороною 1.

Відповідно до п. 6.1. договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (у разі наявності).

Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1. цього договору та закінчується 31.12.2017р. (п. 6.2. договору).

Згідно п. 6.7. договору цей договір вважається розірваним з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому договорі або у чинному законодавстві України.

Разом із тим, як вбачається з матеріалів справи, 31.08.2017р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та фізичною особою - підприємцем Костинською Ганною Борисівною було укладено додаткову угоду до договору зберігання № 4-вз від 01.07.2016р.

Як випливає зі змісту вказаної додаткової угоди сторони дійшовши до взаємної згоди припиняють договірні відносини. Договірні відносини припинено згідно п.п. 6.6. договору за домовленістю сторін. Угода набирає чинності з моменту її підписання сторонами.

Зазначена додаткова угода підписана представниками сторін без зауважень.

В матеріалах справи наявна належним чином засвідчена копія листа від 21.08.2017р. № 11-04-04526 Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області. Згідно вказаного листа останнє за результатами розгляду листа ТОВ «МЛГЗ» від 17.07.2017р. № 33 та наданий до нього пакет документів щодо надання дозволу на передачу в суборенду державного майна зі складу цілісного майнового комплексу ДП «Маріупольський лікеро-горілчаний завод», переданого в оренду ТОВ «МГГЗ» за договором оренди від 23.05.2002р. № 951/2002, відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та п. 6.2. договору оренди від 23.05.2002р. регіональне відділення не заперечує щодо передачі у суборенду ФОП Костинській Г.Б. вбудованого нежитлового приміщення: частина кімнати № 1 загальною площею 32, 0 кв.м., розташованого на першому поверсі двоповерхової будівлі заводоуправління (літ. А-2) за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Архітектора Нільсена (Енгельса), 28, та перебуває на балансі ТОВ «МЛГЗ», строком на один рік, з метою розміщення торгівельного об'єкту з продажу товарів, крім товарів підакцизної групи.

Також у вказаному листі повідомлено орендаря про необхідність після укладення договору суборенди надати на адресу регіонального відділення належним чином завірену копію договору суборенди.

В подальшому 01.09.2017р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" та фізичною особою - підприємцем Костинською Ганною Борисівною було укладено договір суборенди № 4/17 (далі - договір суборенди), відповідно до п. 1.1. якого орендар передає, а суборендар приймає в строкове платне користування державне майно (далі - майно) - вбудоване нежитлове приміщення: частина кімнати № 1, загальною площею 32,0 м2, розташоване на першому поверсі двоповерхової будівлі заводоуправління (Літ. А-2), яка є державною власністю, знаходиться за адресою: м. Маріуполь, вул.. Архітектора Нільсена, 28, входить до складу Цілісного майнового комплексу «Маріупольський лікеро-горілчаний завод», перебуває, згідно договору оренди № 951/2002 від 23.05.2002р., на балансі ТОВ «МЛГЗ» (далі - Балансоутримувач), за інвентарним описом № 29. Вартість майна визначена згідно зі звітом про оцінку від 28.02.2017р. станом на 28.02.2017р. станом на 28 лютого 2017 року і становить за незалежною оцінкою 120431,00 грн.

Згідно п. 1.2. договору суборенди майно передається в суборенду з метою розміщення торговельного об'єкту з продажу продовольчих товарів (без товарів підакцизної групи).

Відповідно до п. 2.1. договору суборенди суборендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору.

Суборендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.95р. № 786 (зі змінами) (далі - Методика розрахунку), і становить без ПДВ за базовий місяць суборенди - березень 2017р. 817,32 грн. (п. 3.1. договору суборенди).

Відповідно до п. 3.3. договору суборенди суборендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування суборендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Суборендна плата перераховується орендарю щомісяця не пізніше 15 числа місяця що випливає за звітним місяцем на рахунок орендаря, зазначений у договорі (п. 3.6. договору суборенди).

Згідно п. 9.1. договір суборенди укладено строком на один рік, що діє з 01 вересня 2017р. до 31 серпня 2018р. включно. Відповідно до ч. 7 ст. 180 Господарського кодексу України дія цього договору також поширюється на правовідносини з фактичного перебування представників суборендаря у приміщенні з метою підготовки до використання до моменту погодження РВ ФДМУ в Донецькій області і укладення цього договору, а саме на період з 08.06.2016р., за який суборендар зобов'язується здійснити оплату відповідно до умов цього договору, а орендар гарантує РВ ФДМУ в Донецькій області, перерахування різниці в суборендній платі за вказаний період відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до п. 9.6. договору суборенди майно вважається поверненим орендарю з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання. Обов'язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на суборендаря.

Зазначений договір підписаний представниками обох сторін без зауважень, підписи скріплені печатками.

В матеріалах справи наявна належним чином засвідчена копія акту прийому-передачі об'єкту суборенди до договору № 4/17 від 01.09.2017р., відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод" передає, а фізична особа - підприємець Костинська Ганна Борисівна приймає у строкове платне користування, відповідно до договору № 4/17 від 01.09.2017р., приміщення площею 32 м2 (частина к. 1 Літ. А-2) (надалі - об'єкт суборенди) розташоване за адресою вул.. Архітектора Нільсена, 28.

Приміщення не має недоліків, які унеможливлюють його використання за цільовим призначенням, передбаченим договором.

Вказаний акт підписаний представниками обох сторін без зауважень.

Посилаючись на порушення вимог законодавства під час укладення договору зберігання № 4-вз від 01.07.2016р. прокуратура звернулась із розглядуваним позовом до господарського суду Донецької області.

Оцінюючи правомірність заявлених позовних вимог суд зазначає наступне.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Як випливає зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача суб'єктивного права чи інтересу, порушення такого права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність наявному порушенню і відповідність законодавству) обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого з означених елементів доказування для позивача зумовлює відмову у задоволені позову.

Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 Цивільного кодексу України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 7 статті 179 ГК України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Аналізуючи спірний договір з урахуванням норм чинного законодавства для встановлення правової природи та мети його вчинення судом враховано, що положенням ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Аналогічні за змістом правові норми містяться у статті 283 ГК України, ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Статтею 761 Цивільного кодексу України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем також може бути особа, уповноважена на укладання договору найму.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Договір зберігання належить до двосторонніх договорів, тобто при оплатних і безоплатних відносинах зобов'язання зберігання є взаємними, де існують певні права та обов'язки обох сторін. Зберігач, зокрема зобов'язаний забезпечити зберігання майна і повернути його іншій стороні, яка у свою чергу, зобов'язана після закінчення строку, зазначеного охоронцем, взяти назад здане нею на зберігання майно і відшкодувати зберігачеві витрати, необхідні для зберігання майна, та збитки, завдані його властивостями, коли зберігач, приймаючи майно на зберігання, не знав і не повинен був знати про ці властивості.

Пунктом 1 ст. 946 ЦК України визначено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Згідно ч. 4 зазначеної статті установчим документом юридичної особи або договором може бути передбачено безоплатне зберігання речі.

За приписами ст. 944 ЦК України, зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Для встановлення дійсної правової природи зберігання з наданням зберігачеві права користування поклажею необхідно насамперед встановити, на що були спрямовані воля і волевиявлення сторін, а також хто з сторін надав послугу.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 статті 207 ГК України визначено, що судом може бути визнане недійсним повністю або частково господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1 ст.216 ЦК України).

Як визначено ч.4 п.2.1 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи питання про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, для визнання правочину недійсним необхідним є факт порушення цивільного законодавства; докази того, що таке порушення відбулося саме в момент вчинення цього правочину.

Суд зауважує, що на відміну від договору оренди, який укладається для надання орендареві права оплатного користування майном для здійснення своєї підприємницької діяльності з метою отримання прибутку від використання майна за його цільовим призначенням, договір зберігання майна укладається в інтересах поклажодавця з метою забезпечення схоронності майна у тому вигляді, в якому його було передано на схов і, за загальним правилом, не допускає користування майном зберігачем.

Проаналізувавши умови договору зберігання № 4-вз від 01.07.2016р. господарський суд дійшов висновку, що вказана угода не є удаваним правочином виходячи з того, що основною ознакою спірного договору є прийняття майна на зберігання, безоплатність зберігання майна, а також покладення на ФОП Костинську Г.Б. обов'язку, зокрема, вжиття всіх необхідних заходів для забезпечення схоронності майна протягом строку зберігання. Саме користування майном за плату є одним з кваліфікуючих ознак оренди державного майна. Водночас умова договору щодо права зберігача користуватись у власній господарській діяльності майном, переданим на зберігання (частиною кімнати к. 1 загальною площею 32 м2, яке розташовано на першому поверсі будівлі заводоуправління (Лит. А-2), яке знаходиться за адресою: вул. Архітектора Нільсена, 28), є елементом договору зберігання, наявність якої в договорі не змінює правової природи такого договору, а тому необґрунтованими є доводи прокурора щодо укладення між відповідачами удаваного правочину, який вчинено для приховування іншого правочину, а саме договору оренди державного майна. Крім того, п. 3.3. вказаного договору передбачає саме відшкодування вартості зносу майна стороною 2 за умови використання майна за його призначенням у випадку користування майном, переданим на зберігання для своїх господарських потреб у власній господарській діяльності. Суд також зауважує, що пунктом 5.3. договору оренди №951/2002 від 23.05.2002р. передбачено обов'язок орендаря забезпечити збереження орендованого майна підприємства, запобігати його пошкодженню і псуванню, здійснювати заходи протипожежної безпеки.

В обґрунтування визнання недійсним договору зберігання № 4-вз від 01.07.2016р. прокурор посилався також на матеріали кримінального провадження № 0000196 від 28.02.2017р., відкритого за ознаками злочину, передбаченого ст. 364 ч. 2 Кримінального кодексу України, та укладення 01.08.2016р. між ТОВ «Маріупольський лікеро-горілчаний завод» та ФОП Костинською Г.Б. договору на виконання платних робіт (послуг) № 4, відповідно до умов якого замовник (ТОВ «МЛГЗ») доручає, а виконавець приймає на себе виконання робіт (послуг), пов'язаних із забезпеченням нормального функціонування діяльності замовника з організації роздрібної торгівлі продовольчими товарами, що здійснюється за адресою: м. Маріуполь, вул. Енгельса, 28 у будівлі заводоуправління ТОВ «МЛВЗ», зокрема, щодо послуг із забезпечення підприємницькою діяльністю та користуванням обладнанням. Суд зазначає, що відповідно до додаткової угоди від 31.08.2017р. до договору № 4 на виконання платних робіт від 01.08.2016р. зазначений договір було припинено за взаємною згодою сторін.

Разом із тим, статтями 651, 653 ЦК передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Як вже зазначалося, відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Із правової природи такого зобов'язання вбачається, що фактичне користування майном на підставі договору зберігання в разі визнання його недійсним унеможливлює застосування наслідків недійсності правочину відповідно до ст. 216 ЦК України, оскільки передача майна на зберігання "річ" безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо. Тому, визнаючи договір зберігання недійсним, необхідно серед іншого встановити обставини, пов'язані з виконанням договору, та визначити момент, з якого вважаються припиненими зобов'язання за цим договором.

У справі, що розглядається, позовні вимоги прокурора зводяться до визнання недійсним договору зберігання, який сторони розірвали, тобто зобов'язання за спірним договором є припиненими. Крім того, спірний договір на момент звернення до суду з позовом про визнання його недійсним вже було розірвано, а тому визнавати його недійсним на майбутнє немає підстав, оскільки сторони розірвали цей договір і на момент винесення судового рішення він уже не діяв. Отже, визнання договору зберігання недійсним є неможливим, оскільки предмет спору припинив існування, та, відповідно, відсутні підстави для задоволення вимоги про повернення майна (похідної від визнання договору недійсним), яке є предметом цього Договору. Зокрема, спірне нерухоме майно на момент розгляду зазначеної справи перебуває у користуванні відповідача 2 на іншій правовій підставі, а саме на підставі договору суборенди № 4/17 від 01.09.2017р.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі N 3-1143гс15 від 23.12.2015 року та постанові Вищого господарського суду України № 5011-31/17917-2012 від 12.08.2015р.

Згідно п 4.4. Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Суд зазначає, що поштовий конверт, яким було направлено позовну заяву №05/1-1405вих17 від 20.10.2017р. з додатками на адресу суду, містить відтиск поштового штемпелю датованого 23.10.2017р.

Отже, враховуючи, що спірний договір зберігання № 4-вз від 01.07.2016р. на момент звернення прокуратури Донецької області до суду з позовом про визнання його недійсним вже було розірвано, а тому визнавати його недійсним на майбутнє немає підстав, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до статей 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судовий збір покладається на прокурора, згідно ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на викладені обставини, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 203, 204, 215, 216, 235, 509, 651, 653, ч. 1 ст. 759, ст.761, ч. 1 ст. 936, ст.ст. 944, 946 Цивільного кодексу України; ст.ст. 173-175, ч. 7 ст. 179, ст.ст. 207, 283 Господарського кодексу України; ст.ст. 2, 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст.ст. 12, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Заступника прокурора Донецької області, м.Маріуполь, Донецька область в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Донецькій області, м. Харків до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріупольський лікеро-горілчаний завод", м. Маріуполь, Донецька область та Фізичної особи-підприємця Костинської Ганни Борисівни, м.Маріуполь, Донецька область про визнання недійсним договору зберігання № 4-вз від 01.07.2016р. та зобов'язання повернути орендоване майно - відмовити.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

У судовому засіданні 19.03.2018р. проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 22.03.2018р.

Суддя Ю.С. Мельниченко