ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2018 р.

м. Київ

Справа № 911/115/18

Суддя Черногуз А.Ф.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами

позов товариства з обмеженою відповідальністю “Грінвуд” (03148, м. Київ, вул. Гната Юри, буд. 9, кім. 414, )

до товариства з обмеженою відповідальністю “Діамед” (07852, Київська обл., Бородянський район, с. Микуличі, вул. Центральна, буд. 2, літера Б, )

про стягнення боргу, штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3% річних за договором поставки товару № 02/1-12-16 від 02.12.2016

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява б/н від 15.01.2018 Товариства з обмеженою відповідальністю “Грінвуд” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Діамед” про стягнення 52073,00 грн боргу, 7190,35 грн штрафних санкцій (пені), 5884,25 грн інфляційних втрат, 1395,27 грн 3% річних за договором поставки товару № 02/1-12-16 від 02.12.2016.

Ухвалою господарського суду Київської області від 22.01.2018 вказану позовну заяву залишено без руху.

02.02.2018 через канцелярію господарського суду Київської області позивачем було подано заяву про усунення недоліків позовної заяви на виконання ухвали господарського суду Київської області від 22.01.2018. Суд, перевіривши подані документи, встановив, що позивачем усунуто недоліки позовної заяви б/н від 15.01.2018.

Ухвалою господарського суду Київської області від 07.02.2018 відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Грінвуд” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Діамед” про стягнення 52073,00 грн боргу, 7190,35 грн штрафних санкцій (пені), 5884,25 грн інфляційних втрат, 1395,27 грн 3% річних за договором поставки товару № 02/1-12-16 від 02.12.2016. Розгляд справи визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

Встановлено строк для подання відповідачу відзиву на позов протягом п’ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали; позивачу – відповіді на відзив до 03.03.2018; відповідачу – заперечення до 08.03.2018.

Крім того, 02.02.2018 через канцелярію господарського суду Київської області позивачем було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно та грошові кошти, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю “Діамед” на суму 66542,87 грн. з підстав того, що останній перебуває у стані припинення за рішенням засновників та ухилився від відповіді на письмову вимогу позивача про оплату заборгованості.

Ухвалою господарського суду Київської області від 07.02.2018 розгляд заяви про забезпечення позову призначено на 13.02.2018.

Ухвалою господарського суду Київської області від 13.02.2018, за наслідками розгляду в судовому засіданні заяви позивача про забезпечення позову, суд задовольнив заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Грінвуд” про забезпечення позову та наклав арешт на грошові кошти та майно Товариства з обмеженою відповідальністю “Діамед” (07852, Київська обл., Бородянський район, с. Микуличі, вул. Центральна, буд. 2, літера Б, ) на загальну суму 66542,87 грн.

Також, судом було вжито заходів зустрічного забезпечення шляхом зобов’язання Товариства з обмеженою відповідальністю “Грінвуд” (03148, м. Київ, вул. Гната Юри, буд. 9, кім. 414, ) внести на депозитний рахунок господарського суду Київської області 4298; МФО 820172; ДКСУ місто Київ; ) грошові кошти у сумі 66542,87 грн протягом десяти днів з дня постановлення даної ухвали.

Ухвалою господарського суду Київської області від 27.02.2018 судом було скасовано заходи забезпечення позову та заходи зустрічного забезпечення, що були застосовані ухвалою господарського суду Київської області від 13.02.2018, з підстав не виконання позивачем вимог ухвали щодо зустрічного забезпечення, оскільки заявник у встановлений судом строк не надав суду доказів внесення на депозитний рахунок господарського суду Київської області грошових коштів у сумі 66542,87 грн.

01.03.2018 через канцелярію господарського суду Київської області надійшов відзив на позовну заяву від Товариства з обмеженою відповідальністю “Діамед”, в якому останнє заперечує настання строку оплати поставленого товару та просить суд відмовити в задоволенні позову.

Враховуючи, що клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін ані позивачем, ані відповідачем, у строки, визначені положеннями ч. 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, не подано суд, у відповідності до положень ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розглянув справу без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки, останній день строку, визначеного ч.2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, припав на вихідний день, то останній закінчився 12.03.2018.

З цих підстав, відповідно до вимог ст. 116, ч.2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті розпочався 13.03.2018.

Відповіді на відзив у встановлені судом строки та до початку розгляду справи по суті позивач не надав, хоча останній був надісланий відповідачем на юридичну адресу позивача 01.03.2018, що підтверджується описом вкладення у цінний лист (відправлення №260) та фіскальним чеком №7071.

Позовна заява мотивована тим, що:

-           02.12.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Грінвуд” (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Діамед” (покупець) було укладено договір поставки товару № 02/1-12-16, відповідно до п.п. 1., 1.1. якого постачальник протягом строку дії даного договору передає у власність покупцю товар, а покупець на умовах та в порядку, визначених даним договором, оплачує товар в асортименті та кількості, за узгодженими цінами, вказаними в накладних, і приймає товар на їх підставі. Товар – дієтичні добавки, біологічно активні добавки до раціону харчування (БАД), фіточай.

-          на виконання умов договору, відповідно до видаткових накладних (№ 00000196 від 20.01.2017 на суму 7138,00 грн; № 00000197 від 20.01.2017 на суму 301,00 грн; № 00000198 від 20.01.2017 на суму 7138,00 грн; № 00000199 від 20.01.2017 на суму 301,00 грн; № 00000200 від 20.01.2017 на суму 7138,00 грн; № 00000201 від 20.01.2017 на суму 301,00 грн; № 00000212 від 23.01.2017 на суму 7138,00 грн; № 00000213 від 23.01.2017 на суму 301,00 грн; № 00000214 від 23.01.2017 на суму 7138,00 грн; № 00000215 від 23.01.2017 на суму 301,00 грн; № 00000216 від 23.01.2017 на суму 7138,00 грн; № 00000217 від 23.01.2017 на суму 7138,00 грн; № 00000218 від 23.01.2017 на суму 301,00 грн; № 00000219 від 23.01.2017 на суму 301,00 грн) позивачем було поставлено відповідачу товар загальною вартістю 52073,00 грн.

-          вказаний товар був прийнятий та неповернутий відповідачем, а відтак у останнього виник обов’язок оплатити його вартість, проте відповідач своїх договірних зобов’язань не виконав.

-          відповідачем, в порушення умов п. 2.2 договору поставки товару № 02/1-12-16 від 02.12.2016, не надсилались звіти та докази про реалізацію чи не реалізацію товару, у зв’язку з чим строк оплати за поставлений товар настав 23.02.2017.

-           23.11.2017 позивачем було виявлено запис від 22.11.2017 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про перебування Товариства з обмеженою відповідальністю “Діамед” в стані припинення, у зв’язку з чим позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про погашення заборгованості від 24.11.2017 № 1971 (вказаний факт підтверджується описом вкладення у лист від 24.11.2017 та фіскальним чеком від 24.11.2017, що містяться в матеріалах справи), проте вказана вимога залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

У зв’язку із наведеним, внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов’язань з оплати прийнятого та неповернутого товару за договором поставки товару № 02/1-12-16 від 02.12.2016, позивач просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Діамед” 52073,00 грн боргу, 7190,35 грн штрафних санкцій (пені), 5884,25 грн інфляційних втрат, 1395,27 грн 3% річних.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на положення:

-          ст.ст. 525, 526, 530, 625, 626 Цивільного кодексу України;

-          ст. ст. 173, 174, 193, 265 Господарського кодексу України.

-           2.2, 6.1, 6.3 договору поставки товару № 02/1-12-16 від 02.12.2016

У відзиві відповідач, заперечуючи проти позову, стверджує що:

- договір не пов’язує та не ототожнює відсутність щомісячних звітів про реалізацію товару з визнанням факту реалізації поставленого товару та настанням строку оплати;

- 26.02.2018 позивачу повернуто частину поставленого товару згідно накладної на повернення №А0000002 від 21.02.2018 в кількості 165 одиниць на загальну суму 36306 грн, що був отриманий представником позивача за довіреністю №64 від 26.02.2018, а решта товару знаходиться на реалізації, оскільки, договір діє до 02.12.2018.

-          виконаня відповідачем вимог п. 2.2 договору поставки товару № 02/1-12-16 від 02.12.2016, в частині щомісячного направлення звітів про реалізацію товару, було неможливим, у зв'язку з відсутністю в договорі електронної адреси позивача, на яку відповідач згідно п. 2.2 договору зобов’язаний був надсилати звіти.

-          строк оплати за поставлений товар не настав в силу того, що відповідний обов’язок у відповідача виникає лише після реалізації поставленого товару.

Свої заперечення відповідач обґрунтовує посиланням на:

- положення ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України;

-          п. п. 2.2, 9 договору поставки товару № 02/1-12-16 від 02.12.2016.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи і заперечення сторін, суд встановив наступне.

02.12.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Грінвуд” (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Діамед” (покупець) було укладено договір поставки товару № 02/1-12-16.

Позивач на виконання умов договору поставив відповідачу товар загальною вартістю 52073,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних.

Умови оплати поставленого товару сторони визначили в п. п. 2.1, 2.2 договору.

Так, п. 2.2 договору визначено, що покупець зобов’язаний оплачувати кожну замовлену партію товару на умовах:

оплатити всю суму, яка вказана у відповідній накладній поступово, шляхом щомісячного перерахування постачальнику грошових коштів по мірі реалізації товару з моменту підписання уповноваженим представником покупця накладної на партію товару.

Грошові кошти перераховуються на поточний рахунок постачальника, вказаний у даному договорі в безготівковому порядку. Звіт про реалізацію товару покупець надає в письмовому вигляді наприкінці кожного місяця на електронну адресу постачальника у відсканованому вигляді за підписом уповноваженої особи та печаткою покупця. У випадку відсутності реалізації товару покупець надсилає пустий звіт про реалізований товар в ті самі строки та в такому ж порядку, який зазначено вище, за підписом уповноваженої особи. Покупець зобов’язаний оплатити вартість реалізованого товару протягом 10-ти днів з моменту надання звіту.

Вбачається, що спір виник через відсутність оплати поставленого товару та ненадання відповідачем звітів про реалізований товар.

Спірні правовідносини регулюються положеннями ст.ст. 11, 509, 530, 549, 611, 625, 629, 692, 712 Цивільного кодексу України та ст.ст. 193, 230, 265 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини. Однією з підстав виникнення господарського зобов'язання згідно ст. 174 Господарського кодексу України є господарський договір.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

За змістом положень ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Дана норма кореспондується зі ст. 712 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Приписами статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Судом встановлено, що умови укладеного сторонами договору не містять відомостей про «електронну адресу постачальника», про яку йде мова у другому абзаці п. 2.2 договору та на яку повинні надсилатись звіти про реалізацію товару, з якими пов’язаний строк виникнення обов’язку у покупця здійснити оплату поставленого та реалізованого товару.

Відтак, вказана обставина вказує на те, що сторони пов’язавши обов’язок покупця з фактом реалізації товару належним чином не врегулювали момент виникнення у покупця обов’язку оплати товару.

Факт відсутності в договорі посилання на конкретну (визначену) електронну адресу, на яку повинні надсилатись звіти про реалізацію товару, унеможливлює застосування положень договору, що визначають десятиденний строк на оплату товару з моменту подання звіту про реалізацію, а відтак факт реалізації товару залишається єдиною юридично визначеною підставою з настанням якої у відповідача виникає обов’язок оплатити товар.

Суд, здійснивши системний аналіз положень п. 2.2 договору, прийшов до висновку, що сторонами не визначено строк оплати поставленого товару у розумінні положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, оскільки реалізація товару в залежність від якої п. 2.2 договору поставлено його оплату, не може вважатись обставиною, яка має неминуче настати у розумінні положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.02.2018 у справі № 910/699/17).

Відповідно до положень ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов’язку не встановлений або визначений моментом пред’явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов’язок у семиденний строк від дня пред’явлення вимоги, якщо обов’язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.11.2017 позивачем було направлено відповідачу «заяву з грошовими вимогами до боржника» з приводу поставленого товару на суму 52073,00 грн. та 5963,42 грн нарахованих позивачем 3% річних та втрат від інфляції.

Здійснивши аналіз вказаної «заяви з грошовими вимогами до боржника», суд визнає останню вимогою в розумінні положень ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, оскільки її головною метою було отримання від відповідача вартості товару поставленого за договором поставки № 02/1-12-16.

Враховуючи, що згідно опису вкладення та квитанції №5629 вимогу було надіслано 24.11.2017, відповідач, відповідно до положень ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України, зобов’язаний був оплатити поставлений товар до 01.12.2017 включно, у зв’язку з чим прострочення оплати настало з 02.12.2017.

Наведене спростовує доводи позивача, що строк оплати товару настав 23.02.2017, так само як і спростовує заперечення відповідача щодо того, що строк оплати є таким що не настав.

У вказаний строк відповідач оплату поставленого товару не здійснив.

Судом встановлено, що після направлення вимоги відповідачу останній, до зверення позивача до суду, здійснив часткові оплати поставленого товару 14.12.2017 на суму 1000,00 грн та 19.12.2017 на суму 1000,00 грн., що підтверджується банківськими виписками (а/с 110, 111) та є наслідком відмови в позові в цій частині вимог, оскільки на момент звернення до суду з позовом та відкриття провадження у справі право позивача в частині цих вимог порушення не було.

Також, разом з відзивом на позовну заяву відповідач надав суду довіреність позивача №64 від 26.02.2018 на отримання цінностей за накладною повернення №А0000002 від 21.02.2018 та накладну повернення товару постачальнику №А0000002 від 21.02.2018, що підтверджує повернення позивачу нереалізованого товару на суму 36306,00 грн.

З огляду на те, що повернення товару на суму 36306,00 грн відбулось після відкриття провадження у справі, то вимоги позивача в цій частині розгляду не підлягають, а провадження в цій частині вимог підлягає закриттю з підстав п.2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, оскільки, на момент розгляду справи по суті, предмет спору в цій частині вимог відсутній.

Відтак, вбачається, що на момент прийняття рішення у справі, вартість товару, який неоплачений та неповернутий відповідачем становить 13767,00 грн.

Враховуючи ту обставину, що судом встановлено, що строк платежу у відповідача в силу положень ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України настав 24.11.2017 (момент пред’явлення вимоги) та те, що на момент розгляду справи в суді зобов’язання відповідача по оплаті поставленого товару невиконані в повному обсязі, суд вважає, що вимога позивача про стягнення вартості поставленого товару підлягає частковому задоволенню в сумі 13767,00 грн.

Що стосується вимог позивача про стягнення 7190,35 грн штрафних санкцій (пені), 5884,25 грн інфляційних втрат та 1395,27 грн 3% річних, то вони підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Так, враховуючи те, що вимога в розумінні ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України позивачем заявлена 24.11.2017, то прострочення виконання грошового зобов’язання настало з 02.12.2017.

З позовної заяви вбачається, що позивач стверджуючи, що строк платежу настав 23.02.2017 просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 7190,35 грн. за період з 23.02.2017 по 23.08.2017.

З огляду на те, що в заявлений період не мало місце прострочення грошового зобов’язання відповідача, оскільки прострочення настало з 02.12.2017 року, вимоги про стягнення пені за період з 23.02.2017 по 23.08.2017 задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки інфляційні втрати пов’язані з інфляційними процесами в державі та за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, а три проценти річних – платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, то господарський суд дійшов висновку про правомірність нарахування позивачем інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних.

У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 23.02.2017 року по 15.01.2018 року та інфляційні втрати за період з березня по грудень 2017 року, які розраховує із заявленої суми боргу в розмірі 52073,00 грн.

Враховуючи, що судом встановлено, що вартість товару, який неоплачений та неповернутий відповідачем становить 13767,00 грн., а також те що прострочення відповідача настало з 02.12.2017 суд здійснює власний розрахунок 3% річних за період з 02.12.2017 по 15.01.2018 та інфляційних втрат з урахуванням часткових оплат поставленого товару 14.12.2017 на суму 1000,00 грн та 19.12.2017 на суму 1000,00 грн.

Накладна на повернення товару №А0000002 від 21.02.2018 на суму 36306,00 грн під час розрахунку не враховується, оскільки повернення товару відбулось поза межами заявленого періоду.

Здійснюючи розрахунок 3% річних, суд звертає увагу на те, що день фактичної оплати не включається в період часу, за який здійснюється таке нарахування (аналогічна позиція викладена в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Розмір 3% річних за період з 02.12.2017 по 13.12.2017 на суму боргу 52073,00 грн, яка існувала у вказаний період становить 51,36 грн.

Розмір 3% річних за період з 14.12.2017 по 18.12.2017 на суму боргу 51073,00 грн (52073,00 грн – 1000,00 грн.), яка існувала у вказаний період становить 20,99 грн.

Розмір 3% річних за період з 19.12.2017 по 15.01.2018 на суму боргу 50073,00 грн (51073 грн – 1000,00 грн.), яка існувала у вказаний період становить 115,24 грн.

Щодо нарахування втрат від інфляції, то при здійсненні розрахунку втрат від інфляції суд враховує, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникає з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникає з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (аналогічна позиція викладена в листі Верховного суду України № 62-97р від 03.04.1997 та Інформаційному листі Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права»).

Так, враховуючи, що позивач просить стягнути інфляційні втрати за період з березня по грудень 2017 року то, з огляду на те, що прострочення настало з 02.12.2017 року інфляційні втрати підлягають стягненню лише за грудень 2017 року.

Враховуючи часткові оплати поставленого товару 14.12.2017 на суму 1000,00 грн та 19.12.2017 на суму 1000 грн., суд при розрахунку бере за основу суму боргу за грудень 51073,00 грн (52073,00 грн – 1000,00 грн) оскільки до 15 числа місяця було погашено лише 1000,00 грн. боргу.

Відтак, за розрахунком суду інфляційне збільшення боргу за грудень 2017 року становить 510,73 грн.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відтак, сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 81 ГПК України сторонами доказів.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача пропорційно сумі задоволених вимог.

Відтак, враховуючи, що до стягнення підлягає 14465,32 грн, з 66542,87 грн заявлених позивачем, а також враховуючи, що розмір судового збору оплаченого відповідачем становить 1762 грн, суд здійснивши розрахунок прийшов до висновку, що розмір судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача становить 382,80 грн.

При цьому на позивача покладається судовий збір в частині 417,59 грн. у звязку з відмовою в частині заявлених позовних вимог в розмірі 15771,55 грн.

Відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі.

Відтак, позивач має право на повернення суми сплаченого судового збору у звязку з закриттям провадження у справі в частині стягнення 36306,00 грн., за умови подання відповідного клопотання до суду.

З огляду на те, що відповідного клопотання про повернення судового збору позивачем не заявлено, питання про повернення судового збору, в частині вимог щодо яких було закрито провадження у справі, не розглядалося.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 231, 233, 236 - 238, 240, 241, 247 - 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Грінвуд” (03148, м. Київ, вул. Гната Юри, буд. 9, кім. 414, ) до Товариства з обмеженою відповідальністю “Діамед” (07852, Київська обл., Бородянський район, с. Микуличі, вул. Центральна, буд. 2, літера Б, ) стягнення 52073,00 грн основного боргу, 7190,35 грн штрафних санкцій (пені), 5884,25 грн втрат коштів від інфляції, 1395,27 грн 3% річних за договором поставки товару № 02/1-12-16 від 02.12.2016 задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Діамед” (07852, Київська обл., Бородянський район, с. Микуличі, вул. Центральна, буд. 2, літера Б, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Грінвуд” (03148, м. Київ, вул. Гната Юри, буд. 9, кім. 414, ) 13767,00 грн. основного бору, 187,59 грн. - 3% річних та 510,73 грн. втрат коштів від інфляції.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Діамед” (07852, Київська обл., Бородянський район, с. Микуличі, вул. Центральна, буд. 2, літера Б, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Грінвуд” (03148, м. Київ, вул. Гната Юри, буд. 9, кім. 414, ) 382,80 грн судових витрат пов’язаних зі сплатою судового збору за подання позовної заяви.

Закрити провадження у справі в частині вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Грінвуд” про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Діамед” 36306,00 грн основного боргу.

В частині позовних вимог про стягнення 2000,00 грн основного боргу, 7190,35 грн штрафних санкцій (пені), 5373,52 грн втрат коштів від інфляції, 1207,68 грн 3% річних за договором поставки товару № 02/1-12-16 від 02.12.2016 - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 27.03.2018.

Суддя                                 А.Ф. Черногуз