ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/27026/14

Верховний Суд у складі колегії суддів судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Сухового В.Г.

за участю секретаря судового засідання - Кравченко О.В.

учасники справи:

заявник - Заступник прокурора міста Києва,

представник заявника - прокурор Доценко Т.О.,

позивач - Фонд державного майна України,

представник позивача - Зубарєва Н.В.,

відповідач - Федерація професійних спілок України,

представник відповідача - Багатченко Ю.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Федерації професійних спілок України на постанову Київського апеляційного господарського суду у складі Мартюк А.І. - головуючого, Алданової С.О., Зубець Л.П. від 14 грудня 2017 року та рішення Господарського суду міста Києва у складі Головатюка Л.Д. - головуючого, Чинчин О.В., Морозова С.М. від 25 жовтня 2017 року

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст та підстави позову

1. У грудні 2014 року Заступник прокурора міста Києва звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Фонду державного майна України з позовом до Федерації професійних спілок України про визнання права власності держави в особі Фонду державного майна України та витребування нерухомого майна, а саме: учбово-спортивної бази "Спартак" по вул. Фрунзе, 105 у м. Києві, яка складається з таких об'єктів: готель (літера "А") площею 921,6 кв.м, гаражі (літера "Д") площею 476,4 кв.м, філія готелю (літера "Б") площею 182,3 кв.м, басейн (літера "В") площею 922,0 кв.м, побутове приміщення (літера "К") площею 107,5 кв.м, спортивний комплекс з трибунами та адмінкорпусом (літера "Г") площею 4 095,9 кв.м, прохідна (літера "Е") площею 27,2 кв.м, будівля (білетні каси) (літера "Л") площею 138,2 кв.м, склад (роздягальня, душові) (літера "Ж") площею 117,6 кв.м, сауна (літера "З") площею 125,4 кв.м, дворовий туалет (літера "И") площею 106,7 кв.м, трансформаторна підстанція (літера "М") площею 34,8 кв.м.

2. Позовні вимоги мотивовано тим, що спірне майно є державною власністю та у визначеному законодавством порядку Федерації професійних спілок України не передавалося, проте відповідач неправомірно володіє державним майном та оспорює право власності держави на нього, що на думку прокурора, є підставою для визнання права державної власності на спірне майно та витребування цього майна у державну власність.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

3. Дана справа розглядалася судами неодноразово і за наслідками останнього розгляду рішенням Господарського суду міста Києва від 25 жовтня 2017 року позов задоволено повністю.

4. Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що власником спірного майна є держава в особі органу уповноваженого управляти державним майном - Фонду державного майна України, проте спірне майно вибуло з володіння держави поза її волею і крім цього, причини пропуску строку позовної давності, що наведені позивачем у відповідній заяві суд визнав поважними.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

5. За наслідками перегляду справи в апеляційному порядку постановою Київського апеляційного господарського суду від 14 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

6. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що в процесі апеляційного перегляду суд не знайшов підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення місцевого господарського суду, визнав останнє таким, що винесене у відповідності до діючих норм процесуального права з правильним застосуванням норм матеріального права. Апеляційний господарський суд погодився також з висновками місцевого суду про те, що строк позовної давності пропущено з поважних причин.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву

7. 28 грудня 2017 року Федерація професійних спілок України звернулася до касаційного суду із касаційною скаргою у якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати і прийняти нове рішення, яким у позові відмовити в повному обсязі.

8. 05 березня 2018 року Заступником прокурора міста Києва подано відзив на касаційну скаргу у якому прокурор просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу (узагальнено)

9. Під час розгляду справи судами неправомірно не взято до уваги висновки Подільського районного суду міста Києва, що викладені ним у рішення від 21 березня 2008 року у справі № 2-1882/2008, оскільки обставини, що були встановлені судом у тій справі свідчать про те, що замовником фінансування спірного об'єкта нерухомості, його утримувачем, джерелами фінансування ніколи не були органи державної влади СРСР та УРСР, а були виключно українські профспілки, що не відносились до органів державної влади та не набували статусу загальносоюзної громадської організації, а здійснювали свої повноваження тільки на республіканському рівні.

10. Розглядаючи справу суди необґрунтовано відійшли від правових позицій Верховного Суду України, що викладені у справах № 3-148гс16 та № 3-455гс17, у яких Верховний Суд України, за подібних правових відносин, вже визначив початок відліку строку позовної давності.

11. Висновки апеляційного господарського суду стосовно наявності обставин, які завадили позивачеві вчасно звернутися до суду, суперечать одне одному, оскільки при аналогічних обставинах у 1996 році і у 2007 році, суд надав перевагу доводам позивача про те, що про порушення своїх прав він не міг дізнатися раніше саме другої дати - 2007 року.

12. Всі обставини, що відбувалися навколо спірного майна свідчать про неналежне виконання Фондом державного майна України покладених на нього обов'язків та не можуть слугувати підставою для визнання причин строку позовної давності поважними, оскільки Фонд державного майна України не вживав будь-яких заходів, щодо захисту спірного майна та управління ним і багато років нехтував своїм правом на звернення до суду, а ж до проведення перевірок прокуратурою, які також проводилися не за ініціативою Фонду, а за зверненням Міністерства молоді та спорту.

Позиція інших учасників справи

Позиція прокурора, викладена у відзиві на касаційну скаргу (узагальнено)

13. Власником спірного майна є держава в особі Фонду державного майна України, яким рішення про відчуження цього майна не приймалося, а отже Федерація безпідставно заволоділа державним майном.

14. Доводи скаржника про необхідність врахування обставин, встановлених у рішенні Подільського районного суду міста Києва від 21 березня 2008 року у справі № 2-1882/2008, як преюдиційних є помилковими, оскільки держава в особі Фонду державного майна України не була учасником зазначеного судового процесу і крім цього, в межах розгляд тієї справи не відбувалось вилучення державного майна з подальшим його продажем у порядку виконання судового рішення та не приймалось рішення про припинення права власності держави.

15. Суди дійшли обґрунтованих висновків про те, що Фонд державного майна України міг дізнатися про порушення свого права лише у 2007 році, а саме з моменту прийняття Президією Федерації профспілок України постанови від 19 липня 2007 року.

16. Строк позовної давності у цій справі пропущено з поважних причин, вирішення питання про поважність яких лежить у межах процесуальних повноважень судів попередніх інстанцій, а не касаційного суду.

Пояснення Фонду державного майна України викладені ним у відзиві не приймаються, оскільки відзив подано поза межами строку, встановленого Судом для подання таких заяв.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

17. За приписами статті 300 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Кодексу чинній з 15 грудня 2017 року) переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

18. Суд зазначає, що ним можуть бути розглянуті питання, підняті у касаційній скарзі та наведені у пунктах 9, 10 і частково 11 цієї постанови, оскільки скаржник викладає в них не тільки власні міркування, а і посилання на конкретні норми законодавства, що на його думку порушені. Водночас Судом не приймаються доводи скаржника, що описані у пункті 12 цієї постанови, оскільки надання оцінки таким доводам виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Щодо суті касаційної скарги

19. Суд відхиляє доводи скаржника описані у пункті 9 цієї постанови з огляду на таке.

Суди встановили, що спірне нерухоме майно - учбово-спортивну базу "Спартак", що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе, 105 створено та введено в експлуатацію 30 травня 1980 року, що підтверджується актом приймання в експлуатацію державною приймальною комісією закінченого реконструкцією комплексу УСБ ДСО "Спартак".

18 листопада 1990 року між Загальною конфедерацією профспілок СРСР та Федерацією незалежних профспілок України підписано договір, яким за останньою закріплено на праві власності учбово-спортивну базу "Спартак", що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе, 105.

За змістом Постанови ХІХ З'їзду профспілок СРСР "Про власність профспілок СРСР" від 27 жовтня 1990 року профспілкові об'єкти є єдиною власністю профспілок СРСР, а правонаступником цієї власності є Загальна конфедерація профспілок СРСР.

Профспілки були єдиною загальносоюзною громадською організацією з єдиною власністю без розмежування на республіканські та інші профспілкові організації та діяли за загальним статутом профспілок СРСР.

Спірний об'єкт належить до майнових комплексів громадської організації колишнього СРСР, розташованих на території України.

Постановою Верховної Ради УРСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 10 листопада 1990 року № 506-XII введено мораторій на території республіки щодо будь-яких змін форми власності та власника державного майна до введення в дію Закону України Української РСР про роздержавлення майна.

Постановою Верховної Ради УРСР "Про управління державним майном Української РСР" від 15 жовтня 1990 року, до прийняття Закону Української РСР про Раду Міністрів Української РСР здійснення функцій по управлінню державним майном Української РСР, що є у загальнореспубліканській власності покладено на Раду Міністрів УРСР.

Указом Президії Верховної ради України "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" від 30 серпня 1991 року встановлено, що підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України, з прийняттям цього Указу переходять у державну власність України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України.

На виконання Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 227 від 24 вересня 1991 року, відповідно до якої організацію роботи по переходу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, що розташовані на території України, у відання органів державного управління України покладено на Урядову комісію, створену розпорядженням № 237 від 11 вересня 1991 року Кабінету Міністрів України, Фонд державного майна України та органи державного управління України, у відання яких переходять зазначені підприємства.

Крім того, постановою Верховної Ради України від 10 квітня 1992 року № 2268-XII "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" передано Фонду державного майна України тимчасово, до визначення правонаступників, майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів загальносоюзних громадських організацій.

Згідно з пунктом 1 Тимчасового положення про Фонд державного майна України, затвердженого постановою Верховної ради України від 07 липня 1992 року, Фонд державного майна України здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна та виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю.

Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3943-XII "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" встановлено, що до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю. До законодавчого визначення правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Фонд державного майна України здійснює право розпорядження цим майном в процесі приватизації та повноваження орендодавця майнових комплексів підприємств та організацій.

Отже на законодавчому рівні передбачено, що внаслідок передачі майнових комплексів у відання Української республіканської ради профспілок, правонаступником якої після розпаду СРСР стала Федерація незалежних профспілок України, а у подальшому Федерація професійних спілок України, форма їх власності не змінюється і передане майно залишається у власності держави.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форм власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління СРСР після прийняття постанови Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року "Про проголошення незалежності України" без узгодження з відповідними органами управління, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними.

Пунктом 1 постанови Верховної Ради УРСР від 03 серпня 1990 року № 143-ХІІ «Про реалізацію Закону "Про економічну самостійність Української PCP" встановлено, що всі дії суб'єктів господарських відносин, які суперечать державному суверенітету та економічним інтересам Української PCP, визнаються недійсними і забороняються.

Розглядаючи справу суди, за наслідками аналізу вказаних законодавчих актів прийшли до правильного висновку, що майно профспілкових організацій на теперішній час залишається державною власністю, а тому правові підстави для розпорядження відповідачем майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP відсутні.

Таким чином, спірне майно належить до державної власності і не могло бути відчужено без згоди його власника - держави в особі Фонду державного майна України.

Крім цього, ухвалюючи у цій частині рішення суди врахували правову позицію Верховного Суду України щодо такого майна, викладену Судом у постановах від 28 жовтня 2014 року у справі № 62/84, від 04 лютого 2015 року у справі № 48/340, від 04 лютого 2015 року у справі № 52/250-45/540-2012 а саме, що майно, яке перебувало у віданні Федерації професійних спілок України є державним.

Разом з цим Суд зазначає, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом, у зв'язку з чим судами попередніх інстанцій у даній справі правомірно відхилено доводи скаржника про те, що висновки Подільського районного суду мають преюдиційне значення під час вирішення даної справи.

Суди встановили також, що позивач не був учасником зазначеного судового процесу і крім цього, в межах розгляду тієї справи не відбувалось вилучення державного майна з подальшим його продажем у порядку виконання судового рішення та не приймалось рішення про припинення права власності держави.

Суд зазначає, що предметом спору у справі № 2-1882/2008 Подільського районного суду міста Києва було визнання права власності та усунення перешкод у користуванні майна.

Так статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено захист прав існуючого власника, право власності якого не визнається або оспорюється іншою особою, тобто визнання в судовому порядку права власності на майно за загальним правилом є способом захисту наявного цивільного права, а не підставою для його виникнення.

Положення ж статті 391 Цивільного кодексу України унормовують захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння і констатують, що право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Відповідно до цієї статті, власник має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном. Предметом негаторного позову є вимога володіючого власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

Оскільки Федерація професійних спілок України, з урахуванням наведеного вище, власником спірного майна не є, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність преюдиційних обставин, встановлених рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21 березня 2008 року у справі № 2-1882/2008, є правильними й такими, що узгоджуються з приписами статті 35 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Кодексу чинній до 15 грудня 2017 року).

20. Суд відхиляє доводи скаржника описані у пункті 10 цієї постанови з огляду на таке.

За приписами частин 3, 4 статті 82 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Кодексу чинній до 15 грудня 2017 року) при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу.

Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Так оцінюючи доводи відповідача про те, що Верховний Суд України у своїх постановах від 22 березня 2017 року у справі № 3-148гс16 та від 07 червня 2017 року у справі № 3-455гс17 вже виклав позицію щодо початку перебігу строку позовної давності у подібних правовідносинах, суди зазначили, що у даних постановах Верховний суд України висловив правову позицію про те, що прокурора не наділено повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку особи в інтересах якої він звертається до суду.

І дійсно, Верховний Суд України у тих справах тлумачив застосування статей 261 та 267 Цивільного кодексу України в поєднанні із статтями 2 та 29 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Кодексу чинній до 15 грудня 2017 року) і з урахуванням встановлених судами обставин прийшов до наведених вище висновків, однак при цьому Верховний Суд України не встановлював початок перебігу строку позовної давності, не вирішував питання про поважність причин пропуску строку позовної давності та і не міг здійснити такі процесуальні дії в силу своїх повноважень.

За таких обставин, Суд вважає, що судами попередніх інстанцій правильно застосовано норми права у цій частині і зазначає, що порушення приписів статті 82 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Кодексу чинній до 15 грудня 2017 року) не відбулося.

21. Оцінюючи доводи скаржника наведені у пункті 11 цієї постанови Суд виходить з такого.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 Цивільного кодексу України, та у господарських відносинах.

Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Згадану заяву може бути зроблено і в процесі нового розгляду справи, який здійснюється після скасування судового рішення (судових рішень) за результатами його касаційного перегляду.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Кодексу чинній до 15 грудня 2017 року), про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Судами встановлено, що Постановою Верховної Ради України від 01 листопада 1996 року № 461/96-ВР "Про проект Постанови Верховної Ради України про тлумачення Постанови Верховної Ради України "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP" Фонду державного майна України разом із відповідними громадськими організаціями України доручено до 01 квітня 1997 року провести інвентаризацію майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP станом на 24 серпня 1991 року і подати Верховній Раді України перелік суб'єктів у володінні яких знаходиться це майно.

На виконання вимог зазначених нормативно-правових актів Фондом державного майна України було складено Перелік лікувально-оздоровчих організацій установ та підприємств, які станом на 24 серпня 1991 року знаходились у віданні Федерації незалежних профспілок України (колишньої Укрпрофради), який підписаний в.о. Голови Фонду державного майна України та наданий Верховній раді України 01 квітня 1997 року.

При цьому, як вбачається із тексту Постанови Верховної Ради України від 01 листопада 1996 року № 461/96-ВР та супровідного листа за підписом в.о. Голови Фонду державного майна України у вищенаведеному переліку зазначені об'єкти, які знаходились у володінні (віданні) загальносоюзних громадських організацій. При проведенні інвентаризації об'єктів Федерації профспілок України, остання заборонила підвідомчим організаціям приймати участь у її проведенні.

Оцінивши наведене, суди прийшли до висновку, що обставини щодо перебування майна у володінні Федерації професійних спілок України не свідчать про те, що Фонд державного майна України знав або міг дізнатись саме про порушення права власності держави з наведеного Переліку, тобто ще у 1996 році.

Разом з цим судами встановлено, що 22 лютого 2007 року з метою усунення порушень при відчуженні майна санаторно-курортного, туристичного та фізкультурно - спортивного призначення, що утворилося протягом багатьох років за рахунок коштів держави, підприємств та трудящих і яке на даний час перебуває у володінні зокрема Федерації професійних спілок України прийнятий Закон України "Про мораторій на відчуження майна, яке перебуває у володінні Федерації професійних спілок України".

На виконання цього Закону розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2007 року № 236-р було утворено міжвідомчу робочу комісію, якій було доручено: скласти перелік майна, яке забороняється відчужувати; провести інвентаризацію відповідного майна; стосовно кожного об'єкта документально визначити законність його перебування у володінні Федерації професійних спілок України та встановити частку держави, Федерації профспілок України, інших спілок та суб'єктів господарювання; перевірити законність відчуження майна, проведеного ПрАТ "Укрпрофоздоровниця", ПрАТ "Укрпрофтур", Федерацією професійних спілок України протягом 1994 - 2006 років, і в разі порушення законодавства України вжити заходів щодо повернення цих об'єктів законному власнику.

Крім того, з метою виконання завдань, передбачених частиною 2 статті 4 Закону України "Про мораторій на відчуження майна, яке перебуває у володінні Федерації професійних спілок України", відповідно до наказу Фонду від 11 червня 2007 року № 910 були створені регіональні робочі комісії, яким було доручено: провести інвентаризацію нерухомого майна санаторно-курортного, туристичного та фізкультурно-спортивного призначення (санаторіїв, готелів, туристичних та спортивних баз, майнових комплексів відповідних підприємств, їх структурних підрозділів, окремих будівель, споруд, приміщень, тощо) та основних засобів виробництва, які перебувають у володінні Федерації професійних спілок України, господарських товариств та інших суб'єктів господарювання, учасником (акціонером) чи засновником яких є Федерація професійних спілок України, а також акцій (часток, паїв) господарських товариств, які здійснюють відповідну діяльність, що перебувають у володінні Федерації професійних спілок України.

Базовим питанням при проведенні інвентаризації майна та основою для ефективної роботи зазначених комісій було складання переліку нерухомого майна санаторно-курортного, туристичного та фізкультурно-спортивного призначення, яке перебуває у володінні Федерації професійних спілок України, господарських товариств та інших суб'єктів господарювання учасником (акціонером) чи засновником яких є Федерація професійних спілок України.

Проте, Президією Федерації профспілок України було прийнято постанову від 19 липня 2007 року № П-13-17 "Про загострення ситуації навколо профспілкового майна", згідно з п. 4 якої було заборонено керівництву Федерації профспілок України, всеукраїнським профспілкам, територіальним об'єднанням організацій профспілок, підприємствам, заснованим Федерацією профспілок України, а також ПрАТ "Укрпрофоздоровниця", ПрАТ "Укрпрофтур" та іншим суб'єктам господарювання надавати будь-яку інформацію щодо об'єктів профспілкової власності на запити державних органів.

Таким чином, суди дійшли висновку про те, що Фонд державного майна України, як орган уповноважений державою на управління державним майном міг довідатися про можливість порушення своїх прав з моменту прийняття Президією Федерації профспілок України вищезазначеної постанови.

Аналіз наведених вище норм права щодо "інституту позовної давності" в сукупності із нормами Господарського процесуального кодексу України, що обмежують повноваження касаційного суду в частині здійснення додаткової оцінки доказів та обставин, не дають Суду підстав та можливостей для визначення іншої дати початку перебігу строку позовної давності.

Крім цього, суди на підставі встановлених обставин та за результатами оцінки доказів, що подавалися сторонами прийшли до висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності, питання про визнання поважними яких також лежить у межах процесуальних повноважень судів попередніх інстанцій, а Суд здійснивши перевірку застосування судами правових норм Глави 19 Цивільного кодексу України, жодних порушень таких норм не встановив.

Щодо відзиву

22. Всі доводи наведені прокурором у відзиві на касаційну скаргу, оцінені Судом під час розгляду касаційної скарги у пунктах 19 - 21 цієї постанови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

23. Під час касаційного розгляду Верховним Судом не встановлено неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права. Оскаржувані рішення прийняті за результатами повного, всебічного та об'єктивного дослідження обставин справи і підстав для їх зміни чи відміни, за мотивів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд, не вбачає.

Керуючись статтями 300, 301, 306, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Федерації професійних спілок України залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 14 грудня 2017 року та рішення Господарського суду міста Києва від 25 жовтня 2017 року у справі № 910/27026/14 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Суховий В.Г.