ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21.03.2018 Справа № 905/152/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Левшиної Я.О., при секретарі судового засідання Нарожній М.С., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю ДАХМІРА-УКРАЇНА, м.Київ

до відповідача: Приватного акціонерного товариства АПК-ІНВЕСТ, с. Рівне, Покровський район, Донецька область

про тлумачення п. 2.7 договору поставки №49/09-15 від 21.09.2015р.

за участю уповноважених представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_1 (за довіреністю №162-Д від 03.01.2018р.).

Відповідно до вимог ст.223 ГПК України судовий розгляд здійснювався за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з фіксацією у протоколі судового засідання.

У судовому засіданні 21.03.2018р. суд виходив до нарадчої кімнати для ухвалення рішення.

СУТЬ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ДАХМІРА -УКРАЇНА, м. Київ звернулось до господарського суду Донецької області із позовом до Приватного акціонерного товариства АПК-ІНВЕСТ, с. Рівне, Покровський район, Донецька область про тлумачення п. 2.7 договору поставки №49/09-15 від 21.09.2015р.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями позовну заяву призначено до розгляду судді Левшиній Я.О.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на виникнення розбіжностей щодо тлумачення п.2.7 договору №49/09-15 від 21.09.2015р.

Нормативно позивач обґрунтовує свої вимоги, посилаючись на ст.ст. 213, 627, 628, 637 Цивільного кодексу України

На підтвердження вказаних обставин позивач надав наступні документи: договір поставки №49/09-15 від 21.09.2015р. з додатковою угодою та додатками; позовну заяву ПрАТ АПК-ІНВЕСТ №686 від 07.11.2016р. про зобовязання вчинити певні дії та стягнення штрафних санкцій за порушення строків поставки товару за договором поставки №49/09-15 від 21.09.2015р.

Під час розгляду справи позивачем були надані додаткові документи для долучення до матеріалів справи, а саме: витяги з ЄДРПОУ стосовно статусу та місцезнаходження позивача та відповідача; оригінали документів, доданих до позовної заяви для огляду з клопотанням про їх повернення після розгляду справи; клопотання про розгляд справи за відсутністю представника позивача.

26.02.2018р. відповідач надав правоустановчі документи.

Представник позивача у судове засідання 22.03.2018р. не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача у судове засідання 22.03.2018р. зявився, проти задоволення позовних вимог заперечив.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

21.09.2015р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладений договір поставки №49/09-15 (далі договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобовязався в порядку, на умовах та в строки, передбачені даним договором поставити (передати у власність) покупцю, а покупець прийняти та оплатити ветеринарний інвентар ті інструменти ветеринарного призначення (далі товар) в асортименті, кількості та за цінами, визначеними у відповідних додатках до договору специфікаціях, які є невідємною його частиною.

Постачальник зобовязується поставити товар по даному договору в строк, визначений у відповідній специфікації (п. 2.1 договору).

Поставка по даному договору здійснюється на умовах DAT склад ТОВ «Нова пошта», розташованого за адресою: м. Красноармійськ, вул. Артема, 169. Витрати на доставку товару за рахунок постачальника. У випадку, якщо в специфікації сторони передбачили інші умови поставки, застосовуються умови поставки, визначені в специфікації (п. 2.2 договору).

Згідно п. 2.6 договору право власності на товар переходить до покупця в момент поставки товару на умовах, вказаних в п. 2.2. договору.

Моментом передачі товару є момент підписання покупцем накладної з проставленням дати фактичного отримання товару (п. 2.7 договору).

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами з проставленням печаток сторін та діє до 31.12.2016р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобовязань (п. 8.1 договору в редакції додаткової угоди №1 від 28.12.2015р.).

Як зазначає позивач, між сторонами існує спір щодо тлумачення понять «момент поставки товару», «момент передачі товару» та п. 2.7 договору, а тому є обєктивна необхідність у тлумаченні договору судом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у сукупності (ст.86 Господарського процесуального кодексу України).

Виходячи з принципу повного, всебічного та обєктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає позовні вимоги неправомірними, такими, що підлягають залишенню без задоволення, враховуючи наступне:

Згідно із ст.637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст.213 цього кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.213 Цивільного кодексу України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Правила тлумачення змісту правочину визначені в частинах 3, 4 ст.213 Цивільного кодексу України, згідно з якими при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими ч.3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з'ясувати дійсним зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тлумачення не може створювати, а лише розяснює існуючи умови угоди. Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.

Судом встановлено, що на виконання умов договору поставки №49/09-15 від 21.09.2015р. відповідачем був поставлений товар позивачу.

Господарським судом м. Києва розглядалась справа №910/23003/16 за позовом ПрАТ "АПК-ІНВЕСТ" до ТОВ "ДАХМІРА-УКРАЇНА" про зобовязання поставити товар та стягнення 613237,20 грн. та за зустрічним позовом ТОВ "ДАХМІРА-УКРАЇНА" до ПрАТ "АПК-ІНВЕСТ" про визнання недійсним п. 5.3 договору поставки №49/09-15 від 21.09.2015р. та стягнення заборгованості В обґрунтування вимог за первісним позовом позивач посилався на неналежне виконання зобовязань з поставки товару за договором поставки №49/09-15 від 21.09.2015р., внаслідок чого виникли підстави для стягнення неустойки. В обґрунтування вимог за зустрічним позовом позивач за зустрічним позовом посилався на те, що п. 5.3 договору, яким передбачено стягнення неустойки за порушення строків поставки, суперечить діючому законодавству, а також на порушення відповідачем за зустрічним позовом зобовязань за договором поставки №49/09-15 від 21.09.2015р. з оплати товару.

За результатами розгляду справи №910/23003/16 було прийнято рішення від 16.03.2017р. про часткове задоволення первісних та зустрічних позовних вимог, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2017р.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.10.2017р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2017р. та рішення господарського суду міста Києва від 16.03.2017р. скасовано в частині первісного позову про стягнення неустойки і розподілу судових витрат та в частині зустрічного позову про стягнення пені, 3% річних, інфляційних сум та розподілу судових витрат, і справу № 910/23003/16 в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі. В решті постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2017 року залишено без змін.

За результатами нового розгляду справи господарським судом м. Києва винесено рішення від 14.12.2017р., яким первісний позов задоволено частково, стягнуто з ТОВ ДАХМІРА-Україна на користь ПрАТ АПК-ІНВЕСТ 358119,71грн. штрафних санкцій, 6176,71грн. судового збору за подання позовної заяви, 9390,98грн. судового збору за подання апеляційної скарги, 10244,70грн. судового збору за подання касаційної скарги, в іншій частині у задоволенні первісного позову відмовлено; зустрічний позов задоволено частково, стягнуто з ПрАТ АПК-ІНВЕСТ на користь ТОВ ДАХМІРА-Україна 24794,76грн. пені, 5550,52грн. трьох процентів річних, 10614,68грн. інфляційних втрат, а також 614,40грн. судового збору, в іншій частині у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В розглядуваному спорі позивач посилається на те, що під час розгляду справи №910/23003/16 відповідач обґрунтовував свої вимоги п. 2.7 договору, посилаючись на те, що момент передачі товару підтверджується саме видатковою накладною, які підписувалися значно пізніше ніж товар фактично було отримано від перевізника, та обраховує неустойку саме до дати зазначеної відповідачем на видаткових накладних.

Суд зазначає, що тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 Цивільного кодексу України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

За висновками суду, позовні вимоги про тлумачення пункту 2.7 договору не повязані з тлумаченням змісту правочину, а фактично є вимогами про встановлення певних фактів, що стосуються виконання сторонами цього договору, та які мають бути оцінені судом під час розгляду відповідного спору, повязаного з виконанням такого правочину.

Тобто, сторони приступили до виконання договору, в результаті чого між ними виник спір, який вже був розглянутий судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій в межах справи №910/23003/16.

За таких обставин, враховуючи викладене, позовні вимоги про тлумачення п. 2.7 договору поставки №49/09-15 від 21.09.2015р., укладеного сторонами, під моментом передачі товару визначивши «момент підписання покупцем товарно-транспортної накладної з проставлянням дати фактичного отримання товару, який вже є власністю покупця, від перевізника ТОВ «Нова пошта» у обумовленому сторонами, у відповідних специфікаціях до договору, пункті призначення поставки» підлягають залишенню без задоволення.

Судові витрати та витрати, повязані з розглядом справи у відповідності до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 42, 74, 77, 86, 123, 129, 231, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю ДАХМІРА -УКРАЇНА, м.Київ до Приватного акціонерного товариства АПК-ІНВЕСТ, с. Рівне, Покровський район, Донецька область про тлумачення п. 2.7 договору поставки №49/09-15 від 21.09.2015р. відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги, якщо його не скасовано, - після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У судовому засіданні 21.03.2018р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 23.03.2018р.

Суддя Я.О. Левшина