ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2018 р. Справа № 917/1461/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н. В., суддя Білецька А.М., суддя Пушай В.І.

секретар судового засідання Бєлкіна О.М.

за участю

прокурора - Зливка К.О. - посв. № 047938 від 13.09.2017

представника 1-го відповідача - не з'явився

представника 2-го відповідача - Янкович В.О. - ордер серії ХМ № 023168 від 12.03.2018,

3-ї особи - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібороб", смт. Решетилівка, Полтавська область (вх. №324 П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 09.11.2017 у справі №917/1461/17 (суддя Кульбако М.М., повний текст рішення складено 09.11.2017)

за позовом Заступника прокурора Полтавської області, м. Полтава,

до 1) Решетилівської районної державної адміністрації Полтавської області, смт. Решетилівка, Полтавська область;

2) Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібороб", смт. Решетилівка, Полтавська область,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, м. Полтава,

про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 09.11.2017 у справі 917/1461/17 позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 10.02.2010 площею 32,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована на території Решетилівської сільської ради, укладений 10.02.2010 між Решетилівською районною державною адміністрацією та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Хлібороб". Зобов'язано Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Хлібороб" звільнити земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 32,75га, кадастровий номер НОМЕР_1, вартістю 1 121 769,70 грн, що розташована на території Решетилівської сільської ради, передавши її Головному управлінню Держгеокадастру у Полтавській області. Стягнуто з Решетилівської районної державної адміністрації на користь прокуратури Полтавської області 800,00 грн. на повернення судового збору. Стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібороб" на користь прокуратури Полтавської області 2400,00 грн. на повернення судового збору.

2-й відповідач, СТОВ "Хлібороб", з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення господарського суду Полтавської області від 09.11.2017 у справі №917/1461/17 та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства.

2-й відповідач заперечує наявність порушення щодо оформлення земельної ділянки площею 32,75 га за кадастровим номером НОМЕР_1 та вважає неправомірними твердження позивача про необхідність виготовлення проекту землеустрою. 2-й відповідач також посилається на те, що судом першої інстанції не досліджувалось і не доведено позивачем порушення зі сторони Решетилівської РДА під час процедури надання земельної ділянки в оренду, оскільки спірний договір відповідає вимогам законодавства щодо форми та істотних умов, є належним чином підписаним сторонами та зареєстрованим у Решетилівському районному відділі Полтавської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України про земельних ресурсах від 15.03.2010 за № 5, в зв'язку з чим апелянт вважає, що правові підстави для визнання спірного договору недійсним відсутні. 2-й відповідач вказує на те, що судом не досліджувалось та не встановлено фактів порушення щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 32,75 га.

Крім того, 2-го відповідач стверджує, що судом першої інстанції неправомірно не застосовано до спірних правовідносин позовну давність, посилаючись на доведеність факту наявності у органів прокуратури копій розпорядження решетилівської районної державної адміністрації та договорів оренди землі ще з 2013 року, отриманих за результатами перевірки Державної інспекції сільського господарства, здійснену на вимогу Полтавської міжрайонної прокуратури, щодо правомірності надання та використання земельних ділянок для сінокосіння та випасання худоби в адміністративних межах Решетилівської селищної ради.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 07.03.2018 апеляційну скаргу 2-го відповідача, Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібороб" на рішення господарського суду Полтавської області від 09.11.2017 у справі № 917/1461/17 призначено до розгляду на 19.03.2018 о 11:30 год.

13.03.2018 від прокуратури Полтавської області до Харківського апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зокрема зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що надання дозволу на розробку саме технічної документації, а не проекту землеустрою щодо її відведення, а також посилається на встановлений факт порушення проведення нормативної грошової оцінки земель, що є підставою для визнання недійсним договору у відповідності до ст. 15 Закону України «Про оренду землі», вимог ст.ст. 13, 20, 23 Закону України «Про оцінку землі».

Також, заступник прокурора наголошує, що органам прокуратури про порушення речового права держави як власника земельних ділянок та інших вимог земельного законодавства стало відомо 05.07.2017, тобто з дати отримання прокуратурою області листа Головного правління Держгеокадастру у полтавській області (лист від 05.07.2017 за № 7-16-0.6-4963/2-17), а також вказує на те, що лист Державної інспекції сільського господарства адресований Полтавському міжрайонному природоохоронному прокурору не може свідчити, що прокурор був обізнаний про порушення вимог земельного законодавства при укладанні спірного договору, оскільки копії розпорядження і сам договір оренди землі від 10.02.2010 органи прокуратури отримали 05.07.2017.

У зв'язку з відпусткою судді Медуниця О.Є., на підставі розпорядження в.о.керівника апарату суду від 19.03.2018 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи та визначено наступний склад колегії суддів для розгляду справи № 917/1461/17: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Білецька А.М., суддя Пушай В.І.

1-й відповідач та третя особа в призначене судове засідання не з'явилися, про час та місце судового розгляду справи учасники справи були повідомлені належним чином.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутністю представників позивача та третьої особи за наявними в ній матеріалами.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення прокурора та представника 2-го відповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як свідчать матеріали справи та вірно встановлено судом першої інстанції, розпорядженням голови Решетилівської районної державної адміністрації №121 від 10.03.2009 надано дозвіл СТОВ "Хлібороб" на розробку та виготовлення технічної документації із землеустрою що посвідчує право оренди на земельну ділянку площею 341,92 га.

Розпорядженням голови Решетилівської районної державної адміністрації №258 від 10.06.2009 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів що посвідчують право користування земельною ділянкою на умовах оренди СТОВ "Хлібороб" загальною площею 165,98 га, з них рілля 100, 71 га, сіножаті - 15,41 га, пасовища - 49,86 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, терміном на 5 років та території Решетилівської сільської ради.

10 лютого 2010 року між Решетилівською РДА та СТОВ "Хлібороб" було укладено договір оренди землі на земельну ділянку площею 32,75 га пасовищ.

Договір укладено на 10 (десять) років (п. 8 договору).

Звертаючись до господарського суду, прокурор Полтавської області зазначив про те, що розпорядження про затвердження технічної документації із землеустрою та укладений на його виконання договір не відповідають вимогам земельного законодавства. А саме, передача земельної ділянки площею 32,75 га з кадастровим номером НОМЕР_1 здійснювалась на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою на умовах оренди. Згідно інформації відділу Держгеокадастру у Решетилівському районі земельна ділянка площею 32,75 га до 2010 року не формувалася, їй не присвоювався кадастровий номер, не відкривалася поземельна книга, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у відділі відсутні, а тому надання дозволу на розробку саме технічної документації, а не проекту землеустрою щодо її відведення, не відповідає вимогам Земельного кодексу України. Крім того, як зазначає прокурор, відповідно до статті 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" (в редакції на час прийняття розпорядження), проекти землеустрою проекти землеустрою щодо створення нових та впорядкування існуючих землеволодінь і землекористувань підлягають обов'язковій державній експертизі. Також, як стверджує прокурор, розпорядженням голови Решетилівської райдержадміністрації №258 від 10.06.2009 лише затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів що посвідчують право користування земельною ділянкою на умовах оренди СТОВ "Хлібороб", однак, саме рішення про передачу в оренду вищевказаної земельної ділянки відсутнє, чим порушено вимоги ч. 7 статті 123 Земельного кодексу України. Прокурор зазначає, що спірний договір оренди не відповідає вимогам, які визначені статтями 15 Закону України "Про оренду землі", статтями 5, 13, 20, 23 Закону України "Про оренду землі" оскільки в порушення вказаних норм земельного законодавства технічна документація з нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки не розроблялась і не погоджувалась взагалі, на розгляд Решетилівської ради Полтавської області не надавалась та не затверджувалась; у п. 5 договору оренди земельної ділянки від 10.02.2010 не зазначено її нормативну грошову оцінку.

Зазначені обставини стали підставою звернення прокурора з даним позовом до господарського суду, яке спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання додержання законності під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності землекористувачам, яке проведено з порушенням вимог чинного законодавства.

Вирішуючи даний господарський спір суд першої інстанції виходив з обставин за якими встановив, що передача земельної ділянки площею 32,75 га з кадастровим номером НОМЕР_1 здійснювалась на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою на умовах оренди.

Згідно інформації відділу Держгеокадастру у Решетилівському районі земельна ділянка площею 32,75 га до 2010 року не формувалася, їй не присвоювався кадастровий номер, не відкривалася поземельна книга, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у відділі відсутні, а тому суд дійшов висновку, що надання дозволу на розробку саме технічної документації, а не проекту землеустрою щодо її відведення, не відповідає вимогам Земельного кодексу України.

Відповідно до статті 50 Закону України "Про землеустрій" ( в редакції на час прийняття розпорядження) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затверджений постановою KM України від 26.05.2004 №677 ( в редакції на час прийняття розпорядження) проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки не розробляється у разі, коли земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається у користування або безоплатно передається у власність без зміни її цільового призначення.

Згідно чч. 1, 2 статті 123 Земельного кодексу України (в редакції на час прийняття розпорядження) рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування про надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування приймаються на підставі проектів землеустрою щодо їх відведення у разі зміни цільового призначення земельних ділянок відповідно до закону; надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості). Надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" (в редакції на час прийняття розпорядження), проекти землеустрою проекти землеустрою щодо створення нових та впорядкування існуючих землеволодінь і землекористувань підлягають обов'язковій державній експертизі.

Відповідно до ч. 7 статті 123 Земельного кодексу України ( в редакції що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) погоджений проект відведення земельної ділянки після одержання позитивного висновку державної землевпорядної експертизи у випадках, передбачених законом, подається разом з клопотанням про надання земельної ділянки до відповідної державної адміністрації, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або сільської, селищної, міської, районної, обласної ради, які розглядають його в місячний строк і в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки у користування.

Встановивши, що рішення про передачу в оренду спірної земельної ділянки відсутнє, суд першої інстанції дійшов висновку, про порушення вимоги ч. 7 статті 123 Земельного кодексу України.

Також, місцевим господарським судом встановлено, що в п. 5 договору оренди земельної ділянки від 10.02.2010 не зазначено її нормативну грошову оцінку. Згідно інформації відділу Держгеокадастру у Решетилівському районі нормативно грошова оцінка зазначеної земельної ділянки не проводилася.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про оренду землі" (в редакції чинній на момент укладення договору оренди) істотними умовами договору оренди землі є, у тому числі: орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки).

Статтею 2 Закону України "Про плату за землю" (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин), використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати.

З урахуванням викладеного, положень статей 632, 638,203, 215, 216 Цивільного кодексу України, статті 123 Земельного кодексу України, статті 15 Закону України "Про оренду землі" (в редакції чинній на момент укладення договору оренди), статті 2 Закону України "Про плату за землю" (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) суд першої інстанції вважав, що вимога прокурора про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 32,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що укладений між Решетилівською районною державною адміністрацією та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Хлібороб" , підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Таким чином вимоги прокурора про зобов'язання Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібороб" звільнити земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 32,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, вартістю 1 121 769,70 грн., що розташована на території Решетилівської сільської ради, визнані судом також обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з цим, суд першої інстанції відхилив посилання 2-го відповідача на пропущення прокурором строку позовної давності при подачі позову до суду, з огляду на те, що органам прокуратури про порушення речового права держави як власника вказаної земельної ділянки та інших вимог земельного законодавства стало відомо 05.07.2017, тобто з дати отримання прокуратурою області листа Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (лист від 05.07.2017 за №7-16-0.6-4963/2-17).

З висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010).

2-й відповідач в апеляційній скарзі посилається на відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним в зв'язку з відсутністю порушення зі сторони Решетилівської РДА під час процедури надання земельної ділянки в оренду, оскільки вважає, що спірний договір відповідає вимогам законодавства щодо форми та істотних умов, є належним чином підписаним сторонами та зареєстрованим у Решетилівському районному відділі Полтавської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України про земельних ресурсах від 15.03.2010 за № 5, а також заперечує факти порушення щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 32,75 га.

З приводу наведених 2-м відповідачем доводів колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору) договір оренди землі - це договір за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент укладення договору оренди) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч.ч. 2, 3 ст. 134 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним ч.ч. 2, 3 ст. 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку встановленому ст. 123 вказаного Кодексу.

Згідно чч. 1, 2 статті 123 Земельного кодексу України (в редакції на час прийняття розпорядження) рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування про надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування приймаються на підставі проектів землеустрою щодо їх відведення у разі зміни цільового призначення земельних ділянок відповідно до закону; надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості). Надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 7 статті 123 Земельного кодексу України ( в редакції що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) погоджений проект відведення земельної ділянки після одержання позитивного висновку державної землевпорядної експертизи у випадках, передбачених законом, подається разом з клопотанням про надання земельної ділянки до відповідної державної адміністрації, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або сільської, селищної, міської, районної, обласної ради, які розглядають його в місячний строк і в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки у користування.

Однак, як встановлено господарським судом, рішення про передачу в оренду спірної земельної ділянки відсутнє, що свідчить про порушення вимоги ч. 7 статті 123 Земельного кодексу України.

Згідно з положеннями частини 1 статті 15 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору) істотною умовою договору оренди землі, зокрема, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

При цьому, згідно частини 2 даної норми відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про оренду землі" та п. 36 договору оренди землі зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Статтею 632 Цивільного кодексу України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Стаття 21 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору) визначає, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до ЗаконуУкраїни "Про плату за землю"). Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, надходить до відповідних бюджетів, розподіляється і використовується відповідно до закону і не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється Законом України "Про плату за землю", та перевищувати 10 відсотків їх нормативної грошової оцінки.

У разі визначення орендаря на конкурентних засадах може бути встановлений більший розмір орендної плати.

Отже, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору) - нормативна грошова оцінка земельних ділянок капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Відповідно до абз. 5 статті 5 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору), нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору) нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі, зокрема, визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Частинами 1, 2 статті 15 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору) визначено, що підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок може проводитися також на підставі договору, який укладається заінтересованими особами в порядку, встановленому законом.

Однак, як правильно зазначив суд першої інстанції, в матеріалах справи відсутні відповідні рішення або договір.

Пункті 5 договору оренди землі не містить нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Статтею 18 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору) передбачено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок сільськогосподарського призначення проводиться не рідше як один раз у 5-7 років, а несільськогосподарського призначення - не рідше як один раз у 7-10 років. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які отримали ліцензії на проведення робіт із землеустрою.

Згідно статті 23 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору) технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, затверджується районними радами. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається відповідним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Відповідно до інформації відділу Держгеокадастру у Полтавській області від 14.07.2017 № 7-16-0.3-5299/2-17 нормативна грошова оцінка у тому числі на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 не проводилась.

Отже, відсутність відповідного рішення про затвердження нормативної грошової оцінки орендованої ділянки свідчить, що фактично така оцінка при укладенні договору не проводилася.

Укладення договору оренди землі без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що є обов'язковим у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, є порушенням приписів статті 13 Закону України "Про оцінку земель", статей 15, 21 Закону України "Про оренду землі".

Дана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними в своїх постановах від 01.07.2015 у справі №3-297гс15, від 08.04.2015 у справі № 3-41гс15, від 20.05.2015 у справі № 3-70гс15, від 01.07.2015 у справі № 916/1736/14, від 22.05.2013р. № 6-11цс13.

Згідно частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, відповідно до частини 1 вказаної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Оскільки земельним законодавством передбачено обов'язковість проведення нормативної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності, яка є основою для визначення розміру орендної плати за них, укладення договору оренди землі без проведення нормативної грошової оцінки у порядку встановленому законодавством суперечить частині першій статті 13 Закону України "Про оцінку земель", частині першій пункту 289.1 статті 289 ПК України, що з огляду на норми ст.ст. 203, 215 ЦК України є підставою для висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 10.02.2010 площею 32,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована на території Решетилівської сільської ради, укладений 10.02.2010 між Решетилівською районною державною адміністрацією та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Хлібороб".

При цьому, колегія суддів зазначає, що дотримання порядку визначення орендної плати відповідно до проведеної нормативної грошової оцінки є чинником економічного регулювання земельних відносин, визначення економічно обґрунтованих надходжень до місцевих бюджетів та можливості подальшої індексації відповідних надходжень, виконання вимог статті 627 ЦК України щодо справедливості укладеного договору шляхом забезпечення застосування рівного підходу при визначенні орендної плати незалежно від особи учасника правовідносин.

Враховуючи те, що дотримання належного економічного регулювання земельних правовідносин, забезпечення надходжень платежів з орендної плати до місцевих бюджетів у законодавчо визначених межах шляхом їх вірного правового врегулювання безпосередньо належить до інтересів держави, суд першої інстанції правомірно вважав, що в даному випадку прокурором доведено факт порушення оспорюваним договором економічних інтересів держави.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 11.05.2016 у справі № 6-824цс16.

Матеріали справи свідчать про те, що 2-м відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції заявлено про пропуск прокурором позовної давності на звернення до суду.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

При цьому, встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Визначення початку відліку позовної давності наведеного у статті 261 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом із тим частинами 1, 2, 4 ст. 29 ГПК України (в редакції на момент звернення прокурора з даним позовом) встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Слід звернути увагу на те, що порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

2-й відповідач в апеляційній скарзі стверджує, що судом першої інстанції неправомірно не застосовано до спірних правовідносин позовну давність, посилаючись на доведеність факту наявності у органів прокуратури копій розпорядження Решетилівської районної державної адміністрації та договорів оренди землі ще з 2013 року, отриманих за результатами перевірки Державної інспекції сільського господарства, здійснену на вимогу Полтавської міжрайонної прокуратури, щодо правомірності надання та використання земельних ділянок для сінокосіння та випасання худоби в адміністративних межах Решетилівської селищної ради.

Судом апеляційної інстанції досліджено лист Державної інспекції сільського господарства в Полтавській області № 01-14/2330 від 18.05.2013 (а.с. 128), та встановлено, що даний лист, який адресований директору ТОВ «Хлібороб», містить інформацію щодо проведення державним інспектором сільського господарства в Полтавській області на вимогу Полтавської міжрайонної прокуратури з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері перевірки щодо правомірності надання та використання гр. ОСОБА_2 земельних ділянок для сінокосіння та випасання худоби в адміністративних межах Решетилівської селищної ради.

Тобто дана інформація стосується земельної ділянки, яка використовувалась гр. ОСОБА_2, та не має жодних посилань щодо правомірності (або неправомірності) надання та використання СТОВ «Хлібороб» земельної ділянки за договором оренди від 10.02.2010 площею 32,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована на території Решетилівської сільської ради, укладеного між Решетилівською районною державною адміністрацією та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Хлібороб".

Як зазначає прокурор, органам прокуратури про порушення речового права держави як власника вказаної земельної ділянки та інших вимог земельного законодавства стало відомо 05.07.2017, тобто з дати отримання прокуратурою області листа Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (лист від 05.07.2017 за №7-16-0.6-4963/2-17). Дані обставини 2-м відповідачем жодним чином не спростовані, а з матеріалів справи не вбачається, що органи прокуратури були обізнані про обставини порушення вимог земельного законодавства при укладанні спірного договору оренди від 10.02.2010 ще у 2013 році, як стверджує 2-й відповідач.

В зв'язку з викладеним, посилання 2-го відповідача в апеляційній скарзі на пропущення прокурором строку позовної давності при подачі позову до суду колегією суддів не приймаються до уваги за недоведеністю та необґрунтованістю.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що 2-й відповідач під час апеляційного розгляду справи не спростував належними та допустимими доказами наявності правових підстав для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 10.02.2010 площею 32,75 га, кадастровий номер НОМЕР_1, укладеного між Решетилівською районною державною адміністрацією та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Хлібороб", а також не довів наявності тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі в обґрунтування застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийняте у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається, а доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі, а ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 254, 269, п.1 ч.1 ст. 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібороб", смт. Решетилівка, Полтавська область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 09.11.2017 у справі № 917/1461/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 23.03.2018

Головуючий суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Пушай В.І.