ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/14854/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Львова Б.Ю. і Пількова К.М.,

за участю секретаря судового засідання - Балацької О.А.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю ""Ковельрембуд",

представник позивача - Запорожець І.А. (довіреність від 02.10.2017 б/н),

відповідач-1 - публічне акціонерне товариство "Дельта Банк",

представник відповідача-1 - Савчак Я.О. адвокат (довіреність від 12.03.2018 б/н, свідоцтво від 26.10.2010 № 4222),

відповідач-2 - публічне акціонерне товариство "Кредитпромбанк",

представник відповідача-2 - не з'явився,

третя особа-1 - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович,

представник третьої особи-1 - не з'явився,

третя особа-2 - приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Козоріз Наталія Степанівна,

представник третьої особи-2 - не з'явився,

розглянувши матеріали касаційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельрембуд",

на рішення господарського суду міста Києва від 09.10.2017 (головуючий суддя Грєхова О.А.)

та постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2017 (головуючий Сітайло Л.Г., судді: Калатай Н.Ф. і Пашкіна С.А.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельрембуд" (далі - Товариство),

до 1) публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (далі - Дельта Банк);

2) публічного акціонерного товариства "Кредитпромбанк" (далі - Кредитпромбанк),

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: 1) приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович (далі - Приватний нотаріус Соколов О.Є.);

2) приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Козоріз Наталія Степанівна (далі - Приватний нотаріус Козоріз Н.С.),

про скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Дельта Банку та Кредитпромбанку за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Приватного нотаріуса Соколова О.Є. та Приватного нотаріуса Козоріз Н.С. про скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 11.04.2016 по день звернення до суду Дельта Банк та Кредитпромбанк не вчинили обов'язкові дії щодо припинення обтяжень іпотекою та забороною відчуження відносно майна Товариства, а саме майнових прав на об'єкт будівництва у відповідності до порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, щодо скасування відповідних записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням господарського суду міста Києва від 09.10.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2017, відмовлено у задоволенні позову.

Рішення судів попередніх інстанцій обґрунтовані тим, що Дельта Банк та Кредитпромбанк не є реєстраторами Державного реєстру обтяжень рухомого майна, на яких покладений обов'язок із внесення та виключення записів про обтяження до/з Державного реєстру обтяжень рухомого майна на підставах, передбачених відповідними нормативно-правовими актами, а тому звернення до суду з вимогами до Дельта Банку та Кредитпромбанку саме про скасування записів у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна не є ефективним способом захисту прав і інтересів Товариства.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Товариство звернулось до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами при прийнятті оскаржуваних рішень не застосовано норми матеріального права, які підлягають до застосування, необґрунтовано відхилено доводи Товариства та порушено статті 74, 76, 77, 238 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України; в редакції, чинній з 15.12.2017).

Дельта Банк подав відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Від Кредитпромбанку, Приватного нотаріусу Соколова О.Є. та Приватного нотаріусу Козоріз Н.С. відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників Товариства та Дельта Банку, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі встановлено, 23.04.2008 Кредитпромбанком (іпотекодержатель) та Товариством (іпотекодавець) укладено іпотечний договір № 08/05/103/08-КЛТ (далі - Іпотечний договір), посвідчений Приватним нотаріусом Козоріз Н.С. зареєстрованим за номером 2265.

Відповідно до умов Іпотечного договору у забезпечення зобов'язань іпотекодавця перед іпотекодержателем за кредитним договором іпотекодавець надає іпотекодержателю в іпотеку предмет іпотеки.

У розділі "Терміни та визначення" Іпотечного договору визначено, що предметом іпотеки є майнові права на об'єкт будівництва, який буде побудований в майбутньому і знаходиться за адресою: Волинська область, місто Ковель, вулиця 40 років Перемоги.

23.04.2008 Приватним нотаріусом Козоріз Н.С. на підставі статті 73 Закону України "Про нотаріат" та у зв'язку з посвідченням Іпотечного договору накладено заборону відчуження на зазначені в договорі майнові права на об'єкт будівництва, який буде побудований в майбутньому і знаходиться за адресою: Волинська область, місто Ковель, вулиця 40 років Перемоги та належить Товариству до припинення Іпотечного договору.

У подальшому на підставі Договору купівлі-продажу прав вимоги від 27.09.2013 Кредитпромбанк відступив Дельта Банку права вимоги за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором № 08/05/08-КЛТ та додатковими договорами до нього, на забезпечення якого укладено спірний Іпотечний договір.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11.04.2016, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 02.08.2016 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.12.2016, визнано недійсним Іпотечний договір.

Причиною виникнення спору в даній справі стало питання наявності чи відсутності підстав для скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з пунктом 4 часини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється, зокрема визнанням іпотечного договору недійсним.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України "Про іпотеку" відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Статтею 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно з статтею 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов'язує виникнення прав і обов'язків щодо рухомого майна. Відповідно до обтяження в обтяжувача і боржника виникають права і обов'язки, встановлені законом та/або договором.

Статтею 11 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" передбачено, що обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи викладене та беручи до уваги, що Іпотечний договір визнано недійсним в судовому порядку, суди дійшли висновку, що встановлення недійсності Іпотечного договору має наслідком припинення приватного обтяження на користь відповідачів у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, зареєстрованого на підставі такого правочину.

При цьому відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо Товариства міститься обтяження іпотекою майнових прав на об'єкт будівництва, який буде побудованим в майбутньому і знаходиться за адресою: Волинська область, місто Ковель, вулиця 40 років Перемоги та включає в себе 180 квартир, загальною площею 9 700,06 м2, в тому числі: однокімнатні - 100 (площа 4 475,60 м2), двокімнатні - 71 (площа 4 501,94 м2), трикімнатні - 9 (площа 722,52 м2). Площа земельної ділянки 5 184 м2, термін завершення будівництва та введення в експлуатацію 10-поверхового житлового будинку - 30.06.2010 на підставі Іпотечного договору.

Згідно з статтею 4 Закону України "Про іпотеку" обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Державна реєстрація здійснюється особою, на яку відповідно до законодавства покладені функції щодо державної реєстрації обтяжень нерухомого майно іпотекою, на підставі повідомлення іпотекодержателя.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною п'ятою статті 3 вказаного Закону передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться органом державної реєстрації прав.

Державна реєстрація здійснюється особою, на яку відповідно до законодавства покладені функції щодо державної реєстрації обтяжень нерухомого майна іпотекою (такою особою є нотаріус), на підставі повідомлення іпотекодержателя.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Частиною другою статті 9 цього ж Закону передбачено, що державний реєстратор, зокрема: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом (абзац другий частини четвертої вказаної статті).

Підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень визначені у статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а статтею 30 цього Закону встановлена відповідальність у сфері державної реєстрації прав.

Крім того, згідно з частиною другою статті 1 Закону України "Про нотаріат" вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Частиною першою статті 34 Закону України "Про нотаріат" визначено перелік нотаріальних дії, які вчиняють нотаріуси, до яких, зокрема, відноситься, накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), що підлягає державній реєстрації.

Відповідно до абзацу другого частини другої статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нотаріус як спеціальний суб'єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону.

Згідно із статтею 74 Закону України "Про нотаріат" одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Главою 4 Закону України "Про нотаріат" визначено загальні правила вчинення нотаріальних дій.

Відповідно до частини другої статті 8-1 Закону України "Про нотаріат" будь-яке втручання в діяльність нотаріуса, зокрема з метою перешкоджання виконанню ним своїх обов'язків або спонукання до вчинення ним неправомірних дій, у тому числі вимагання від нього, його помічника, інших працівників, які знаходяться у трудових відносинах з нотаріусом, відомостей, що становлять нотаріальну таємницю, забороняється і тягне за собою відповідальність відповідно до законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що орган державної реєстрації прав, а також нотаріус має виключну компетенцію в питаннях прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову у реєстрації за наявності до того передбачених законом підстав, та, відповідно, внесення до Державного реєстру запису про припинення обтяження (заборони на нерухоме майно).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 по справі № 21-2958а15.

Беручи до уваги, що державна реєстрація прав проводиться відповідно до визначених законом етапів, вчиненню реєстраційних дій передує перевірка поданих документів на їх відповідність вимогам законодавства, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що суд не може зобов'язати здійснити державну реєстрацію прав за обставин, коли достеменно не встановлено, що всі подані документи належним чином оформлені, а всі етапи їх перевірки завершені.

При цьому державною реєстрацією обтяження є офіційне визнання і підтвердження державою факту обтяження права саме шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, враховуючи положення статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у разі скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав (в даному випадку - Іпотечного договору), вноситься запис про скасування державної реєстрації прав, що в свою чергу передбачає звернення до компетентного суб'єкту державної реєстрації прав.

Товариство посилалось на те, що воно зверталось до Приватного нотаріуса Козоріз Н.С. із заявою про зняття заборон відчуження відповідного нерухомого майна та виключення внесених у зв'язку з реєстрацією Іпотечного договору записів до Єдиного державного реєстру заборон відчужень об'єктів нерухомого майна та до Державного реєстру іпотек. Проте Приватний нотаріус Козоріз Н.С. відмовила в задоволенні зазначеної заяви. В той же час судами встановлено, що Товариство не надало жодних доказів на підтвердження зазначених доводів.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що Товариство зверталось до компетентного суб'єкту державної реєстрації прав, і йому було відмовлено в такій реєстрації припинення обтяження на підставі рішення суду, яким визнано недійсним Іпотечний договір.

Крім того, суди дійшли висновку, що в даному випадку відсутнє порушене право Товариства, оскільки відповідно до статті 15 ЦК України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов'язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб'єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки викладено в абзаці десятому пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. До господарського суду вправі звернутись кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, тобто має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення. Після з'ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача. У разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Реалізуючи право на судовий захист, передбачене статтею 55 Конституцією України, статтею 1 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017), особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Судами попередніх інстанцій з позовної заяви та пояснень Товариства встановлено, що останнє не зазначає, які саме вимоги законодавства порушені Кредитпромбанком та Дельта Банком, а також не довело належними та допустимими доказами того, що позовні вимоги мають пред'являтись саме до Дельта Банку та Кредитпромбанку, оскільки не надало доказів звернення до відповідачів з проханням звернутися до державного реєстратора та, відповідно, відмови останніх здійснити зазначені дії.

Статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів судом. При цьому, визначений вказаними статтями перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним, і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком у названих статтях, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.

При цьому Товариство, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту, повинно дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Враховуючи, що Дельта Банк та Кредитпромбанк не є реєстраторами Державного реєстру обтяжень рухомого майна, на яких покладений обов'язок із внесення та виключення записів про обтяження до/з Державного реєстру обтяжень рухомого майна на підставах, передбачених відповідними нормативно-правовими актами, тому суди дійшли висновку, що звернення до суду з вимогами до Дельта Банку та Кредитпромбанку саме про скасування записів у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна обтяження не є ефективним способом захисту прав і інтересів Товариства.

За таких обставин суди дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання в касаційній скарзі на те, що судами при прийнятті оскаржуваних рішень не застосовано норми матеріального права, які підлягають застосуванню, необґрунтовано відхилено доводи Товариства, - не приймаються Касаційним господарським судом, оскільки спростовуються викладеними доводами судів попередніх інстанцій.

Що ж до доводів у касаційній скарзі про те, що судами при прийнятті оскаржуваних рішень порушено статті 74, 76, 77, 238 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017), то такі не приймаються Касаційним господарським судом, оскільки оскаржувані рішення приймались 09.10.2017 та 04.12.2017 тобто до 15.12.2017, а тому суди попередніх інстанцій керувались ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) і не могли порушити норми процесуального законодавства, які вступили в силу після прийняття оскаржуваних рішень.

Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки судами було прийнято рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що надає підстави залишити їх без змін.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше прийняті у даній справі суді рішення, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельрембуд" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 09.10.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2017 у справі № 910/14854/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов

Суддя К. Пільков