РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2018Справа № 910/22301/17

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Лук'янчук Д.Ю., розглянувши у порядку загального позовного провадження господарську справу

за позовною заявою Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації

до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві

про стягнення 982 966, 80 грн.

за участю представників:

від позивача: від відповідача: Шуман С.І., довіреність № 01/21-44/176 від 19.01.18 р. Сич О.А., довіреність № 816/001 від 12.01.18 р.
ВСТАНОВИВ:

До господарського суду м. Києва звернулось Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Управління освіти) з позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - Лівобережне УПФУ м. Києва) про стягнення 982 966, 80 грн.

У обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору оренди нерухомого майна № 1055 від 01.06.2009 р. в частині своєчасної сплати компенсації витрат за користування земельною ділянкою, на якій знаходиться об'єкт оренди, що перебуває в оренді у Лівобережного УПФУ м. Києва. Позивач вважає, що хоч указаний договір і припинив свою дію, проте, відповідач зобов'язаний відшкодувати витрати Управління освіти зі сплати податку на землю у період з січня 2014 р. по листопад 2017 р.

У позові Управління освіти просить суд стягнути з відповідача компенсацію витрат управління за користування земельною ділянкою у вказаний період на суму 982 966, 80 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 14.12.2017 р. за вказаним позовом у справі було порушене позовне провадження.

Згідно з ухвалою господарського суду м. Києва від 22.01.2018 р. розгляд справи було вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження за правилами, встановленими новою редакцією ГПК України, що набрала чинності з 15.12.2017 р.

У судовому засіданні представник позивача підтримав та обґрунтував позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив, зазначив, що договір оренди нерухомого майна № 1055 від 01.06.2009 р., на підставі якого має здійснюватись сплата витрат за користування земельною ділянкою, припинив свою дію 19.05.2014 р., тому нарахування позивачем компенсації (відшкодування витрат) за користування земельною ділянкою після закінчення дії договору є безпідставним. Також заявив клопотання про застосування строку позовної давності, просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з урахуванням наступного.

Судом встановлено, що Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві є правонаступником управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва, реорганізованого відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 № 1055 "Про деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України".

01.06.2009 р. між Комунальним підприємством Дніпровського району міста Києва "Фінансово-розрахунковий центр "Дніпровський" та управлінням Пенсійного фонду України в Дніпровському районі міста Києва був укладений договір оренди нерухомого майна № 1055, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає строкове платне користування нежиле приміщення (будівлю), загальною площею 1 296,00 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Мініна, буд. 4-А, із цільовим призначенням для розміщення структурних підрозділів (п.п. 1.1, 1.2, 2.1 договору).

Об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району міста Києва і знаходиться на балансі Управління освіти Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації (п. 2.4 договору).

Даний договір діє з 01.06.2009 р. по 19.05.2012 р. (п. 7.1 договору).

У подальшому додатковим договором від 01.08.2010 р. сторони внесли зміни до вказаного договору оренди, якими встановили розмір компенсації (відшкодування ) плати податку за землю (без ПДВ), що розраховується за Методикою і сплачується згідно з умовами цього договору (розрахунку) та перераховується орендарем на поточний рахунок орендодавця разом з ПДВ (3.5 договору оренди).

Також додатковою угодою № 1055-пр від 08.02.2013 р. орендодавцем за договором оренди № 1055 від 01.06.2009 р. сторони визначили Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію, орендарем - управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі міста Києва, а балансоутримувачем - Управління освіти Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації (балансоутримувач).

Цією ж додатковою угодою сторони встановили, що за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади міста Києва, затвердженої рішенням Київської міської ради від 22.09.2011 р. № 34/6250, та який становить 1 грн. на рік, що сплачується на рахунок балансоутримувача (п.п. 3.1, 3.4 договору оренди).

Слід також звернути увагу на те, що у додатковій угоді сторони передбачили, що окрім орендної плати, орендарем сплачується, зокрема, компенсація за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди, однак, даний платіж не входить до складу орендної плати та сплачується орендарем окремо на підставі договорів, укладених орендарем з балансоутримувачем (п. 3.6).

Крім того, додатковою угодою № 1055-пр від 08.02.2013 р. сторони продовжили дію договору оренди з 20.05.2012 р. по 19.05.2013 р., а у подальшому - додатковою угодою № 1055/2-1 від 01.08.2013 р. з 20.05.2013 р. по 19.05.2014 р.

Також у судовому засіданні встановлено, що на виконання умов договору оренди № 1055 від 01.06.2009 р., КП Дніпровського району міста Києва "Фінансово-розрахунковий центр "Дніпровський", правонаступником якого є Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, передало відповідачу, який є правонаступником управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва, у користування нежиле приміщення (будівлю), загальною площею 1 296,00 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Мініна, буд. 4-А. Факт передачі майна підтверджується відповідним актом приймання-передачі від 01.06.2009 р.

Відповідач, зі свого боку, на виконання умов договору оренди здійснював оплату за користування об'єктом оренди до 19.05.2014 р. (до дня закінчення дії договору) на підставі Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, затвердженої рішенням Київської міської ради від 22 вересня 2011 року № 34/6250, що становила 1 грн. на рік без урахування ПДВ.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, вказаний договір оренди припинився з 20.05.2014 р. у зв'язку із закінченням строку його дії.

У зв'язку з тим, що строк дії договору оренди закінчився та сторонами не були оформлені подальші відносини користування об'єктом оренди, відповідач перестав сплачувати рахунки позивача, але користування майном продовжив.

Так, що починаючи з 20.05.2014 року, управління ПФУ здійснює фактичне користування будівлею за вказаною адресою без оформлення договірних відносин із позивачем. Також з 20.05.2014 р. орендар припинив здійснювати відшкодування позивачу витрат на сплату земельного податку з ділянки, на якій знаходиться об'єкт оренди. Вказані обставини підтверджуються перепискою сторін, наявною у матеріалах справи (зокрема, лист Управління освіти № 01/17-44/2963 від 24.11.2015 р.) та у судовому засіданні представники сторін не заперечували цього факту.

У своєму позові Управління освіти, посилаючись на договір оренди та Податковий кодекс України, вважає, що відповідач має відшкодувати понесені позивачем витрати по сплаті земельного податку.

Отже, фактично між сторонами виник спір з приводу наявності у Лівобережного УПФУ в м. Києві обов'язку з відшкодування позивачу витрат за користування земельною ділянкою у сумі 982 966,80 грн. за період з січня 2014 р. по листопад 2017 р.

Вирішуючи спір по суті та перевіряючи доводи сторін, суд виходив з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 6 ст. 283 ГК України).

У випадках, коли майно, що передане в оренду, є комунальною власністю, до таких правовідносин також застосовуються норми Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Відповідно до ст. 2 вказаного Закону орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передача об'єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі (ст. 762 ЦК України, ч. 3 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

За приписами ст. 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України).

Отже, згідно з положеннями ст.ст. 9, 116 ЗК України рішення Київської міської ради є підставою для набуття права на землю комунальної власності, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність чи користування громадян та юридичних осіб, розпорядження землями територіальної громади.

Положенням про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженим рішенням Київської міської ради № 34/6250 від 22.09.2011р., а також пунктом 6.5 Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради № 415/1280 від 21.04.2015 р., передбачено, що, крім орендної плати, орендар сплачує податки та збори у розмірах та порядку, визначених чинним законодавством України; компенсацію витрат підприємства - балансоутримувача за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди.

Таким чином, наведеними нормами діючого законодавства передбачено обов'язок користувача об'єкту оренди вносити не тільки орендну плату, а й сплату компенсації витрат підприємств за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди, якщо про інше не домовляться сторони. При цьому відносини сторін носять договірний характер (мають бути засновані на договорі) та врегульовуються відповідними угодами (договорами).

Частиною 1 ст. 175 ГК України визначено, що майново-господарськими зобов'язаннями є цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. При цьому підстави виникнення господарських зобов'язань визначені ст.174 ГК України та ст. 11 ЦК України. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Аналогічні умови викладені у ст. 174 ГК України.

У той же час, як вже зазначалось, договір оренди № 1055 від 01.06.2009 р., за яким відповідач набув права користування нежитловим приміщенням, що знаходиться на земельній ділянці за адресою: м. Київ, вул. Мініна, буд. 4-А, та за яким у нього виник обов'язок відшкодувати земельний податок, закінчився.

Також сторони не уклали окремого договору, який би регулював відносини сторін щодо компенсації витрат орендодавця за користування земельною ділянкою, на якій розташований об'єкт оренди, як це було передбачено п. 3.6 договору оренди (в редакції додаткової угоди № 1055-пр від 08.02.2013 р.) та передбачалось змінами, внесеними у законодавство. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази внесення будь-яких інших доповнень чи змін до договору оренди (після 08.02.2013 р.) стосовно вирішення вказаного питання іншим чином чи в іншому порядку, який би регулював спірні відносини сторін.

За таких обставин, оскільки договірні відносини щодо умов та порядку компенсації витрат підприємства за користування земельною ділянкою у заявлений позивачем період між сторонами були відсутні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Управління освіти про стягнення з відповідача заборгованості з компенсації витрат на сплату земельного податку у сумі 982 966, 80 грн. є такими, що не підлягають задоволенню, а позивач неправильно обрав спосіб захисту свого порушеного права.

Стосовно посилань позивача на приписи податкового законодавства, які на його думку належить застосовувати у спірних відносинах при визначенні обов'язку відповідача з виплати компенсації за користування земельною ділянкою, суд зазначає, що норми податкового законодавства стосуються саме Управління освіти, як платника земельного податку, у той час, як відповідач таким не є.

Так, основним законодавчим актом, що регулює земельні відносини в Україні є Земельний кодекс України, а оплата за користування землею здійснюється відповідно до Податкового кодексу України. За визначенням п. 14.1.72 п.14.1 статті 14 Податкового кодексу земельний податок - це обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Землекористувачами є юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (п. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 Податковий кодекс).

Отже, оскільки Управління освіти є землекористувачем земельної ділянки (у розумінні ст. 125 Земельного кодексу України), на якій розташований будинок 4-А по вул. Мініна у місті Києві, то саме позивач є платником земельного податку, і у відповідності до Податкового кодексу України зобов'язаний сплачувати передбачені цим кодексом податки та обов'язкові платежі.

Відповідно до ст. 10 Податкового кодексу України плата за землю належить до місцевих податків та зборів та є складовою частиною податку на нерухоме майно (ст. 265 Податкового кодексу). Пунктом 12.3 статті 12 Податкового кодексу визначено, що міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Також органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території (п. 284.1 ст. 284 Податкового кодексу).

Отже, обов'язок сплачувати податок на землю виник у позивача.

Суд не приймає до уваги надані позивачем податкові накладні, які на його думку відображають розмір понесених витрат зі сплати земельного податку, які має відшкодувати відповідач, оскільки вказані докази були подані з порушенням строку, визначеного ч. 2 ст. 80 ГПК України, та строку, наданого судом в ухвалі від 22.01.2018 р., для реалізації та належного виконання учасниками справи своїх прав та обов'язків, при цьому причини пропуску цих строків суд визнав не поважними. Окрім усього, вказані докази не мають значення для правильного вирішення спору та не впливають на правильність прийнятого рішення, оскільки не свідчать про наявність обов'язку відповідача компенсувати земельний податок.

Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає, що заявлена позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи (позивача). У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

У даному випадку судом встановлено, що підстави для задоволення позовних вимог Управління освіти відсутні та суд відмовляє в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, тому положення законодавства щодо позовної давності суд не застосовує.

Відповідно до ст. 129 ГПК України у разі відмови у позові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 73-80, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення 982 966, 80 грн. відмовити

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 12 березня 2018 року.

Повний текст рішення складений 22 березня 2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.