ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/14287/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Стратієнко Л.В.,

судді: Вронська Г.О., Ткач І.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сігнаєвської К.І.;

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Українська водна компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя - Грєхова О.А.)

від 02.10.2017

та постанову Київського апеляційного господарського суду

(головуючий - Гаврилюк О.М., судді - Коротун О.М., Майданевич А.Г.)

від 19.12.2017,

за позовом - Державної екологічної інспекції у Запорізькій області

до - товариства з обмеженою відповідальністю "Українська водна компанія"

про відшкодування шкоди у розмірі 948 708,00 грн

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року Державна екологічна інспекція у Запорізькій області звернулась до товариства з обмеженою відповідальністю "Українська водна компанія" про відшкодування 948 708,00 грн шкоди, завданої внаслідок порушення вимог природоохоронного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 20.07.2015 по 07.08.2015 Державною екологічною інспекцією проводилась планова перевірка дотримання вимог природоохоронного законодавства ТОВ "Українська водна компанія", за результатами якої було встановлено, що за період з 07.08.2012 по 06.08.2015 відповідачем було здійснено забір води з підземного водоносного горизонту (свердловин) 332 880,0 м3 без спеціального дозволу на користування надрами, що є порушенням ст. ст. 16, 19, 21 Кодексу України про надра.

Справа розглядалася господарськими судами неодноразово.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.10.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017, позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ "Українська водна компанія" шкоду, завдану державі внаслідок порушення природоохоронного законодавства в розмірі 948 708,00 грн та в дохід Державного бюджету України судовий збір в сумі 46 961,06 грн.

11.01.2018 ТОВ "Українська водна компанія" подала касаційну скаргу на вказані судові рішення, в якій просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Підставами для скасування судових рішень, відповідач зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема, ст. ст. 19, 23 Кодексу України про надра, ст. 1166 ЦК України, оскільки судами не було взято до уваги те, що згідно з ч. 1 ст. 23 Кодексу України про надра суб'єкти господарювання звільняються від одержання спеціального дозволу на користування надрами у випадку постачання прісної води для потреб населення; неврахування судами того, що відповідач здійснював водозабір із кожної свердловини не більше 50,66 м3 води на добу, що не перевищує встановлену законом норму 300,00 м3 на добу, а отже, що суди прийшли до помилково висновку про наявність у діях відповідача складу господарського правопорушення та підстав для стягнення з нього 948 708,00 грн шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходили з того, що відповідачем було порушено вимоги ст. ст. 16, 19, 21 Кодексу України про надра, оскільки, враховуючи, що основною діяльністю відповідач є забір, очищення та постачання води, він не мав права здійснювати забір води з підземного водоносного горизонту і її використовувати без отримання спеціального дозволу на користування надрами.

Верховний Суд погоджується з доводами відповідача проте, що висновки судів зроблені внаслідок неправильного застосування судами норм матеріального права, зокрема, ст. ст. 21, 23 Кодексу України про надра.

Стаття 38 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" передбачає, що використання природних ресурсів в Україні здійснюється в порядку загального і спеціального використання природних ресурсів. В порядку спеціального використання природних ресурсів громадянам, підприємствам, установам і організаціям надаються у володіння, користування або оренду природні ресурси на підставі спеціальних дозволів, зареєстрованих у встановленому порядку, за плату для здійснення виробничої та іншої діяльності, а у випадках, передбачених законодавством України, - на пільгових умовах.

Частиною 1 ст. 149, ст. 151 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання використовують у господарській діяльності природні ресурси в порядку спеціального або загального природокористування відповідно до цього Кодексу та інших законів. Суб'єктам господарювання для здійснення господарської діяльності надаються в користування на підставі спеціальних дозволів (рішень) уповноважених державою органів земля та інші природні ресурси (в тому числі за плату або на інших умовах). Порядок надання у користування природних ресурсів громадянам і юридичним особам для здійснення господарської діяльності встановлюється земельним, водним, лісовим та іншим спеціальним законодавством.

Відповідно до Водного кодексу України підземні води належать до державного водного фонду України, а згідно з Кодексом України про надра вони є частиною надр (є корисними копалинами загальнодержавного значення відповідно до Переліку корисних копалин загальнодержавного значення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 827 від 12.12.1994).

Стаття 2 ВК України містить посилання на гірничі відносини, які виникають під час користування водними об'єктами та регулюються відповідним законодавством України.

Тобто, прісні підземні води - це природний ресурс із подвійним правовим режимом, а тому, використовуючи підземні води, слід керуватися і водним законодавством, і законодавством про надра.

Відповідно до положень статей 46, 48 ВК України водокористування може бути загальним або спеціальним. Спеціальне водокористування - це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється фізичними та юридичними особами для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб.

Спеціальне водокористування відповідачем здійснюється на підставі дозволу (п. 9 ч. 1 ст. 44, ст. 49 ВК України) строком дії з 02.04.2012 до 31.12.2015.

Статтями 16, 19, 21 Кодексу України про надра передбачено, що користування надрами, у тому числі видобування підземних прісних вод, здійснюється на підставі спеціального дозволу на користування надрами.

Отже, чинним законодавством передбачено обов'язок отримання господарюючими суб'єктами як дозволу на спеціальне водокористування, так і спеціального дозволу на користування ділянкою надр. При цьому спеціальний дозвіл на користування надрами дає право на видобування підземних вод, а дозвіл на спеціальне водокористування - право на їх використання.

Разом із тим Кодекс України про надра передбачає випадки, за яких господарюючі суб'єкти мають право видобувати підземні води без спеціального дозволу (ст. 21 Кодексу України про надра).

Статтею 23 Кодексу України про надра (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) закріплено право землевласників і землекористувачів у межах наданих їм земельних ділянок без спеціальних дозволів видобувати, зокрема, підземні води для власних господарсько-побутових потреб, нецентралізованого та централізованого (крім виробництва фасованої питної води) господарсько-питного водопостачання, за умови, що продуктивність водозаборів підземних вод не перевищує 300 кубічних метрів на добу.

Таким чином, видобувати підземні води без спеціальних дозволів в обсязі, що не перевищує 300 кубічних метрів на добу, суб'єкти господарювання мають право, в тому числі, для централізованого господарсько-питного водопостачання, що є спеціальним водокористуванням для задоволення питних і господарсько-побутових потреб населення (гл. 11 ВК України).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач здійснює централізоване водопостачання в селах Семенівка, Обільне, Рівне, Тамбовка, що входять до складу Семенівської сільської ради, на підставі чотирьох концесійних договорів на об'єкти централізованого водопостачання, укладених з Семенівською сільською радою (а.с.61-108,т.1) і ліцензії на централізоване водопостачання та водовідведення серія АВ, № 582961, виданої Запорізькою обласною адміністрацією12.09.2011 зі строком дії з 30.08.2011 до 30.08.2016 (а.с.127,т.1).

Відповідно до акту перевірки Державної екологічної інспекції у Запорізькій області (а.с. 15-20, т. 1) відповідач не перевищив встановленої законом норми видобування підземних вод (понад 300 кубічних метрів на добу) і використовував ці об'єми води для задоволення питних і господарсько-побутових потреб населення, що не потребує отримання спеціального дозволу на користування надрами.

Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Отже, відповідач здійснював спеціальне водокористування для задоволення питних і господарсько-побутових потреб населення відповідно до вимог вказаних вище норм закону, а тому Верховний Суд погоджується з доводами відповідача про відсутність в його діях складу господарського правопорушення та безпідставність стягнення з нього 948 708,00 грн.

За таких обставин рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017, якими позов було задоволено, необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову Державної екологічної інспекції у Запорізькій області.

Відповідно до пункту 14 статті 129 ГПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 3 ст. 129 ГПК України).

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, чинним законодавством не визначений порядок компенсації за рахунок держави, то відповідно до ч. 3 ст. 129 ГПК України, сплачений відповідачем до Державного бюджету України судовий збір підлягає компенсації за рахунок Державного бюджету України у розмірі 44 114,92 грн (28 461, 24 грн - за касаційну скаргу + 15 653,68 грн - за апеляційну скаргу).

Керуючись ст. ст. 129, 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Українська водна компанія" задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19 грудня 2017 року у справі № 910/14287/16 скасувати.

В задоволенні позову Державної екологічної інспекції у Запорізькій області до товариства з обмеженою відповідальністю "Українська водна компанія" про стягнення 948 708,00 грн шкоди відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Українська водна компанія" (02099, м. Київ, вул. Новодарницька, буд. 28/9, ) 44 114,92 грн за подання апеляційної і касаційної скарг.

Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді Г. Вронська

І. Ткач