ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2018 р.Справа № 922/1618/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Рильової В.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта", м. Київ в особі нафтогазовидобувного управління "Охтирканафтогаз", м. Охтирка
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут", м. Харків треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: 1. Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз", м. Київ 2. Публічне акціонерне товариство "Харківгаз", м. Харків
про спонукання укласти договір
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, довіреність № 10-795/д від 29.11.2017р.

відповідача - ОСОБА_2, довіреність № Др-44-1217 від 28.12.2017р.

3-ї особи (ПАТ "Укртрансгаз") - ОСОБА_3, довіреність №6-623 від 22.02.2018р.

3-ї особи (ПАТ "Харківгаз") - ОСОБА_4, довіреність № Др-227-1217 від 29.12.2017р.

ВСТАНОВИВ:

19.05.2017 року Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" в особі нафтогазовидобувного управління "Охтирканафтогаз" (позивач) звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" (відповідач) про визнання укладеним з 01.04.2016р. між позивачем та відповідачем договору переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами для забезпечення потреб споживачів категорії промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання на 2016 2017 роки у редакції, викладеній у позовній заяві.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 03.07.2017р. у справі №922/1618/17, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.08.2017р., у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 09.11.2017р. постанову Харківського апеляційного господарського суду від 17.08.2017р. та рішення Господарського суду Харківської області від 03.07.2017р. у даній справі № 922/1618/17 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи № 922/1618/17 визначено суддю Рильову В.В.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 07.12.2017р. справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 16.01.2018р.

15.12.2017 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" №2147-VIII від 03.10.2017р., котрим ГПК України викладено в новій редакції.

Відповідно до п. 9 ч. 1 Розділу XI Перехідних Положень ГПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

З огляду на викладене, розгляд цієї справи з 15.12.2017 року відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ГПК України.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 19.12.2017р. справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, почато у справі підготовче провадження та призначено підготовче засідання на 16.01.2018р.

15.01.2018 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву (вх.№1009 від 15.01.2018р., том 2 арк. 45-51), який долучено до матеріалів справи.

16.01.2018 року було проведено підготовче засідання, за наслідками якого постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 30.01.2018р. на підставі п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 16.01.2018р. задоволено клопотання позивача про витребування у ПАТ "Харківгаз" належним чином завіреної копії звіту про поділ фактичного обсягу (об'єму) природного газу, відібраного з точки виходу ПАТ "Харківгаз", між замовниками послуг транспортування (постачальниками) в розрізі їх контрагентів (споживачів) за період з 01.04.2016р. по 01.04.2017р.

25.01.2018 року позивач через канцелярію суду надав відповідь на відзив (вх. № 2311 від 29.01.2018р., том 2 арк. 71-74) та супровідним листом (вх. № 2100 від 25.01.2018р., том 2 арк. 68-70) надав витребувану ухвалою суду від 16.01.2018р. у ПАТ "Харківгаз" інформацію щодо поділу обсягу (об'єму) природного газу, відібраного з точки виходу ПАТ "Харківгаз", між замовниками послуг транспортування (постачальниками) в розрізі їх контрагентів (споживачів) за період з 01.04.2016р. по 01.04.2017р.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 30.01.2018р. задоволено клопотання сторін про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ПАТ "Укртрансгаз" та ПАТ "Харківгаз". Окрім того, задоволено клопотання сторін про продовження підготовчого провадження у справі на 30 днів - по 21.03.2018р. Підготовче засідання було відкладено на 15.02.2018р.

15.02.2018 року було проведено підготовче засідання, за наслідками якого постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 01.03.2018р. на підставі п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України.

01.03.2018 року було проведено підготовче засідання, за наслідками якого постановлено протокольну ухвалу про задоволення клопотання позивача та відкладення підготовчого засідання на 13.03.2018р. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 202 ГПК України.

У підготовчому засіданні 13.03.2018р. всі учасники справи надали письмову згоду на розгляд справи по суті у той самий день після закінчення підготовчого засідання (вх. № 6755 від 13.03.2018р.).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 13.03.2018р. було закрито підготовче провадження у справі та за письмовою згодою всіх учасників справи на розгляд справи по суті у той самий день після закінчення підготовчого засідання (вх. № 6755 від 13.03.2018р.) призначено справу до судового розгляду по суті на 13.03.2018р.

Представник позивача у судовому засіданні 13.03.2018р. просив позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позові та у письмових обґрунтуваннях позовних вимог (вх.№814 від 12.01.2018р., том 2 арк. 14-17). В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що ним надаються відповідачу послуги з переміщення природного газу, однак останній в порушення вимог "Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом", затверджених постановою НКРЕКП № 9 від 12.01.2015р., ухиляється від укладення спірного договору.

Представник відповідача у судовому засіданні 13.03.2018р. просив в позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (вх.№1009 від 15.01.2018р., том 2 арк. 45-51). В обгрунтування заперечень проти позовних вимог відповідачем зазначено, що для існування договірних відносин між сторонами щодо транспортування/переміщення природного газу внутрішньопромисловими газопроводами немає правових підстав, оскільки відповідач не є замовником послуг по переміщенню природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами позивача. Окрім того, відповідач зазначив, що ПАТ "Укрнафта" не є оператором газотранспортної системи (ГТС), тому застосування тарифу на транспортування природного газу магістральними трубопроводами, що затверджені для іншої юридичної особи - суб'єкта ринку природного газу (ПАТ "Укртрансгаз") до вартості послуг транспортування природного газу внутрішньопромисловими мережами, є неправомірним.

Представник 3-ї особи (ПАТ Харківгаз) в судовому засіданні 13.03.2018р. просив в позові відмовити з підстав, викладених у письмових поясненнях (вх. №4373 від 15.02.2018р., том 2 арк. 137-140).

Представник 3-ї особи (ПАТ Укртрансгаз) в судовому засіданні 13.03.2018р. просив в позові відмовити з підстав, викладених у письмових поясненнях (вх. №4375 від 15.02.2018р., том 2 арк. 141-142).

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши пояснення представників сторін та 3-х осіб, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх в цілому та кожен доказ окремо, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.02.2017р. позивач направив на адресу відповідача супровідним листом вих. № 24юр-01/582 від 02.02.2017р. проект договору про переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами (том 1 арк. 22-23), відповідно до умов якого (п. 2.1. договору) позивач (виконавець) зобов'язався надати відповідачу (замовнику) послуги з переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами природного газу, який постачається замовником для забезпечення потреб споживачів категорії промислових споживачів та інших субєктів господарювання, до пунктів призначення - газорозподільних станцій (ГРС), а замовник зобовязується внести плату за надані послуги з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, які передбачені умовами даного договору.

09.02.2017 року відповідач отримав супровідний лист № 24юр-01/582 від 02.02.2017р. з проектом договору про переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (том 1 арк. 23).

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 188 ГК України сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

22.02.2017 року позивач отримав лист відповідача № КНZ06-СЛ-1374-0217-0217 від 16.02.2017р. разом з не підписаним проектом договору переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами (том 1 арк. 24), в якому відповідач зазначив, що відповідач не має правових підстав для підписання даного проекту договору на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, оскільки відповідач не є замовником послуг по транспортуванню газу внутрішньопромисловими трубопроводами у НГВУ "Охтирканафтогаз" ПАТ "Укрнафта".

Позивач з даною позицією відповідача не погоджується, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Свої вимоги позивач обгрунтовує зокрема тим, що ним надаються відповідачу послуги з переміщення природного газу, однак останній в порушення вимог "Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом", затверджених постановою НКРЕКП № 9 від 12.01.2015р., ухиляється від укладення спірного договору.

Окрім того, в обгрунтування позовних вимог позивач у письмових поясненнях (том 2 арк. 14-17) зазначив, що в газорозподільчі мережі оператора газотранспортної системи (ОГТС) ПАТ "Харківгаз" для забезпечення потреб споживачів Краснокутського району, Харківської області саме внутрішньопромисловими трубопроводами НГВУ "Охтирканафтогаз" ПАТ "Укрнафта" транспортується газ ПрАТ „ВК"Укрнафтобуріння", а у зимовий період можлива подача газу споживачам із магістрального газопроводу „Більськ-Суми" УМГ „Київтрансгаз". Відповідно до листа ПАТ "Укртрансгаз" №1001 вих-17-2021/1001.20.01.02 від 27.06.2017р. газорозподільчі станції (ГРС), які знаходяться на території Сумської та Харківської областей та, з яких передається природний газ в мережі ПАТ "Сумигаз" та ПАТ "Харківгаз" та відповідні ділянки газопроводів, які сполучають зазначені ГРС з магістральними газопроводами, на балансі ТОВ "Харківгаз Збут" відсутні. Позивач вважає, що даним листом ПАТ "Укртрансгаз" підтверджує, що відсутність магістрального трубопроводу на певній території Харківської області, а саме (с. Пархомівка, Краснокутський район, Харківська область) і відповідно відсутність фізичного з'єднання газотранспортної системи з газорозподільною, виключає технічну можливість централізованого газопостачання природного газу мережами магістрального газопроводу, тобто мережами оператора газотранспортної системи, для споживачів категорії промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання, розташованих на території с. Пархомівка, Краснокутського району, Харківської області. Відсутність пропускної спроможності магістрального трубопроводу на ділянці ГРС Пархомівка вказує на необхідність укладення договору підприємства трубопровідного транспорту з урахуванням економічної доцільності.

В якості правових підстав позову позивач посилається на положення ст. ст. 16, 20, ч. 3 ст. 179, 181, ч. 1 ст. 187, 306 ГК України, ст. ст. 6, 627, 638 ЦК України, ст. ст. 1, 56 Закону України "Про ринок природного газу", ст. ст. 1, 4, 16 Закону України Про трубопровідний транспорт, постанову НКРЕКП № 9 від 12.01.2015р. Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, пункти 13, 19, 20, 29 Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обовязки", затвердженого постановою НКРЕКП №2516 від 30.09.2015р., постанову Вищого господарського суду України від 16.03.2017р. по справі №922/1248/16 щодо обов'язковості укладення договорів на переміщення природного газу внутрішньопромисловими газопроводами.

Постановою Вищого господарського суду України від 09.11.2017р. постанову Харківського апеляційного господарського суду від 17.08.2017р. та рішення господарського суду Харківської області від 03.07.2017р. у даній справі № 922/1618/17 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

У постанові Вищого господарського суду України від 09.11.2017р. зазначено зокрема, що судами:

- не було з'ясоване питання стосовно того, чи є внутрішньопромисловий трубопровід про переміщення природного газу, по якому для забезпечення потреб споживачів категорії промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання позивачем було запропоновано укласти договір, частиною магістрального трубопроводу, а отже частиною газотранспортної системи, а відтак і наявність, чи навпаки, відсутність у позивача правових підстав для вимоги про укладення відповідного договору про переміщення природного газу внутрішньопромисловим трубопроводом;

- залишено поза увагою з'ясування питання стосовно того, чи є переміщення природного газу саме внутрішньопромисловими трубопроводами відокремленим видом господарської діяльності та наявність, чи навпаки, у позивача можливості надання таких послуг і підстави надання відповідних послуг;

- не були взяті до уваги посилання позивача на прийняття (отримання) відповідачем послуг з переміщення природного газу, відповідні обставини не встановлювались.

Суд, дослідивши під час нового розгляду справи вищевказані вказівки касаційної інстанції у даній справі, які відповідно до ч. 1 ст. 316 ГПК України є обов`язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, встановив наступне.

Правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу, визначає Закон України "Про ринок природного газу".

Згідно з п. п. 27, 28 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу":

постачальник природного газу (далі - постачальник) - суб'єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу;

постачання природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів.

Як передбачено п. 6 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ринок природного газу" провадження діяльності з постачання та розподілу природного газу здійснюється на підставі чинних ліцензій, що були видані до дня введення в дію цього закону, протягом трьох місяців після затвердження ліцензій умов на провадження відповідного виду господарської діяльності згідно з положенням цього Закону.

Відповідно до пункту 27 частини 1 статті 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, як діяльність на ринку природного газу, яка ліцензується з урахуванням особливостей, визначених Законом України "Про ринок природного газу".

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про ринок природного газу" державне регулювання ринку природного газу здійснює Регулятор у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами законодавства.

Згідно з п. 32 ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу" Регулятором ринку природного газу є національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП).

З матеріалів справи вбачається, що з 01.07.2015 року до 11.05.2017 року відповідач здійснював статутну діяльність з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом на підставі виданої НКРЕКП ліцензії №1588 від 21.05.2015р. з терміном дії на 5 років. Постановою НКРЕКП №2283 від 08.09.2015р. ліцензія була переоформлена на безстрокову.

11.05.2017 року постановою НКРЕКП № 627 "Про анулювання ліцензії на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, виданої ТОВ "Харківгаз Збут", зазначену вище ліцензію анульовано, а постановою №633 від 11.05.2017р. НКРЕКП прийнято рішення про видачу відповідачу ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу на території м. Харкова та Харківської області.

Отже, відповідач є суб'єктом господарювання, основним видом діяльності якого є діяльність з постачання природного газу на території м. Харкова та Харківської області.

Подання ТОВ "Харківгаз Збут" до НКРЕКП заяви про анулювання ліцензії на постачання газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом та видачу ліцензії на постачання природного газу було здійснено на виконання пункту 2 постанови НКРЕКП №201 від 16.02.2017р. "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності на ринку природного газу". Даним пунктом визначено, що строк, протягом якого ліцензіати, які провадять господарську діяльність на ринку природного газу, мають привести свою господарську діяльність у відповідність до вимог цієї постанови та подати до НКРЕКП документи та відомості, визначені частиною третьою статті 15 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності", становить три місяці з дня опублікування цієї постанови. Опублікування постанови відбулось 25.03.2017р. у газеті "Урядовий кур'єр" № 57.

Відповідно до п. 3 зазначеної вище постанови НКРЕКП №201 від 16.02.2017р. "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності на ринку природного газу" постанову НКРЕКП №9 від 21.01.2015р. "Про затвердження ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом", на яку посилається позивач у позові, скасовано, тобто з 26.03.2017 року дана постанова не діє, а в Україні діють нові затверджені пунктом 1 постанови № 201 Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з постачання природного газу. Даними ліцензійними умовами обов'язку щодо провадження господарської діяльності з постачання природного газу при укладенні договорів на транспортування природного газу магістральними трубопроводами не передбачено. Навіть якщо розглядати скасовану постанову НКРЕКП №9 від 13.01.2010р. Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з транспортування природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ трубопроводами, що, як зазначено вище, діяла до 25.03.2017 року, ліцензіат був зобов'язаний укладати договори на купівлю-продаж природного газу, постачання природного газу та у передбачених законодавством випадках договори на транспортування та/або розподіл природного газу відповідно до типових договорів, затверджених в установленому законодавством України порядку.

Дослідивши під час нового розгляду справи на виконання вищевказаних вказівок касаційної інстанції питання стосовно того, чи є внутрішньопромисловий трубопровід про переміщення природного газу, по якому для забезпечення потреб споживачів категорії промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання позивачем було запропоновано укласти договір, частиною магістрального трубопроводу, а отже частиною газотранспортної системи, а відтак і наявність, чи навпаки, відсутність у позивача правових підстав для вимоги про укладення відповідного договору про переміщення природного газу внутрішньопромисловим трубопроводом, суд встановив наступне.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу":

газотранспортна система - технологічний комплекс, до якого входить окремий магістральний газопровід з усіма обєктами і спорудами, повязаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька таких газопроводів, якими здійснюється транспортування природного газу від точки (точок) входу до точки (точок) виходу;

транспортування природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і повязана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу;

розподіл природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам але що не виключає постачання природного газу.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про трубопровідний транспорт" система трубопровідного транспорту України складається із магістрального трубопровідного транспорту та промислового трубопровідного транспорту.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про трубопровідний транспорт":

магістральний трубопровід - технологічний комплекс, що функціонує як єдина система і до якого входить окремий трубопровід з усіма обєктами і спорудами, зв'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька трубопроводів, якими здійснюються транзитні, міждержавні, міжрегіональні поставки продуктів транспортування споживачам, або інші трубопроводи, спроектовані та збудовані згідно з державними будівельними вимогами щодо магістральних трубопроводів;

промислові трубопроводи (приєднані мережі) - всі інші немагістральні трубопроводи в межах виробництв, а також нафтобазові, внутрішньопромислові нафто-, газо- і продуктопроводи, міські газорозподільні, водопровідні, теплопровідні, каналізаційні мережі, розподільчі трубопроводи водопостачання, меліоративні системи тощо.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про трубопровідний транспорт" діяльність, пов'язана з проектуванням, будівництвом, ремонтом та експлуатацією об'єктів трубопровідного транспорту, здійснюється на підставі ліцензії.

Пунктом 6 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про ринок природного газу" визначено, що до компетенції Регулятора на ринку природного газу належать, затвердження кодексів газотранспортних систем, кодексу газорозподільних систем, кодексів газосховищ та кодексу установки LNG.

Регламентом функціонування газотранспортної системи України є Кодекс газотранспортної системи України (далі - Кодекс ГТС), затверджений постановою НКРЕКП №2493 від 30.09.2015р.

Цей Кодекс визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газотранспортної системи України. Дія цього Кодексу поширюється на всіх суб'єктів ринку природного газу України: операторів суміжних систем, газовидобувні підприємства, замовників, споживачів та постачальників природного газу незалежно від підпорядкування та форми власності.

Нормами ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу" визначені учасники ринку газу, зокрема:

замовник - фізична або юридична особа, яка на підставі договору замовляє надання однієї чи кількох із таких послуг: приєднання до газотранспортної або газорозподільної системи; транспортування природного газу; розподіл природного газу; зберігання (закачування, відбір) природного газу; послуги установки LNG;

оператор газорозподільної системи - суб'єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх (замовників);

оператор газотранспортної системи - суб'єкт господарювання, який на ліцензії здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системі користь третіх осіб (замовників).

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України "Про ринок природного газу" оператор газотранспортної системи є юридичною особою, яка не є складовою вертикально інтегрованої організації і здійснює свою господарську діяльність незалежно від діяльності з видобутку, розподілу, постачання природного газу, діяльності оптових продавців. Оператор газотранспортної системи не може провадити діяльність з видобутку, розподілу або постачання природного газу.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу":

газорозподільна система - технологічний комплекс, що складається з організаційно і технологічно пов'язаних між собою об'єктів, призначених для розподілу природного газу від газорозподільних станцій безпосередньо споживачам;

газотранспортна система - технологічний комплекс, до якого входить окремий магістральний газопровід з усіма об'єктами і спорудами, пов'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька таких газопроводів, якими здійснюється транспортування природного газу від точки (точок) входу до точки (точок) виходу.

ПАТ Укртрансгаз є оператором Єдиної газотранспортної системи України відповідно до діючої ліцензії НКРЕКП №211 від 28.02.2013 р.

ПАТ "Харківгаз" є оператором газорозподільної системи в Харківській області відповідно до діючої ліцензії НКРЕКП ліцензії №809 від 19.06.2017р.

Між відповідачем та ПАТ "Укртрансгаз" укладено договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /П039 від 01.07.2015р.

Окрім того, між відповідачем та ПАТ "Харківгаз" укладено договір на розподіл природного газу № ХГЗ-2015-Н1 від 25.06.2015р.

Згідно з п. 5 розділу 1 глави I Кодексу ГТС газовидобувне підприємство це суб'єкт господарювання, що займається видобутком (виробництвом) природного газу, у тому числі виробник біогазу або інших видів газу з альтернативних джерел.

Згідно зі Статутом позивача, що розміщений на офіційному сайті ПАТ "Укрнафта" http://www.ukrnafta.com, ПАТ "Укрнафта" є газовидобувним підприємством.

Відповідно до пункту 1 глави 1 розділу ІІ Кодексу ГТС до складу газотранспортної системи у межах балансової приналежності оператора газотранспортної системи входять:

газопроводи з відводами та лупінгами від місця видобутку чи підземного зберігання газу (вихід з установки підготовки газу на обєктах газодобування чи газосховище) до місця його розподілення зі зниженням тиску до 1,2 МПа (вихід із газорозподільної станції) з перекривною арматурою, переходами через природні і штучні перешкоди (автомобільні дороги, залізниці, канали тощо), вузлами запускання та приймання очисних засобів, вузлами збирання і зберігання газового конденсату, засобами введення в газопровід метанолу, ємностями для зберігання і розгазування конденсату, земляними амбрами для аварійного зливання конденсату;

компресорні станції;

газорозподільні станції;

установки підготовки газу;

установки протикорозійного захисту;

лінії і споруди систем технологічного звязку і телемеханіки;

лінія електропередачі і обладнання для електроживлення електроустановок магістральних газопроводів, систем телемеханіки та установок електрохімічного захисту;

газовимірювальні станції (ГВС), газовимірювальні пункти і газовимірювальні блоки на лінійній частині магістрального газопроводу;

міжгазопровідні пункти редукування газу;

протипожежні засоби, протиерозійні і захисні споруди газопроводів;

будівлі та споруди на лінійній частині магістрального газопроводу;

розпізнавальні і сигнальні знаки місцезнаходження газопроводів, що призначені для обслуговування технологічних обєктів газотранспортної системи та знаходяться на балансі оператора газотранспортної системи;

інші обєкти газотранспортної системи.

Отже, згідно пункту 1 глави 1 розділу ІІ Кодексу ГТС вбачається, що внутрішньопромислові трубопроводи газовидобувних компаній не входять до складу газотранспортної системи у межах балансової приналежності оператора газотранспортної системи. Аналогічна інформація наведена також у листі ПАТ "Укртрансгаз" №1001вих.18-35 від 04.01.2018р. (том 2 арк. 55).

Таким чином, відповідно до норм чинного законодавства України внутрішньопромислові газопроводи видобувних підприємств не охоплюються визначенням "газотранспортна система" і по ним не передбачається надання послуг по транспортуванню природного газу до споживачів, а відповідно відсутні правові підстави для укладення окремих договорів про переміщення природного газу внутрішньопромисловим трубопроводом.

Окрім того, дослідивши під час нового розгляду справи на виконання вищевказаних вказівок касаційної інстанції питання стосовно того, чи є переміщення природного газу саме внутрішньопромисловими трубопроводами відокремленим видом господарської діяльності та наявність, чи навпаки, у позивача можливості надання таких послуг і підстави надання відповідних послуг, суд встановив наступне.

Відповідно до п. 4 глави 3 розділу 1 Кодексу ГТС експлуатацію газотранспортної системи здійснює виключно оператор газотранспортної системи.

Згідно з п. 7 глави 3 розділу 1 Кодексу ГТС оператор газотранспортної системи здійснює надання послуг транспортування природного газу з моменту отримання природного газу в точці входу та до моменту передачі природного газу в точці виходу.

Як встановлено судом вище, ПАТ Укртрансгаз є оператором Єдиної газотранспортної системи України відповідно до діючої ліцензії НКРЕКП №211 від 28.02.2013 р.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу":

точка входу визначена точка у газотранспортній системі, в якій природний газ надходить до газотранспортної системи від об'єктів, пов'язаних із видобутком природного газу, газосховища, установки LNG, а також від інших газотранспортних або газорозподільних систем;

точка виходу - визначена точка у газотранспортній системі, в якій оператор газотранспортної системи доставляє природний газ, що знаходиться у газотранспортній системі, до іншої газотранспортної або газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або споживача, приєднаного до газотранспортної системи, або до об'єкта, пов'язаного із видобутком природного газу.

Як встановлено судом, ПАТ "Укрнафта" є газовидобувним підприємством. При цьому газопроводи Охтирського НГВУ відносяться до внутрішньопромислових трубопроводів, які є складовою частиною технологічного процесу видобутку вуглеводної сировини і не є відокремленим видом господарської діяльності, а тому переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) не відноситься до виду господарської діяльності з транспортування природного газу і позивач не має жодних правових підстав стверджувати, що є єдиною газотранспортною організацією, що надає послуги з переміщення природного газу. При цьому вартість транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами не входить до вартості послуг, які сплачує споживач за транспортування природного газу, а відноситься на собівартість видобутку газу і має враховуватись у ціні на газ власного видобутку.

Вищезазначену позицію щодо відсутності законних підстав для існування договірних відносин між постачальником газу та газовидобувною компанією підтвердив також Регулятор ринку природного газу - НКРЕКП у своєму листі №7389/16.2.1/7-16 від 21.07.2016р. (том 1 арк. 91-92), в якому зокрема зазначено, що згідно з Законами України "Про ринок природного газу", "Про трубопровідний транспорт" та Кодексу ГТС газопроводи газовидобувного підприємства відносяться до внутрішньопромислових трубопроводів, які є складовою частиною технологічного процесу видобутку природного газу і не є відокремленим видом господарської діяльності. Вартість переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами має відноситись на собівартість видобутку газу і враховуватись у ціні природного газу власного видобутку, оскільки переміщення вуглеводів внутрішньопромисловими трубопроводами та їх підготовка є складовою частиною технологічного процесу видобутку вуглеводної сировини, а не відокремленим видом господарської діяльності. Повна собівартість видобутого природного газу формується з урахуванням витрат, зокрема, пов'язаних з операційною діяльністю по видобутку природного газу, у тому числі - витрат на утримання та обслуговування внутрішньопромислових трубопроводів. Отже, вартість переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами не входить до вартості послуг, які сплачує споживач за транспортування природного газу.

Враховуючи вищевикладене і те, що газопроводи Охтирського НГВУ відносяться до внутрішньопромислових трубопроводів, які є складовою частиною технологічного процесу видобутку вуглеводної сировини і не є відокремленим видом господарської діяльності, а тому переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) не відноситься до виду господарської діяльності з транспортування природного газу і позивач не має жодних правових підстав стверджувати, що є єдиною газотранспортною організацією, що надає послуги з переміщення природного газу.

Дослідивши під час нового розгляду справи на виконання вищевказаних вказівок касаційної інстанції посилання позивача на прийняття (отримання) відповідачем послуг з переміщення природного газу, суд встановив наступне.

Згідно з п. 2 глави 1 розділу I Кодексу ГТС замовник послуг транспортування - юридична особа або фізична особа - підприємець, яка на підставі договору транспортування, укладеного з оператором газотранспортної системи, замовляє одну чи декілька складових послуг транспортування природного газу (замовлення розподілу потужності, замовлення транспортування природного газу, послуга балансування).

Відповідно до договорів купівлі-продажу природного газу на 2016-2017 рр., укладених між відповідачем (покупцем) та ТОВ "РГК ТРЕЙДІНГ" (продавцем), продавець передає у власність покупцю природний газ у віртуальній точці в газотранспортній системі, в якій здійснюється передача природного газу. Право власності на природний газ переходить від продавця до покупця у віртуальній точці в газотранспортній системі, в якій здійснюється передача природного газу (том 1 арк. 118-123).

Відповідно до пункту 5 розділу 1 глави I Кодексу ГТС віртуальна торгова точка (віртуальна точка, на якій відбувається передача природного газу) - точка входу/виходу в газотранспортній системі з невизначеним фізичним розташуванням, на якій здійснюються торгові та інші комерційні операції на ринку природного газу між оптовими продавцями та оптовими покупцями / постачальниками природного газу та відносно якої оператор газотранспортної системи здійснює адміністрування таких точок.

Визначення точки переходу права власності на природний газ до відповідача у такий спосіб (з невизначеним фізичним розташуванням) унеможливлює висновок про те, що природний газ перейшов до позивача саме в фізичній точці газопроводу належного відповідачеві і останній перемістив його своїми газопроводами у іншу точку, необхідну відповідачеві, а тому посилання позивача на прийняття (отримання) відповідачем послуг з переміщення природного газу є необгрунтованими.

Таким чином, з огляду на викладене, відповідач не є замовником послуг по транспортуванню газу внутрішньопромисловими трубопроводами Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Охтирканафтогаз", а тому не має правових підстав для укладення спірного договору на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами.

Надаючи правову кваліфікацію фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам сторін, з урахуванням виконаних судом під час нового розгляду справи вищевказаних вказівок касаційної інстанції у даній справі, які відповідно до ч. 1 ст. 316 ГПК України є обов`язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, суд вважає позовні вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі ст. 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом. Розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобовязання виникає, зокрема з господарського договору (стаття 174 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ГК України майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Згідно з ч. 3 ст. 179 ГК України укладення господарського договору є обовязковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обовязком для субєкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обовязковості укладення договору для певних категорій субєктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

З обставин справи вбачається, що в предмет доказування позивача, окрім іншого, входить доведення наявності правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, передбачених ч. 2 ст. 649 ЦК України, та/або наявність державного замовлення, та/або наявність прямої вказівки закону, яка би встановлювала обов'язковість укладення спірного договору, передбаченої ст. ст. 179, 187 ГК України, та/або наявність угоди сторін про передачу спору про укладення спірного договору на вирішення суду та/або наявність відповідного попереднього договору, передбачених ст. 187 ГК України.

Натомість в даному випадку позивач доказів наявності таких фактів суду не надав. Позивач не довів наявності відповідного державного замовлення, не навів прямої вказівки Закону України, яка б встановлювала обов'язковість укладення спірного договору, не надав до матеріалів справи доказів наявності укладеної сторонами угоди або попереднього договору, які б передбачали можливість укладення спірного договору.

Законодавчі та підзаконні акти, на які посилається позивач, зокрема на статті 179, 187, 306 ГК України, статті 627, 631, 638 ЦК України, Закону України "Про ринок природного газу", Закон України "Про трубопровідний транспорт", постанову НКРЕКП №9 від 21.01.2015р. "Про затвердження ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом" тощо, таких норм, які б зобовязували відповідача укласти спірний договір, не містять. Окрім того, як встановлено судом вище, зазначена постанова НКРЕКП №9 від 21.01.2015р. "Про затвердження ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом" втратила чинність.

Суд критично оцінює посилання позивача на пункти 13, 29 Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обов'язки, затвердженого постановою НКРЕКП № 2516 від 30.09.2015р., оскільки згідно зазначених норм передбачено можливість за певних обставин укладення договорів на переміщення природного газу, але не їх обовязковість. Тим більше, цією нормою не передбачено, обовязковість укладення договору саме для відповідача.

Дослідивши проект спірного договору, суд дійшов висновку, що запропоновані позивачем умови договору не відповідають чинному законодавству України, з огляду на наступне.

Так, згідно пункту 1.3. проекту договору споживач замовника - це юридична або фізична особа-підприємець, якій замовник надає послугу з постачання природного газу на підставі відповідного договору, а у пункті 2.1. даного проекту договору виконавець зобовязується надати замовнику послуги з транспортування внутрішньопромисловими трубопроводами природного газу, який постачається, надалі споживачів, до пунктів призначення газорозподільних станцій (далі ГРС), а замовник зобовязується внести плату за надані послуги з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, які передбачені умовами даного договору. Пунктом 2.5. проекту договору виконавець здійснює переміщення газу замовника внутрішньопромисловими трубопроводами до ГРС, де передає його в загальному потоці в газорозподільні мережі.

Вартість послуг ПАТ "Укрнафта" з переміщення/транспортування природного газу внутрішньопромисловими газопроводами не затверджується Регулятором ринку природного газу - НКРЕКП, а тому відповідач не має правових підстав здійснювати постачання природного газу споживачам з урахуванням вартості послуг з транспортування, що надаються ПАТ "Укрнафта", за тарифом на послуги з транспортування природного газу, установленим НКРЕКП для оператора газотранспортної системи.

Оскільки ПАТ "Укрнафта" не є оператором ГТС, застосування тарифу на транспортування природного газу магістральними трубопроводами, що затверджені для іншої юридичної особи суб'єкта ринку природного газу (ПАТ "Укртрансгаз") до вартості послуг з внутрішньопромисловими мережами, є неправомірним.

Дослідивши витребувану ухвалою суду від 16.01.2018р. у ПАТ "Харківгаз" інформацію щодо поділу обсягу (об'єму) природного газу, відібраного з точки виходу ПАТ "Харківгаз", між замовниками послуг транспортування (постачальниками) в розрізі їх контрагентів (споживачів) за період з 01.04.2016р. по 01.04.2017р. (том 2 арк. 70), на яку посилається позивач в обгрунтування позовних вимог, яка на думку позивача підтверджує факт надання НГВУ "Охтирканафтогаз" послуг транспортування природного газу, суд дійшов висновку, що дана інформація свідчить про те, що природний газ був переданий НГВУ "Охтирканафтогаз" внутрішньопромисловими трубопроводами в газорозподільну систему ПАТ "Харківгаз", що не підтверджує факт транспортування природного газу в розумінні Кодексів ГТС і ГРМ. Таким чином, відповідно до даної інформації, факт виконання послуг з транспортування природного газу з боку НГВУ "Охтирканафтогаз" відсутній.

Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до договорів купівлі-продажу природного газу на 2016-2017 років, укладених між відповідачем (покупцем) та ТОВ "РГК ТРЕЙДІНГ" (продавцем), продавець передає у власність покупцю природний газ у віртуальній точці в газотранспортній системі (том 1 арк. 118-123). При цьому внутрішньопромислові трубопроводи НГВУ "Охтирканафтогаз" не відносяться до газотранспортної системи.

Позивачем не надано ні доказів фактичного вчинення ним дій з переміщення природного газу власними внутрішньопромисловими трубопроводами, ні доказів права власності позивача на відповідні внутрішньопромислові трубопроводи, ні доказів права власності відповідача на природний газ, що переміщується відповідними внутрішньопромисловими трубопроводами, ні доказів несення позивачем витрат на переміщення природного газу належного відповідачеві відповідними внутрішньопромисловими трубопроводами тощо.

Посилання позивача у позові на ч. 3 ст. 35 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017р.) та на судове рішення у господарській справі №917/1248/16, сторонами у якій були ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" та ПАТ "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Полтаванафтогаз", суд вважає безпідставними, оскільки у вказаній справі не брали участь особи, що є сторонами у даній справі № 922/1618/17 (ПАТ Укрнафта в особі НВГУ Охтирканафтогаз та ТОВ "Харківгаз Збут"). Отже, судове рішення у господарській справі №917/1248/16 не має преюдиційного характеру. Не носить назване рішення і прецедентного характеру, оскільки дані справи не є аналогічними, так як у справі №917/1248/16 відповідні вимоги ґрунтувалися в тому числі на укладеному між сторонами раніше договорі про переміщення природного газу. Наразі ж такий договір між сторонами раніше не укладався. Не укладався і попередній договір про обов'язок укласти в майбутньому договір про переміщення природного газу.

Доводи позивача у позові (том 1 арк. 6) стосовно того, що він є єдиною газотранспортною організацією, що надає послуги з переміщення природного газу до точки виходу до газорозподільної системи ПАТ "Харківгаз" на підставі технічної угоди про умови приймання-передачі природного газу № 1/2012/ХТ від 24.12.2012р., укладеної між ПАТ "Укрнафта" НГВУ "Охтирканафтогаз" та ПАТ "Харківгаз", суд вважає необгрунтованими, оскільки як встановлено судом вище позивач не є газотранспортною організацією, наявність зазначеної технічної угоди не спростовує зазначену вищу правову позицію щодо відсутності законних підстав для існування договірних відносин між постачальником газу та газовидобувною компанією, підставою укладення технічної угоди була постанова НКРЕКП №420 від 19.04.2012р., що втратила чинність на підставі постанови НКРЕКП № 2494 від 30.09.2015р., і предметом даної технічної угоди є визначення порядку приймання-передачі природного газу НГВУ "Охтирканафтогаз" до газопроводів ПАТ "Харківгаз". Наявність у справі підписаних актів приймання-передачі природного газу тільки підтверджує, що через ГРС, що зазначені у додатку 1 до Технічної угоди, здійснювалось приймання-передача природного газу, при цьому, для кого із субєктів ринку природного газу здійснюється приймання-передача газу, в технічній угоді не визначається.

Згідно з пунктом 36 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/211 від 07.04.2008р. "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" зазначено, що згідно з частиною другою статті 187 Господарського кодексу України, день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше. Згідно з частиною третьою статті 84 Господарського процесуального кодексу України у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір-умови, на яких сторони зобов'язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору. Зазначені норми не суперечать одна одній, оскільки суд вправі задовольнити позов про спонукання укласти договір лише в разі, якщо встановить, що існує правовідношення, в силу якого сторони зобов'язані укласти договір, але одна із сторін ухилилася від цього. Тому в резолютивній частині рішення, яким задовольняється позов про спонукання укласти договір слід вказувати на те, що спірний договір є укладеним.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з пропозицією укласти спірний договір в лютому 2017р. (том 1 арк. 22-23), а у позовній заяві позивач просить суд визнати укладеним спірний договір з 01.04.2016р., тобто на минуле, що є неприпустимим.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищевикладене і те, що надання послуг ПАТ "Укрнафта" в особі НВГУ "Охтирканафтогаз" з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами безпосередньо покупцям природного газу (замовникам послуг з транспортування), які придбавають природний газ для подальшої реалізації споживачам, є таким, що суперечить чинному законодавству України, суд дійшов висновку, що для існування договірних відносин між сторонами у справі щодо переміщення природного газу внутрішньопромисловими газопроводами немає правових підстав.

За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог позивача у звязку з їх безпідставністю, необґрунтованістю та неправомірністю.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін.

Оскільки в позові позивачеві відмовлено, судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, Кодексом газотранспортної системи, ст. ст. 1, 4, 23 Закону України "Про ринок природного газу", ст. ст. 1, 2, 13 Закону України "Про трубопровідний транспорт", ст. ст. 7, 15 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності", ст. ст. 173, 179, 181, 187, 193 Господарського кодексу України, ст. ст. 3, 6, 11, 316, 626-629, 631, 638, 649, 901 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 13, 73-80, 86, 123, 129, 233, 236-238, 240, 241, 316 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 22.03.2018 р.

Суддя ОСОБА_5

Справа №922/1618/17