РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2018Справа № 910/22793/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Чаплигіної А.А., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Пром Інновація"

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "РАПІТ".

про розірвання договору поруки

Представники:

від позивача: Зотов Т.В.;

від відповідача: Опанасик В.В.;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес Пром Інновація"(далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі-відповідач) про розірвання з 28.10.2016 договору поруки від 20.10.2016 № 4Р13347Д/П.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.10.2016 між позивачем та відповідачем було укладено договір поруки № 4Р13347Д/П до кредитних договорів від 06.06.2013 № 4Р13347Д, від 10.06.2013 №4Р13348И, від 12.09.2013 №4Р13549И, від 05.12.2013 № 4Р13782Д, від 19.09.2014 № 4Р14288И щодо виконання ТОВ "Рапіт" своїх зобов'язань за вказаними кредитними договорами. Як зазначає позивач, на вимогу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" позивачем було сплачено грошові кошти у загальному розмірі 1 578 465 449, 41 грн., у зв'язку з чим позивач зазначає, що останній став кредитором Товариства з обмеженою відповідальністю "Рапіт" по кредитним договорам від 06.06.2013 № 4Р13347Д, від 10.06.2013 №4Р13348И, від 12.09.2013 №4Р13549И, від 05.12.2013 № 4Р13782Д, від 19.09.2014 № 4Р14288И, однак відповідач не передав позивачу належним чином завірені копії документів, що підтверджують обов'язки боржників за кредитними договорами, внаслідок чого позивач просить розірвати договір поруки від 20.10.2016 № 4Р13347Д/П.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2017 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 16.01.2018 за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

16.01.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Пром Інновація" надійшло клопотання, в якому позивач просить суд залучити до участі у справі, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "РАПІТ".

Також, 16.01.2018 представник позивача подав клопотання про витребування доказів, в якому просить суд витребувати у Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" довідки про стан виконання кредитних договорів від 06.06.2013 № 4Р13347Д, від 10.06.2013 №4Р13348И, від 12.09.2013 №4Р13549И, від 05.12.2013 № 4Р13782Д, від 19.09.2014 № 4Р14288И із зазначенням детального розрахунку сплачених та нарахованих сум тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, пені, штрафів, винагород та інших платежів за вказаним договором, а також просив витребувати у відповідача договори застави, поруки чи інші документи на підтвердження забезпечення вищевказаних кредитних договорів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2018 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Пром Інновація" про залучення третьої особи; клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Пром Інновація" про витребування доказів задоволено частково; залучено до участі у розгляді справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "РАПІТ"; зобов'язано Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" у строк до 04.02.2018 надати суду належним чином засвідчені копії довідок про стан виконання кредитних договорів від 06.06.2013 № 4Р13347Д, від 10.06.2013 №4Р13348И, від 12.09.2013 №4Р13549И, від 05.12.2013 № 4Р13782Д, від 19.09.2014 № 4Р14288И із зазначенням детального розрахунку сплачених та нарахованих сум тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, пені, штрафів, винагород та інших платежів за вказаним договором, у разі ненадання витребуваних судом доказів - надати письмові обґрунтовані пояснення із зазначенням об'єктивних причин неможливості виконання вимог суду; підготовче засідання відкладено на 08.02.2018.

31.01.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позивачем не наведено жодного обгрунтування того, в чому полягала завдана йому шкода, її розмір та причинно-наслідковий зв'язок між такою шкодою та порушенням умов договору поруки, як підставу для його розірвання.

Судове засідання призначене на 08.02.2018 не відбулося у зв'язку із проходженням суддею Щербаковим С.О. щорічної підготовки у Національній школі суддів України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2018 судове засідання призначено на 15.02.2018.

12.02.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Пром Інновація" надійшла відповідь на відзив у якій представник позивача зазначає, що будучі банківською установою, яка здійснювала видачу та обслуговування забезпечених порукою договорів, відповідач не надає доказів невиконання чи неповного виконання позивачем обов'язків за договором поруки від 20.1.02016 № 4Р13347Д/П, а лише безпідставно, необґрунтовано пише про таку можливість, не підтверджуючи та не спростовуючи таке твердження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання у справі № 910/22793/17 призначено на 15.03.2018.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив.

Суд відзначає, що третя особа повідомлялася ухвалою суду про дату, час та місце розгляду даної судової справи, проте письмові пояснення на позовну заяву не подала, у судове засідання представників не направила.

Місцезнаходження юридичної особи визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (стаття 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»).

В силу положень ст. 10 зазначеного Закону, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

З наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що місцезнаходженням Товариство з обмеженою відповідальністю "РАПІТ" є: 49600, м. Дніпро, вул. Набережна В.І. Леніна, буд. 29-А.

Ухвали Господарського суду міста Києва від 16.01.2018, від 01.02.2018 та від 15.02.2018 судом направлені на зазначену у витязі адресу відповідача, проте до суду повернувся конверт з ухвалою суду 01.02.2018, з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», проте повідомлення про вручення поштових відправлень та/або конверти з ухвалами суду від 16.01.2018 та 15.02.2018 до суду не повернулися.

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Приймаючи до уваги, що представник третьої особи був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представника третьої особи не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 15.03.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

20.10.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес Пром Інновація" (далі - поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (далі - кредитор) укладено договір поруки № 4Р13347Д/П, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "РАПІТ" (далі - боржник) своїх зобов'язань за кредитними договорами від 06.06.2013 № 4Р13347Д (далі - кредитний договір 1), від 10.06.2013 № 4Р13348И (далі - кредитний договір 2), від 12.09.2013 № 4Р13549И (далі - кредитний договір-3), від 05.12.2013 № 4Р13782Д (далі - кредитний договір 4) та від 19.09.2014 № 4Р14288И (далі - кредитний договір -5) а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитних договорів.

Відповідно до п. 2 договору, поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Згідно п. 4 договору, у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Пунктом 5 договору встановлено, що у випадку невиконання боржником обов'язку п.1. цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання.

Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору (п. 6 договору).

За умовами п. 7 договору, у випадку порушення поручителем зобов'язання передбаченого п. 6 цього договору, кредитор та поручитель прийшли до згоди, що кредитор має право в рахунок погашення боргу за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунках у ПАТ КБ "Приватбанк". Договірне списання грошових коштів згідно з умовами цього пункту оформлюється меморіальним ордером, у реквізити «Призначення платежу» якого зазначається інформація про платіж, номер, дату цього договору.

Відповідно до п. 8 договору, до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Даний договір укладено/підписано із використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "Приватбанк" в порядку, передбаченому Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 25.12.2015, укладеної сторонами (п. 17 договору).

Статтею 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис» визначено, що електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо:

- електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису;

- під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису;

- особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті.

Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа.

Згідно ч. 2. ст. 639 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Як зазначає позивач, згідно платіжних доручень № 3690 від 21.10.2016 на суму 1 050 044 547, 18 грн., № 3691 від 21.10.2016 на суму 103 797 902, 35 грн., № 3693 від 21.10.2016 на суму 47 747 401, 73 грн., № 3694 від 21.10.2016 на суму 309 224 704, 87 грн., № 3695 від 21.10.2016 на суму 67 650 893, 28 грн. через Інтернет-банкінг Приват 24 позивачем перераховано відповідачу кошти у загальному розмірі 1 578 465 449, 41 грн., в графі «призначення платежу» яких зазначено: виконання зобов'язань по кредитним договорам від 06.06.2013 № 4Р13347Д, від 10.06.2013 № 4Р13348И, від 12.09.2013 № 4Р13549И, від 05.12.2013 № 4Р13782Д та від 19.09.2014 № 4Р14288И згідно договору поруки № 4Р13347Д/П від 20.10.2016.

Отже, обгрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес Пром Інновація" як поручитель виконало обов'язок боржника за кредитними договорами, а саме, сплатило заборгованість у розмірі 1 578 465 449, 41 грн., у зв'язку з чим позивач став кредитором Товариства з обмеженою відповідальністю "РАПІТ" за кредитними договорами від 06.06.2013 № 4Р13347Д, від 10.06.2013 № 4Р13348И, від 12.09.2013 № 4Р13549И, від 05.12.2013 № 4Р13782Д та від 19.09.2014 № 4Р14288И, а тому ПАТ КБ «Приватбанк» у відповідності до умов договору поруки та ст. 556 Цивільного кодексу України повинно було передати ТОВ "Бізнес Пром Інновація" документи, які підтверджують обов'язок Товариства з обмеженою відповідальністю "РАПІТ" за кредитними договорами від 06.06.2013 № 4Р13347Д, від 10.06.2013 № 4Р13348И, від 12.09.2013 № 4Р13549И, від 05.12.2013 № 4Р13782Д та від 19.09.2014 № 4Р14288И укладені між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "РАПІТ" чого банком не здійснено, у зв'язку з чим позивач просить суд розірвати з 28.10.2016 договір поруки.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм дає змогу дійти висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання наявності або відсутності прав.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Як встановлено судом вище, 20.10.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бізнес Пром Інновація" (далі - поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (далі - кредитор) укладено договір поруки № 4Р13347Д/П, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "РАПІТ" (далі - боржник) своїх зобов'язань за кредитними договорами від 06.06.2013 № 4Р13347Д (далі - кредитний договір 1), від 10.06.2013 № 4Р13348И (далі - кредитний договір 2), від 12.09.2013 № 4Р13549И (далі - кредитний договір-3), від 05.12.2013 № 4Р13782Д (далі - кредитний договір 4) та від 19.09.2014 № 4Р14288И (далі - кредитний договір -5) а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитних договорів.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Статтею 554 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Якщо в договорі не передбачено субсидіарну відповідальність поручителя, кредитор має право, керуючись ст. 543 ЦК України, звернутися як до боржника за основним зобов'язанням, так і до поручителя; як разом, так і окремо; як повністю, так і в частині боргу. Таким чином, при солідарній поруці кредитор наділяється правом самостійно вирішувати питання про те, до кого з них - боржника чи поручителя - чи до обох разом, в якій частині і в якій послідовності пред'являти свої вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Згідно п. 8 договору поруки, до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Як зазначає позивач, платіжними дорученнями № 3690 від 21.10.2016 на суму 1 050 044 547, 18 грн., № 3691 від 21.10.2016 на суму 103 797 902, 35 грн., № 3693 від 21.10.2016 на суму 47 747 401, 73 грн., № 3694 від 21.10.2016 на суму 309 224 704, 87 грн., № 3695 від 21.10.2016 на суму 67 650 893, 28 грн. через Інтернет-банкінг Приват 24 позивачем перераховано відповідачу кошти у загальному розмірі 1 578 465 449, 41 грн., в графі «призначення платежу» яких зазначено: виконання зобов'язань по кредитним договорам від 06.06.2013 № 4Р13347Д, від 10.06.2013 № 4Р13348И, від 12.09.2013 № 4Р13549И, від 05.12.2013 № 4Р13782Д та від 19.09.2014 № 4Р14288И згідно договору поруки № 4Р13347Д/П від 20.10.2016.

Відповідно до п. 10 договору поруки, кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів Банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Разом з тим, відповідно до п. 1 договору поруки, предметом останнього є надання поруки поручителем перед кредитором за виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "РАПІТ" (далі - боржник) своїх зобов'язань за кредитними договорами від 06.06.2013 № 4Р13347Д, від 10.06.2013 № 4Р13348И, від 12.09.2013 № 4Р13549И, від 05.12.2013 № 4Р13782Д та від 19.09.2014 № 4Р14288И, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитних договорів.

Однак, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, суд не може дійти до беззаперечного висновку, що на момент сплати позивачем грошових коштів заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "РАПІТ" перед банком за кредитними договорами від 06.06.2013 № 4Р13347Д, від 10.06.2013 № 4Р13348И, від 12.09.2013 № 4Р13549И, від 05.12.2013 № 4Р13782Д та від 19.09.2014 № 4Р14288И становила саме 1 578 465 449, 41 грн.

Тож, за відсутності належних та допустимих доказів в підтвердження дійсного розміру заборгованості за кредитними договорами та того, що за рахунок коштів в сумі 1 578 465 449, 41 грн. було в повному обсязі погашено заборгованість за боржника за кредитними договорами від 06.06.2013 № 4Р13347Д, від 10.06.2013 № 4Р13348И, від 12.09.2013 № 4Р13549И, від 05.12.2013 № 4Р13782Д та від 19.09.2014 № 4Р14288И, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту повного виконання зобов'язання за боржника за кредитними договорами.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Статтею 188 Господарського кодексу України передбачено порядок зміни та розірвання господарських договорів, відповідно до якого зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Право на подання позову про розірвання договору на підставі ст. 188 Господарського кодексу України виникає у сторони в разі, коли у відповідь на пропозицію змінити чи розірвати договір надійшла відповідь із відмовою або не надійшло відповіді у 20-денний строк.

Отже, за змістом наведеної норми, розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути встановлені законом або безпосередньо в договорі.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження так як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а у разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору, - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін. (ч.4 ст.188 Господарського кодексу України).

Розірванням договору є припинення договірного зобов'язання, тобто зникнення правового зв'язку між сторонами договірного зобов'язання на підставах, встановлених у законі або договорі, та припинення їхніх прав та обов'язків.

Відповідно до ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 14 договору поруки, дострокове розірвання цього договору здійснюється за письмовою згодою Сторін.

Проте, матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження дотримання сторонами порядку розірвання договору поруки № 4Р13347Д/П від 20.10.2016 року відповідно до норм чинного законодавства України та умов спірного договору.

Відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 1 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору

Відповідно до статі 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частина третя статті 653 ЦК України, частина четверта статті 188 ГК України також зазначає, що договір може бути розірвано або за домовленістю сторін, або на вимогу однієї з сторін за рішенням суду.

При цьому, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-75цс13.

Таким чином, чинне законодавство визначає, що підставою для розірвання договору у судовому порядку може бути доведений належними та допустимими доказами факт невиконання стороною зобов'язань за договором.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що не отримавши необхідні документи для стягнення грошових коштів з боржників, не маючи можливість використовувати правочини, які забезпечували виконання зобов'язань з боку підприємця - боржника, втратило зацікавленість в подальшому виконанні договору поруки та зазнало значних збитків.

Як встановлено в ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 612 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 220 ГК України якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Пром Інновація" до відповідача з відповідними вимогами про надання необхідних документів, передбачених п.8 договору поруки № 4Р13347Д/П від 20.10.2016 року, наявності вини відповідача у ненаданні вказаних документів, що свідчить про недоведеність істотного порушення умов договору зі сторони відповідача.

Крім того, статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд звертає увагу, що сторони при укладенні спірного договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши договір поруки № 4Р13347Д/П від 20.10.2016 року, а тому всі умови спірного договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Тож, позивачем належними та допустимими доказами не доведено того, що невиконання відповідачем зобов'язань з передання документів, що підтверджують обов'язки боржників за кредитними договорами, значною мірою позбавило Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес Пром Інновація" того, на що воно розраховувало при укладенні договору, як підставу для розірвання договору.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Пром Інновація" до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про розірвання договору поруки не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 23.03.2018

Суддя Щербаков С.О.