ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2018 р.Справа № 922/2956/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калантай М.В.

при секретарі судового засідання Семенову О.Є.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Єнакієвський металургійний завод", м.Маріуполь Донецької області
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тепло Енерго Комплект Україна", м.Харків
про визнання недійсним третейського застереження в договорі
за участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Єнакієвський металургійний завод" (далі за текстом - позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тепло Енерго Комплект України" (далі за текстом - відповідач) про визнання недійсним третейського застереження, викладеного в пункті 9.2 договору поставки №15000930 від 29.05.2015, укладеного між сторонами.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач наданим йому правом не скористався, представника в судове засідання не направив, відзиву не надав.

Господарським судом перевірено місцезнаходження відповідача. У відповідності до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресою відповідача є: 61124, м.Харків, пр.Гагаріна, буд.167. Дана адреса зазначена позивачем і у позовній заяві.

За вказаною адресою відповідачу направлялися копії ухвал у даній справі від 26.12.2017, 25.01.2018, 12.02.2018, 26.02.2018, які повернуті до суду у зв'язку із закінченням терміну зберігання. Остання ухвала від 26.02.2018 про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду в судовому засіданні на 20.03.2018 повернута з довідкою поштової установи про закінчення терміну зберігання, яка датована 14.03.2018.

Згідно частини 4 статті 120 ГПК України ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п'ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.

При цьому, відповідно до пункту 5 частини 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Враховуючи приписи чинного законодавства, копія ухвали від 26.02.2018 є врученою відповідачу 14.03.2018, а тому суд приходить до висновку про належне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання.

Згідно статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Частиною 9 статті 165 ГПК України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно і повно дослідивши надані до матеріалів справи докази, суд встановив наступне.

29 травня 2015 року між позивачем, як покупцем, та відповідачем, як постачальником, укладено договір поставки №15000930 (далі за текстом - Договір), за умовами якого відповідач зобов'язався передати, а позивач прийняти та оплатити продукцію (товар) на умовах, визначених цим договором.

Згідно пункту 2.1 Договору кількість, номенклатура, виробник та рік випуску товару зазначаються у специфікаціях до даного договору, які є його невід'ємною частиною.

Відповідно до пункту 4.3 Договору загальна ціна договору визначається як сумарна вартість товару, поставка якого здійснюється згідно специфікацій.

Пунктом 10.5 Договору сторони визначили, що договір діє до 29.05.2017. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від виконання прийнятих на себе зобов'язань.

При визначенні умов Договору сторони також дійшли згоди щодо третейського застереження вирішення спорів.

Так, згідно п.9.1 Договору спори та розбіжності, що виникли у зв'язку з даним договором або стосуються його укладення, зміни, виконання, порушення, розірвання, недійсності будуть за можливості вирішуватися шляхом переговорів.

Відповідно до пункту 9.2 Договору, якщо спори та розбіжності, зазначені в п. 9.1 цього Договору, не будуть врегульовані шляхом переговорів, їх розгляд здійснюється у відповідності з матеріальним правом України таким чином:

- спори, майнові вимоги за якими перевищують еквівалент 10000 доларів США (з урахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) за основою сумою зобов'язань, вирішуються в господарських судах України (відповідно до чинного законодавства України);

- спори, майнові вимоги за якими не перевищують еквівалент 10000 доларів США (з урахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) за основою сумою зобов'язань, вирішуються у Постійно діючому Регіональному Третейському суді України при Асоціації "Регіональна правова група" (у відповідності з регламентом вказаного суду), рішення якого є остаточним та обов'язковим для сторін та підлягає виконанню сторонами в строки, вказані в рішенні суду.

Сплив строку дії даного Договору не призводить до припинення викладеної у ньому згоди сторін про порядок вирішення спорів.

Звертаючись з даним позовом, позивач зазначає, що третейське застереження, викладене в п.9.2 Договору, в беззаперечній формі передбачає порядок вирішення спорів лише відповідним третейським судом, а тому суперечить вимогам статей 55, 64, 124 Конституції України та статті 5 Закону України "Про третейські суди", якою передбачено право, а не обов'язок передачі спору на вирішення третейського суду. У зв'язку з цим, на підставі статей 203, 215 ЦК України позивач просить суд визнати недійсним третейське застереження, викладене у пункті 9.2 Договору.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд вважає, що третейське застереження, яке міститься в пункті 9.2 Договору, за змістом і формою повністю відповідає вимогам Закону України "Про третейські суди", а тому не може бути визнано недійсним.

Так, стаття 5 Закону України "Про третейські суди" передбачає, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Відповідно до частин 1, 6, 9 статті 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Аналіз тексту Договору та пункту 9.2 Договору свідчить, що третейське застереження, яке було узгоджене сторонами, повністю відповідає вищевказаним вимогам.

Суд також враховує, що спори, щодо яких сторони передбачили третейське застереження, не відносяться до категорій справ, що не можуть бути розглянуті третейськими судами, перелік яких наведено у статті 6 Закону України "Про третейські суди".

Отже, викладене у пункті 9.2 Договору третейське застереження не містить ознак недійсності, оскільки відповідає вимогам чинного законодавства.

Крім того, суд зауважує, що згідно пункту 3 частини 1 статті 3 ЦК України свобода договору є однією з загальних засад цивільного законодавства.

Згідно частини 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що сторони, діючи на власний розсуд, реалізували вищевказані положення цивільного законодавства, шляхом укладення Договору в редакції, що передбачала зокрема і третейське застереження, викладене у пункті 9.2 Договору.

При цьому, позивач не був позбавлений можливості не погоджуватися на включення третейського застереження до умов Договору як на стадії укладення договору, так і в подальшому шляхом внесення відповідних змін до договору, однак цим правом не скористався.

Щодо доводів позивача про те, що положення частини 2 статті 5 Закону України "Про третейські суди" передбачають лише можливість, а не обов'язковість передачі спору на розгляд третейського суду у випадку наявності третейської угоди, суд зазначає наступне.

Наведена норма стосується моменту укладення відповідного договору, тобто сторони господарських правовідносин мають право на даному етапі домовитися про передачу можливих спорів на вирішення третейського суду. Однак після узгодження сторонами такої угоди вона набуває обов'язкового характеру для сторін.

Так, відповідно до пункту 2 постанови пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. Разом з тим пред'явлення позову до суду за наявності такого договору не дає підстав для повернення заяви чи відмови у відкритті провадження у справі (статті 121, 122 ЦПК), за винятком передбаченого пунктом 6 частини першої статті 207 ЦПК обов'язку суду залишити заяву без розгляду, якщо від відповідача надійшло до початку з'ясування обставин у справі заперечення проти вирішення спору в суді.

Також, згідно пункту 4.2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо угоду сторін про передачу спору на вирішення третейського суду укладено до порушення провадження у справі, то:

- у разі коли відповідач не заперечує проти розгляду справи саме господарським судом, спір підлягає вирішенню останнім;

- у випадку якщо відповідач з посиланням на згадану угоду, яка є чинною, не визнавалася недійсною і може бути виконана, наполягає на вирішенні спору саме третейським судом, господарський суд має припинити провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 80 ГПК.

Вищевказані постанови пленумів Верховного Суду України та Вищого господарського суду України були чинними на момент укладення Договору та стосувалися процесуального законодавства, яке було чинним на той час.

Згідно пункту 7 частини 1 статті 226 ГПК України (у чинній на даний час редакції) суд залишає позов без розгляду, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 231 ГПК України (у чинній на даний час редакції) господарський суд закриває провадження у справі, якщо після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до міжнародного комерційного арбітражу або третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Таким чином, передача спору на вирішення третейського суду після укладення третейської угоди (застереження) є обов'язковою у випадку, якщо на цьому наполягає відповідач. Однак, якщо відповідач погоджується розглядати справу в господарському суді, справа розглядається в порядку господарського судочинства.

За таких обставин, суд вважає, що доводи позивача, викладені у позові, не свідчать про недійсність третейського застереження, викладеного в пункті 9.2 Договору, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статтями 129, 237, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в установленому законодавством порядку.

Повне рішення складено 30.03.2018 р.

Суддя М.В. Калантай