РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2018 року Справа № 918/769/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. , суддя Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

позивача: представник не з'явився

відповідача: ОСОБА_1, ОСОБА_2

прокурора : Бистрицька І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Рівненської області на рішення господарського суду Рівненської області, ухваленого 14.12.17р. суддею Церковною Н.Ф. о 15:00 у м. Рівному, повний текст складено 19.12.17р.

у справі № 918/769/17

за позовом Заступник керівника Сарненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №7 "Калинка"

до відповідача ОСОБА_3 Об"єднання Громадян ( релігійна організація, профспілка) "Святобор Л"

про визнання договорів в частині включення до ціни ПДВ недійсними та повернення коштів у сумі 71 599,60 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Сарненської місцевої прокуратури (далі Прокурор) звернувся до Господарського суду Рівненської області з вказаним позовом в інтересах держави в особі Дошкільного навчального закладу (ясла - садок) № 7 "Калинка" (далі Садок), посилаючись на те, що 21 липня 2016 року та 28 липня 2016 року між Садком та ОСОБА_3 об'єднання громадян (релігійна організація, профспілка) "Святобор Л" (далі ОСОБА_3) були укладені договори на проведення підрядних робіт № 47 та № 49 відповідно, за умовами яких відповідач за встановлену цими угодами плату зобовязався провести роботи по ремонту приміщень і покрівлі Садка. Водночас при виконанні наведених робіт ОСОБА_3, на думку Прокурора, у вартість робіт неправомірно було включено витрати по сплаті податку на додану вартість, які фактично не були понесені виконавцем у звязку з віднесенням останнього до переліку підприємств та організацій, яким надано дозвіл на право користування пільгами з оподаткування. Враховуючи наведене, а також зважаючи на проведення повного розрахунку між сторонами вищенаведених правочинів та неправомірне включення відповідачем до вартості робіт за цими угодами податку на додану вартість в загальній сумі 71 599 грн. 60 коп., Прокурор, посилаючись на статті 175, 180 Господарського кодексу України (далі ГК України) та статті 203, 215-217, 316-319, 321, 628, 629, 1212 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), просив суд визнати недійсними вищезазначені укладені між сторонами договори в частині включення до їх ціни суми податку на додану вартість, що передбачено пунктами 3.1 цих правочинів, а також стягнути з ОСОБА_3 на користь Садка безпідставно набуті кошти в загальному розмірі 71 599 грн. 60 коп.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 14.12.2017 в задоволенні позову Заступника керівника Сарненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Дошкільного навчального закладу (ясла - садок) № 7 "Калинка" до ОСОБА_3 Об"єднання громадян (релігійна організація, профспілка) "Святобор Л" (далі- Підприємство) про визнання недійсними укладених між сторонами договорів №47 від 21.07.2016 та № 49 від 28.07.2016 в частині включення до їх ціни суми податку на додану вартість та стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача безпідставно набутих коштів в загальному розмірі 71 599 грн. 60 коп. відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що ні Прокурором, ні позивачем у встановленому законом порядку не було доведено належними і допустимими доказами факту наявності в діях уповноважених осіб ОСОБА_3 умислу на введення іншої сторони спірних правочинів в оману щодо обставин, які впливають на вчинення цих договорів. Суд зазначив, що факт нездійснення, не нарахування до сплати чи несплати ОСОБА_3 до відповідного бюджету сум ПДВ за спірними угодами після їх підписання (в процесі виконання підрядних робіт) та після отримання від Садка грошових коштів не свідчить про наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними (у тому числі в частині), саме на момент вчинення даних правочинів. Суд прийшов до висновку, що розрахунок вартості робіт, що визначений відповідачем відповідає вимогам Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 5 липня 2013 року № 293 "Про прийняття національного стандарту ДСТУ Б Д.1.1-1:2013". На спростування тверджень прокурора та висновків Держаудитслужби, судом зазначено, що розрахунково витрати на сплату податку закладаються в ціну, проте не сплачуються (в разі перевищення суми податкового кредиту суму податкового зобов"язання). Визначивши відсутність підстав для задоволення позову, суд дійшов висновку про те, що грошові кошти в сумі 71 599 грн. 60 коп., що складають суму ПДВ за даними угодами, не можуть вважатися набутими без достатньої правової підстави, а тому в позові в частині їх стягнення відмовив.

Прокурор не погоджуючись з рішенням суду, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, а позовні вимоги задовольнити в повному обмязі, причому прокурор вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема прокурор вказує, що включивши ПДВ до вартості підрядних робіт позивач визначив витрати, які фактично ним не понесено. При цьому відповідач ввів в оману ДНЗ "Калинку", оскільки достовірно знав про те, що Розпорядженням Рівненської ОДА від 30.03.2016 № 160 підприємству надано дозвіл на право користування пільгою передбаченою п.8 підр 2 р.ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України; судом при постановленні висновку щодо відсутності доказів на підтвердження вчинення правочинів під впливом обману не взято до уваги акт ревізії Управління західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області та ГУ ДФС у Рівненській області. Також апелянт не погоджується з висновком суду щодо правомірного включення до кошторисної документації ПДВ у розмірі 20%, оскільки чинним законодавством надано підприємству право на отримання пільги з оподаткування у розмірі нульової ставки. На думку прокурора, суд неправильно розтлумачив норму ст. 142 Податкового кодексу, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку, що вивільнені від сплати кошти (ПДВ) спрямовуються на соціально-економічну підтримку підприємства відповідача, оскільки дана норма регламентує звільнення від оподаткування прибутку підприємств та відповідно стосується податку на прибуток.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказує, що прокурором в обгрунтування апеляційної скарги викладено обставини, які були предметом дослідження у суді першої інстанції, будь яких інших доказів та обгрунтувань, які спростовують висновки суду, апеляційна скарга не містить.Зокрема відповідач стверджує про помилковість посилання прокурора на акт ревізії, як доказ наявності протиправного умислу, оскільки даний документ не містить таких висновків, відсутні такі відомості і в поясненнях директора ДНЗ № 7. Відповідач вказує, що замовник, розглядаючи складові договірної ціни, згідно п.п. 6.3.3 п. 6.3 Правил визначення вартості будівництва, перевіряє ціни на матеріально технічні ресурси, які приймаються за відповідним обгрунтуванням, решта складових перевіряється виключно шляхом порівняння з даними інвесторської кошторисної документації з точки зору неперевищення встановлених граничних показників, тому вимоги Правил не встановлюють для замовникаобов"язку вимагати від підрядника надання обгрунтування щодо застосованих ставокподатків, зборів та інших обов"язкових платежів при їх включенні до складу вартості робіт, оскільки вони встановлені законодавством. В заперечення тверджень прокурора щодо включення у вартість робіт витрат (ПДВ), які фактично підприємством не понесено, відповідач вказує, що договірна ціна складається не лише з витрат, які фактично понесені, що було досліджено судом та не спростовано доводами апеляційної скарги. Щодо неправильного тлумачення судом ст. 142.1 ПКУ, сторона вказує, що дану норму в контексті судового рішення суд наводить в обгрунтування наявності передбаченої законом відповідальності, яка визначена ст. 123 ПКУ, за використання сум несплачених до бюджету податкових пільг не за призначенням.

В судових засіданнях прокурор та представник позивача підтримали вимоги апеляційної скарги, додатково зазначили, що позивач не був повідомлений відповідачем про наявності у нього пільги зі сплати ПДВ за нульовою ставкою.

Представник відповідача у судових засіданнях підтримав заперечення, викладені у відзиві, та повідомив суд про обізнаність ДНЗ з встановленим розпорядженням Рівненської ОДА правом на користування пільгами з оподаткування, надавши лист № 18/5 від 18.05.2016, адресований Сарненській міській раді, та докази на підтвердження його надіслання (т. 2 а.с. 55).

Відповідно до ч.1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення прокурора, представників позивача, відповідача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджено матеріалами справи та не спростовується (визнається) представниками сторін, 21 липня 2016 року між Садком в особі виконуючої обовязки завідувача ОСОБА_4, що діє на підставі Статуту, з однієї сторони, та ОСОБА_3 в особі керівника ОСОБА_5, що діє на підставі Статуту, з іншої сторони, укладено договір № 47 на виконання робіт по капітальному ремонту покрівлі Дошкільного навчального закладу (ясла - садок) № 7 "Калинка" по вул. Дослідна Станція, 3а в м. Сарни Рівненської області, за умовами якого відповідач зобовязався у строк з 21 липня 2016 року по 31 грудня 2016 року виконати на користь замовника роботи по капітальному ремонту покрівлі Дошкільного навчального закладу (ясла - садок) № 7 "Калинка" по вул. Дослідна Станція, 3а в місті Сарни Рівненської області, а позивач, у свою чергу, прийняти дані роботи та оплатити їх вартість (а.с. 20-22).

Згідно пункту 3.1 наведеного правочину договірна ціна становить 353 952 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ 58 992 грн. 00 коп., з них в межах затверджених асигнувань на 2016 рік 279 211 грн. 00 коп. За пунктом 3.2 цього договору його ціна може бути змінена за взаємною згодою сторін.

Відповідно до пункту 4.1 договору замовник може перерахувати підряднику аванс. Розмір авансу не може перевищувати 30 відсотків вартості річного обсягу робіт. Підрядник зобовязується використати одержаний аванс на придбання і постачання необхідних для виконання робіт матеріалів, конструкцій, виробів протягом трьох місяців після одержання авансу. По закінченні тримісячного терміну невикористані суми авансу повертаються замовнику.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що розрахунки проводяться за виконані роботи за договірною ціною протягом 5-ти банківських днів з моменту підписання актів виконаних робіт при умові наявності відповідних бюджетних асигнувань. Строк виконання робіт з 21 липня 2016 року по 31 грудня 2016 року, але у будь-якому випадку до повного виконання зобовязань сторонами.

Додатковим договором від 27 вересня 2016 року № 1 внесено зміни до підпункту 3.1 пункту 3 цього правочину та передбачено, що договірна ціна наведеної угоди становить 353 952 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ: 58 992 грн. 00 коп., з них в межах бюджетних асигнувань на 2016 рік 353 952 грн. 00 коп.

Додатковим договором від 26 грудня 2016 року № 2 збільшено суму договору від 21 липня 2016 року № 47 на 1 933 грн. 20 коп., а також внесено зміни до підпункту 3.1 пункту 3 цього правочину та передбачено, що договірна ціна наведеної угоди становить 355 885 грн. 20 коп., у тому числі ПДВ: 59 314 грн. 20 коп.

Вищезазначений договір, а також додаткові угоди до нього підписані уповноваженими представниками їх сторін та скріплені печатками цих юридичних осіб.

Згідно наявних у матеріалах справи актів приймання виконаних будівельних робіт форми № КБ-2в, підсумкових відомостей ресурсів та довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрати форми № КБ-3 (т.1, а.с. 32-60), ОСОБА_3 виконало на обєкті Садка по вулиці Дослідна Станція, 3а в м. Сарни Рівненської області передбачені укладеною між сторонами угодою від 21 липня 2016 року № 47 роботи по капітальному ремонту покрівлі позивача на загальну суму 355 885 грн. 20 коп.

Відповідно до платіжних доручень від 26 липня 2016 року № 168 на суму 80 000 грн. 00 коп. (у тому числі ПДВ 13 333 грн. 34 коп.), від 2 вересня 2016 року № 202 на суму 198 300 грн. 40 коп. (у тому числі ПДВ 46 383 грн. 40 коп.), від 6 жовтня 2016 року № 231 на суму 52 885 грн. 20 коп. (у тому числі ПДВ 8 814 грн. 20 коп.) та від 28 грудня 2016 року № 242 на суму 24 699 грн. 60 коп. Садок на виконання умов договору від 21 липня 2016 року № 47 перерахував на рахунок ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суму 355 885 грн. 20 коп., у тому числі ПДВ 55 197 грн. 60 коп. (т. 1, а.с. 29-31).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 28 липня 2016 року між Садком в особі виконуючої обовязки завідувача ОСОБА_4, що діє на підставі Статуту, з однієї сторони, та ОСОБА_3 в особі керівника ОСОБА_5, що діє на підставі Статуту, з іншої сторони, укладено договір № 49 на поточний ремонт харчоблоку Дошкільного навчального закладу (ясла - садок) № 7 "Калинка" по вул. Дослідна Станція, 3а в м. Сарни Рівненської області, за умовами якого відповідач зобовязався у строк з 28 липня 2016 року по 31 грудня 2016 року виконати на користь замовника роботи по поточному ремонту харчоблоку Дошкільного навчального закладу (ясла - садок) № 7 "Калинка" по вул. Дослідна Станція, 3а в м. Сарни Рівненської області, а позивач, у свою чергу, прийняти дані роботи та оплатити їх вартість (т.1, а.с. 61-63).

Ціну договору згідно пункту 3.1 цієї угоди її сторонами було визначено на рівні 99 972 грн. 00 коп., без ПДВ, в тому числі в межах бюджетних асигнувань на 2016 рік в сумі 80 334 грн. 00 коп. За пунктом 3.2 цього договору його ціна може бути змінена за взаємною згодою сторін.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що розрахунки проводяться за виконані роботи за договірною ціною, визначеною пунктом 3.1 цього договору, протягом 5-ти банківських днів з моменту підписання актів виконаних робіт при умові наявності відповідних бюджетних асигнувань.

Водночас додатковим договором від 27 вересня 2016 року № 1 до вказаного правочину його підпункт 3.1 пункту 3 було змінено та викладено у редакції, згідно якої договірна ціна зазначеного договору становить 98 412 грн. 00 коп., у тому числі в межах бюджетних асигнувань на 2016 рік в сумі 87 412 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ 16 402 грн. 00 коп.

Вищезазначений договір, а також додатковий договір від 27 вересня 2016 року № 1 до цього правочину, підписані уповноваженими представниками їх сторін та скріплені печатками цих юридичних осіб.

Згідно наявних у матеріалах справи акту приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2016 року форми № КБ-2в, підсумкової відомості ресурсів та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати форми № КБ-3 (т. 1, а.с. 65-75), ОСОБА_3 виконало на обєкті Садка по вулиці Дослідна Станція, 3а в м. Сарни Рівненської області передбачені укладеною між сторонами угодою від 28 липня 2016 року № 49 роботи по поточному ремонту харчоблоку позивача на загальну суму 98 412 грн. 00 коп.

Судом встановлено, що відповідно до платіжного доручення від 29 вересня 2016 року № 225 Садок на виконання умов договору від 28 липня 2016 року № 49 перерахував на рахунок ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суму 98 412 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ 16 402 грн. 60 коп. (т.1, а.с. 76). Відтак, з матеріалів справи вбачається, що сторонами вищевказаних договорів від 21 липня 2016 року № 47 та від 28 липня 2016 року № 49 були повністю виконані взяті на себе зобовязання за наведеними угодами, у тому числі Садком сплачено на рахунок ОСОБА_3 повну суму загальної вартості виконаних відповідачем підрядних робіт за цими правочинами.

Прокурор звернувся з позовом про визнання недійсним правочинів в частині включення до вартості робіт суми ПДВ на підставі ст. 230 ЦК України (правочин укладений під впливом обману). Обман визначає у неповідомленні стороні правочину (замовнику) про користування пільгою з ПДВ, тобто на думку прокурора обман має місце, оскільки відповідач замовчував наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

Згідно з ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків.

У відповідності до ст. 204 ЦК України, правомірність правочину презюмується.

Частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Враховуючи відсильну норму, що містить ст. 230 ЦК України, виходячи зі змісту ст. 229 ЦК України, слід вважати, що істотне значення має обман щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Ст. 230 ЦК України вказує на дві форми, в яких може виражатися обман. Прокурором стверджується, що обман відповідача виражений у пасивній формі (замовчування обставин).

Разом з тим, на переконання суду, суть обману полягає в тому, що недобросовісна сторона створює у добросовісної неправдиве уявлення про певні обставини і переконує її в обов"язку та вигоді передачі майнових прав зацікавленій стороні.

Обов"язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України є наявність умислу у недобросовісної сторони ввести в оману іншу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину. Тобто сторона, яка здійснює обман, повинна знати чи виходити у своїй поведінці з того, що неправильне уявлення, яке виникає у результаті обману у контрагента , буде мати для нього вирішальне значення. Отже, обман повинен зачіпати істотні моменти формування внутрішньої волі, тобто такі, при достовірному уявленні про які правочин би не був вчинений.

А відтак між обманом та укладанням договору повинен бути причинний зв"язок, тобто без обману договір б не укладався.

У даній справі прокурор та позивач вказує, що обман при укладенні оспорюваного правочину полягає у включенні до вартості робіт, проведених відповідачем, суми ПДВ за ставкою 20 %, в той час, коли відповідач користується пільгою, отже повинен був зазначити ПДВ за ставкою 0%.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14.

У той же час ні Прокурором, ні позивачем у встановленому законом порядку не було доведено, як включення у вартість робіт витрат на сплату ПДВ (тобто фактично визначення ціни в більшому розмірі) вплинуло на волю ДНЗ щодо укладення такого правочину і в чому полягав протиправний умисел відповідача.

А тому колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відсутності у матеріалах справи доказів на підтвердження факту наявності в діях уповноважених осіб ОСОБА_3 умислу на введення іншої сторони спірних правочинів в оману щодо обставин, які впливають на вчинення цих договорів.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що при здійсненні відповідного висновку судом не взято до уваги акт ревізії Управління Західного офісу держаудитслужби в Рівненській області, суд зазначає наступне.

Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю. Нормативно-правовими актами, які регламентують діяльність органів Держаудитслужби України, є Бюджетний кодекс України, Закон України від 26 січня 1993 року № 2939-XII "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", постанова Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2016 року № 43 "Про затвердження Положення про Державну аудиторську службу України". У відповідності до Положення про Державну аудиторську службу України, одним із основних завдань Держаудитслужби є реалізація державного фінансового контролю через здійснення: державного фінансового аудиту; перевірки державних закупівель; інспектування (ревізії); моніторингу закупівель.

Ревізією фактично встановлено, що ПОГ "Святобор Л" при складанні та узгодженні договірних цін на виконання будівельно-монтажних робіт для ДНЗ №7 "Калинка" на стадії укладання, виконання договорів на виконання робіт за договорами завищено їх вартість на суму витрат (ПДВ у розмірі 20 %), які фактично у період з 01.01.2016 по 31.12.2016 ПОГ "Святобор Л" не здійснювались (не нараховувалися та не сплачувалися), що в подальшому призвело до завищення вартості виконаних будівельно-монтажних робіт у актах приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в та довідках про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (форми КБ-3), на загальну суму 71599,60 грн. За висновками ревізії, ПОГ "Святобор Л" завдано матеріальної шкоди (збитків) бюджету м. Сарни на загальну суму 71599,60 грн.

Оцінюючи даний документ як доказ, суд зазначає, що акт ревізії у даному випадку фіксує порушення фінансової дисципліни учасника правовідносин, фінансово-господарська діяльність якого перевірялась, і є носієм певної доказової інформації, у зв"язку з чим він не може вважатися належним та допустимим доказом протиправного умислу у діях відповідача при укладенні договору.

Щодо неправомірного включення підприємством у вартість робіт витрат по сплаті податку на додану вартість в загальній сумі 71 599 грн. 60 коп. , які фактично не були понесені виконавцем у звязку з віднесенням останнього до переліку підприємств та організацій, яким надано дозвіл на право користування пільгами з оподаткування, та наявності у зв"язку з цим правових підстав для визнання недійсними вищезазначених укладених між сторонами угод в частині включення до їх ціни суми податку на додану вартість, що передбачено пунктами 3.1 правочинів, суд зазначає наступне.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, суду необхідно встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними, саме на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відтак, сам по собі факт нездійснення, не нарахування до сплати чи несплати ОСОБА_3 до відповідного бюджету сум ПДВ за спірними угодами після їх підписання (в процесі виконання підрядних робіт) та після отримання від ДНЗ грошових коштів не свідчить про наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними (у тому числі в частині), на момент їх вчинення. Більше того, дані питання не входять до кола обставин, які підлягають дослідженню у даній справі, оскільки регулюють інші правовідносини, зокрема підприємства з державою в особі фіскальних органів.

Також суд зазначає, що прокурор не довів суду неправомірність дій відповідача у частині визначення вартості робіт шляхом включення витрат з ПДВ у розмірі 20%. Посилання при цьому прокурора і позивача той факт, що ПОГ "Святобор Л" користується пільгами з оподаткування, які надані відповідно до пункту 8 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України, та передбачають що на період до 1 січня 2020 року за нульовою ставкою оподатковується податком на додану вартість постачання товарів (крім підакцизних товарів) та послуг, що безпосередньо виготовляються підприємствами та організаціями громадських організацій інвалідів, які засновані громадськими організаціями інвалідів і є їх власністю, де кількість інвалідів, які мають там основне місце роботи, становить протягом попереднього звітного періоду не менше 50 відсотків середньооблікової кількості штатних працівників, і за умови, що фонд оплати праці таких інвалідів становить протягом звітного періоду не менше 25 відсотків суми загальних витрат на оплату праці, що відносяться до складу витрат виробництва, не є доказом неправомірності формування ціни робіт (завищення), а лише регулюють порядок оподаткування відповідних господарських операцій та, як наслідок, формування податкового зобов"язання відповідача як платника податків.

Щодо вимоги прокурора про стягнення 71 599,60 грн. як безпідставно набутих коштів із застосуванням правового механізму визначеного ст. 1212 ЦК України, суд зазначає наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов"язання у зв"язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами 83 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Наявність укладених між сторонами договорів виключає можливість застосування ст. 1212 ЦК України.

Водночас суд зазначає, що наслідки недійсності правочину, вчиненого під впливом обману, визначені ч. 2 ст. 230 ЦК України, а саме сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Також суд звертає увагу на те, що у відповідності до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (частина 1 статті 843 ЦК України).

Укладаючи договір сторони погодили ціну, прийнятну для них обох, отже встановили її за спільною домовленістю. У відповідності до ст. 189 ГК України, ціна визнається істотною умовою господарського договору. Зміна ціни договору після його виконання не допускається (ч.3 ст. 632 ЦК України). Звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору в частині його ціни після повного виконання учасниками угоди її умов, суд розцінює, як намагання внесення змін до ціни договору, що суперечить вимогам Цивільного кодексу, звичаям ділового обороту.

Будь які інші висновки суду, на які посилається апелянт, не можуть впливати на правильність рішення в частині заявлених позовних вимог (в тому числі щодо сутності застосування ПДВ за нульовою ставкою, правомірності застосування у даній справі ст. 142.1 ПДК), оскільки не належать до обставин, що підлягають дослідженню у даній справі.

З даного приводу Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст.74,76,77 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для задоволення позову.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Рівненської області від 05.01.18р. на рішення господарського суду Рівненської області від 14.12.2017 у справі № 918/769/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 14 грудня 2017 року у справі №918/769/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №918/769/17 повернути господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "22" березня 2018 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Олексюк Г.Є.