ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2018 року м. Черкаси

справа № 925/108/18

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Скиби Г.М., за участю секретаря судового засідання Копистири В.М., розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6

до комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради, м. Черкаси, вул. Остафія Дашковича, 62

про стягнення 3 798 439,95 грн. пені, інфляційних та 3% річних,

за участю повноважних представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю;

від відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю.

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося в господарський суд Черкаської області з позовом до комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради про стягнення заборгованості за поставлений природний газ згідно договору купівлі-продажу природного газу №3323/15-КП-36 від 30.12.2014р. в розмірі 3 798 439,95 грн., в тому числі: 131 430,82 грн. 3% річних, 1 322 601,24 грн. інфляційних збитків, 2 344407,89 грн. пені та відшкодування судових витрат.

В судовому засіданні:

Представник позивача вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Вказав на прострочення відповідачем сплати боргу за поставлений та спожитий газ, оскільки останній платіж (борг) внесено лише 30.03.2016р.

Представник відповідача вимоги заперечив та вказав, що всі нарахування підлягають списанню на підставі спеціального ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» від 03.11.2016р. №1730-VIII, який набрав чинності 30.11.2016р.

Одночасно повідомив, що КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» не визнає позовні вимоги.

Сторони не змінили предмет чи підставу позову. Додаткових клопотань не подано. Сторони не бажають врегулювати спір в позасудовому порядку.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено та перевірено доказами такі взаємовідносини сторін та обставини:

Між позивачем ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (продавець) та відповідачем КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради (покупець) було укладено договір №3323/15-КП-36 купівлі-продажу природного газу від 30.12.2014р. (а.с. 14-19). Підписано також низку додаткових угод до договору, які стосуються ціни та вартості газу (всього 8, а.с. 20-28).

На виконання умов договору продавець передав у 2015р. покупцю природний газ на суму 26091592,90 грн., що також підтверджено актами приймання-передачі газу в період січня-грудня 2015р. (а.с. 39-50).

За умовами договору п. 6.1. - оплата газу здійснюється виключно грошовими коштами на умовах поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Останній платіж відповідача за спожитий газ за договором №3323/15-КП-36 позивач отримав 30.03.2016р. (а.с. 55).

У звязку з несвоєчасним розрахунком за газ позивач просить стягнути з відповідача 131 430,82 грн. 3% річних, 1322 601,24 грн. інфляційних збитків, 2 344407,89 грн. пені, а всього 3 798 439,95 грн. боргу, що є предметом спору та підставою звернення позивача до суду для примусового стягнення боргу.

Представник позивача вимоги підтримав та просить їх задовольнити.

Представник відповідача вимоги заперечив, вважає такі вимоги неправомірними, оскільки борги по нарахованих пені, інфляційних втратах та 3% річних підлягають списанню на підставі спеціального Закону про врегулювання заборгованості підприємствами енергетичного комплексу. Просить в позові відмовити та посилається на судову практику в аналогічних спорах.

Інших доказів не надано.

Оцінюючи докази у справі в їх сукупності та за внутрішнім переконанням, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення.

Згідно положень Пленуму ВГСУ від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» при прийнятті рішення суд має врахувати майнові інтереси сторін, не надаючи переваги одному учаснику над іншим. Рішення має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці доказів у конкретній справі.

Сторони за договором є субєктами господарювання та самостійними юридичними особами, що підтверджено витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Відповідач є ліцензованим постачальником послуг з опалення та гарячого водопостачання на території міста Черкаси.

Між сторонами виникли та існували договірні відносини оплатної поставки газу (як різновид товару) на підставі письмового строкового оплатного двостороннього консенсуального договору.

Місце проведення господарської діяльності сторін відповідає місцю їх реєстрації згідно даних ЄДРПОУ положення ст. 93 Цивільного кодексу України.

За правовою природою договір купівлі-продажу від 30.12.2014р. №3323/15-КП-36 є договором поставки енергоносіїв приєднаними мережами і відповідає вимогам статті 714 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що до договору поставки енергоносіїв приєднаними мережами застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає з характеру відносин сторін.

Відносини купівлі-продажу урегульовані Главою 54 Цивільного кодексу України, відповідно до положень якої за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) та отримати розрахунок, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Поставка є різновидом відносин купівлі-продажу.

Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України зобовязання, що виникає між субєктами господарювання, в силу якого один субєкт зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта, або утриматися від певних дій, а інший субєкт має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку, є господарським зобовязанням.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобовязання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Суд вважає, що сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Договір поставки від 30.12.2014р. №3323/15-КП-36 не заперечений сторонами, не визнаний судом недійсним та не розірваний в установленому порядку. Суд також враховує презумпцію правомірності правочину (положення ст. 204 Цивільного кодексу України). Дія договору припинена внаслідок його виконання.

Позивач в період з січня по грудень 2015р. включно здійснив поставку газу, а Відповідач прийняв газ (як різновид товару) в обємі 3032555 м3 на суму 24279800,12 грн., в тому числі ПДВ 4046633,37 грн., що підтверджується підписаними двосторонніми актами приймання - передачі газу:

- від 31 січня 2015р. 639908 куб.м. газу на суму 4621159,61 грн. (а.с. 39);

- від 28 лютого 2015р. 720413 куб.м. газу на суму 5026177,42 грн. (а.с. 40);

- від 31 березня 2015р. 391818 куб.м. газу на суму 4268308,56 грн. (а.с. 41);

- від 30 квітня 2015р. 128188 куб.м. газу на суму 1129695,20 грн. (а.с. 42);

- від 31 травня 2015р. 90716 куб.м. газу на суму 756157,78 грн. (а.с. 43);

- від 30 червня 2015р. 73054 куб.м. газу на суму 590159,44 грн. (а.с. 44);

- від 31 липня 2015р. 75879 куб.м. газу на суму 612980,92 грн. (а.с. 45);

- від 31 серпня 2015р. 63468 куб.м. газу на суму 512719,90 грн. (а.с. 46);

- від 30 вересня 2015р. 72032 куб.м. газу на суму 581903,30 грн. (а.с. 47);

- від 31 жовтня 2015р. 158915 куб.м. газу на суму 1283778,94 грн. (а.с. 48);

- від 30 листопада 2015р. 314141 куб.м. газу на суму 2487627,29 грн. (а.с. 49);

- від 31 грудня 2015р. 304023 куб.м. газу на суму 2409131,76 грн. (а.с. 50),

та не оспорюється сторонами. Претензій щодо кількості, якості та вартості отриманого товару (газу) не заявлено.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом, останній платіж проведений відповідачем 30.03.2016р. (а.с. 55 рух коштів по рахунку позивача).

Позивач нараховує пеню, 3% річних з простроченої суми та інфляційні втрати за період з 17.02.2015р. по 30.03.2016р.

Відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» від 03.11.2016р. №1730-VIII, який набрав чинності 30.11.2016р., законодавцем визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до статті 2 вказаного Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Згідно статті 1 Закону України «Про теплопостачання» №2633-ІV від 02.06.2005р. теплогенеруюча організація - суб'єкт господарської діяльності, який має у своїй власності або користуванні теплогенеруюче обладнання та виробляє теплову енергію.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про теплопостачання» господарська діяльність з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії підлягає ліцензуванню в порядку, встановленому законом.

Господарська діяльність відповідача з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії підтверджується відповідними ліцензіями і спору в цій частині немає.

Господарський суд вважає, що зокрема частиною 3 статті 7 Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» позивача фактично позбавлено права на нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат, на заборгованість, яка погашена до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Господарський суд дійшов висновку, що нарахування позивачем (як постачальником газу) трьох відсотків річних та інфляційних втрат після вступу Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» в силу - є неправомірним.

Отже, вимоги позивача про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат є такими, що протирічать спеціальним вимогам Закону.

Приймаючи рішення про неправомірність нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат, господарський суд не перебирав на себе функції органу зі списання заборгованості, а визнав нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат безпідставним в силу Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Господарський суд вважає, що списанню підлягає заборгованість, яка визнана правомірною у визначеному законом порядку, а не заборгованість, яку нарахував, в даному випадку, позивач.

Господарський суд визнає частину 3 статті 7 Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» імперативною нормою, яка підлягає безумовному застосуванню до спірних правовідносин.

Господарським судом взято до уваги положення статті 2 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а саме що дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання саме заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Відповідно до змісту пункту 14 постанови Кабінету Міністрів України №93 від 21.02.2017р. умовою включення підприємства до згаданого в статті 3 Закону України «Про заходи спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» від 03.11.2016 року №1730-VIII реєстру є наявність обсягу нарахувань зі сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за природний газ, що утворилась в період до 1 липня 2016 року.

Аналогічні правові позиції викладені в судових рішеннях:

- господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2017р. у справі №904/10736/16;

- Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.08.2017р. у справі №904/10736/16;

- Вищого господарського суду України від 29.11.2017р. у справі №904/10736/16;

- Донецького апеляційного господарського суду від 10.01.2018р. у справі №905/3266/16;

- господарського суду Хмельницької області від 25.04.2017р. у справі №924/1210/16.

Існують різні правові позиції з цього приводу.

Так, в постанові Вищого господарського суду України від 26.04.2017р. по справі №914/1111/16 зазначено, що для врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії особа, яка має право на таку процедуру, повинна вчинити відповідні дії для включення її до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Однак, в постановах Вищого господарського суду України від 20.04.2017р. по справі №912/3303/16, від 10.05.2017р. по справі №917/348/16 зазначено, що ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» регламентовано, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані суми підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Постановою Верховного Суду від 07.02.2018р. у справі №927/1152/16 визначено безумовне списання санкцій та обтяжень боргу, який погашено до 30.11.2016р.

Господарський суд розділяє правові позиції викладені в постановах Вищого господарського суду від 20.04.2017р. по справі №912/3303/16, від 10.05.2017р. по справі №917/348/16, та в постанові Верховного Суду від 07.02.2018р. у справі №927/1152/16.

Суд враховує встановлену законодавцем безумовність списання таких нарахувань та правову позицію відповідача.

Суд враховує відсутність претензій позивача по сплаті основного боргу з 30.03.2016р. чи іншого невиконання умов спірного договору після цієї дати відповідачем.

Відповідно до ст.ст. 74, 76-79 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обовязок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого субєктивного права.

Таким чином позивач не доводить підстави свого позову. В задоволенні вимог позивачу належить відмовити повністю за недоведеністю та необґрунтованістю вимог.

Згідно ст. 129 ГПК України судові витрати належить покласти на позивача та не стягувати.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складення повного судового рішення. Сторони у справі протягом цього строку мають право подати апеляційну скаргу безпосередньо до суду апеляційної інстанції на вказане рішення.

Повне рішення складено 28.03.2018р.

Суддя Г.М. Скиба