КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2018 р. м. Київ Справа№ 910/5097/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Григораш Н.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 14.03.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2017 (повний текст підписано 06.07.2017)

по справі № 910/5097/17(суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрія-Фарм"

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Юнік Фарма"

про стягнення 1 641 340,20 грн.

В судовому засіданні 14.03.2018 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальності "Юрія-Фарм" про стягнення 1 641 340,20 грн. за договором про факторингове фінансування з регресом від 05.10.2011 № 017/42-0-1/138.

Позов мотивований тим, що банк на підставі договору про факторингове фінансування з регресом №017/42-0-1/138 від 05.10.2011, здійснивши фінансування третьої особи «Юнік Фарма», набув право вимоги до відповідача

Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрія-Фарм" за поставками товару в рамках контракту №35 від 13.09.2012 щодо оплати поставленого товару в сумі 1 050 000, 00 грн. зі строком платежу за контрактом 45 днів, а також права пов'язані з цими правами вимоги відповідно до умов договору.

Позивач зазначає, що загальний розмір відступлених на користь банку прав грошової вимоги склав 1 032 200, 00 грн. за видатковими накладними №198 від 24.03.2014, №205 від 24.03.2014, №206 від 24.03.2014, частково зазначені кошти в розмірі 103 220, 00 грн. були сплачені, загальний розмір боржника складає 928 980, 00 грн., на суму заборгованості позивачем нараховано 63 450,61 грн. 3% річних, 648 909,59 грн. інфляційного збільшення заборгованості.

У відзиві на позов третя особа зазначила про відсутність заборгованості боржника перед нею, що підтверджується актом звірки за квітень 2014. За видатковими накладними №198 від 24.03.2014, №205 від 24.03.2014, №206 від 24.03.2014 лише по накладній №198 від 31.03.2014 поставлено товар на суму 230 400, 00 грн., а не 518 400, 00 грн. як зазначено позивачем, який повністю оплачений боржником. Зобов'язання по накладним №205 від 24.03.2014, №206 від 24.03.2014 між третьою особою та відповідачем не виникали з причин відсутності поставок по таким накладним.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на неотримання товару від третьої особи за видатковими накладними №205 від 24.03.2014, №206 від 24.03.2014, що підтверджується інформацією про відсутність податкових накладних на такі поставки продукції. Поставка за накладною №198 здійснювалась 31.03.2014 на суму 230 400, 00 грн. Вважає, що оскільки поставка товару за видатковими накладними №198 від 24.03.2014 на суму 518 400, 00 грн., №205 від 24.03.2014 на суму 331 200,00 грн., №206 від 24.03.2014 на суму 189 600, 00 грн. не здійснювалась, третя особа не мала права вимоги до відповідача, і такі вимоги не виникали в майбутньому, а тому у зв'язку з відсутністю грошових вимог не могли бути передані банку за договором факторингу.

Одночасно зазначив, що жодних платежів на користь банку відповідач не здійснював, в тому числі не погашав заборгованість за неіснуючими накладними в розмірі 103 220, 00 грн. Всі платежі за договором №35 здійснювалися виключно на рахунки третьої особи як постачальника.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.07.2017 у справі №910/5097/17 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення обґрунтовано недоведеністю позовних вимог та наявністю доказів, що спростовують факт поставки товару за спірними накладними.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального (ст.ст. 510, 512, 516, ч. 2 ст. 517, ч.ч. 1, 2 ст. 712, ст.ст. 1078, 1079 ЦК України) та процесуального права (ст.ст. 32, 34, 43 ГПК України), рішення прийнято за неповного з'ясування обставин справи, оцінки та аналізу всіх доказів у справі, наданих зі сторони позивача.

Апелянт зазначає, що місцевий господарський суд не надав оцінки та аналізу договору про факторингове фінансування з регресом з додатковими угодами до нього, реєстрів переданих документів, видаткових накладних та податкових накладних, повідомлень про переуступку прав вимоги на дебіторську заборгованість, меморіальних ордерів, а тому помилково дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

На думку апелянта, судом не правильно встановлено походження правовідносин за договором факторингу з регресом, а тому не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню при вирішені даного спору, та в порушення норм процесуального права проігноровано обставини, встановлені рішенням Новгород-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13.08.2015 у справі №285/1462/15-ц, які не потребують доказування при розгляді даної справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає про обґрунтованість висновків суду першої інстанції, що надані до матеріалів справи докази спростовують здійснення поставок товару за спірними накладними. Вказує, що господарським судом безпосередньо були досліджені в оригіналах всі докази, які опосередковували як господарські операції за договором поставки, так і укладання та визнання договору факторингу. Посилання апелянта на факти, встановлені рішенням суду у справі №285/1462/15-ц вважає безпідставними, оскільки фактичні обставини, які встановлені в рамках оскаржуваної справи стосуються виключно правовідносин між ТОВ «Юнік Фарма» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за договором факторингу, а під час розгляду справи №285/1462/15-ц не досліджувались докази на підтвердження чи спростування факту поставок за спірними накладними, що є предметом розгляду у даній справі.

У запереченнях на апеляційну скаргу третя особа зазначає, що відповідач не є стороною правовідносин за договором факторингу, коштів від банку останній не отримував, умови договору факторингу щодо передачі прав вимоги від третьої особи до банку за договором поставки, укладеним між відповідачем та третьою особою, могли бути застосовані до даних правовідносин якби такі поставки відбулися. По накладним, на які вказує банк, поставок товару не було. Банк звернувся до суду з неналежними доказами, оскільки сам заявив про їх підробку, звертаючись до органів поліції із заявою про кримінальне правопорушення, що виключає саму можливість задоволення позову банку на підставі наданих ним же накладних, а бухгалтерський облік відповідача та третьої особи, реєстр податкових накладних та акт звірки розрахунків свідчить про наявність інших поставок по іншим накладним, по яким право вимоги не передавалось.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2017 колегією суддів у складі: головуючого судді Чорної Л.В., суддів Разіної Т.І., Отрюха Б.В. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" прийнято до провадження на призначено до розгляду на 29.08.2017.

Розгляд апеляційної скарги позивача в суді апеляційної інстанції відбувався різними колегіями суддів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.11.2017 у задоволенні заяви представника ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" про відвід колегії суддів у складі: головуючий суддя Чорна Л.В., судді Тищенко О.В., Отрюх Б.В. відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.11.2017 заяву суддів Чорної Л.В., Тищенко О.В., Отрюха Б.В. про самовідвід задоволено, матеріали справи №910/5097/17 передано для проведення повторного автоматизованого розподілу для визначення іншого судді колегії суддів згідно ст. 2-1 ГПК України.

Розпорядженням керівника апарату №09-53/832/17 від 06.12.2017 відповідно до підпункту 2.3.50 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/5097/17.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.12.2017, у зв'язку із задоволенням заяви суддів Чорної Л.В., Тищенко О.В., Отрюха Б.В. про самовідвід, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.12.2017 у справі №910/5097/17 апеляційну скаргу прийнято до провадження у визначеному складі суду та призначено до розгляду на 31.01.2018.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією.

31.01.2018 розгляд справи не відбувся у зв'язку з перебуванням головуючого судді Скрипки І.М. на лікарняному.

Після виходу головуючого судді у справі з лікарняного 05.02.2018, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2018 у справі №910/5097/17 розгляд справи призначено на 21.02.2018.

21.02.2018 від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких останній зазначає, що документи, які надає позивач на підтвердження своїх вимог про стягнення заборгованості, не відповідають вимогам щодо оформлення документів на підприємстві, про що докладно зазначено у відзиві відповідача, та не відображені у податковому обліку жодної із сторін договору поставки.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.02.2018 у справі №910/5097/17 розгляд справи відкладено на 14.03.2018 у зв'язку з неявкою представника третьої особи.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 14.03.2018 підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представники відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 14.03.2018 заперечували проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просили її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник третьої особи в судове засідання апеляційної інстанції 14.03.2018 не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини його неявки суду невідомі.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень (т. 3, а.с. 166-168).

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника третьої особи обов'язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника третьої особи за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 05 жовтня 2011 між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (надалі позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Юнік Фарма" (надалі третя особа) укладено Договір про факторингове фінансування з регресом №017/42-0-1/138, до якого в подальшому вносились зміни та доповнення шляхом укладення додаткових угод, які є невід ємними частинами договору, а саме: Додатковою угодою №017/42-0-1/138/1 від 01 листопада 2011, Додатковою угодою №017/42-0-1/138/2 від 01 лютого 2012, Додатковою угодою №017/42-0-1/138/3 від 10 квітня 2012, Додатковою угодою №017/42-0-1/138/4 від 29 серпня 2012, Додатковою угодою № 017/42-0-1/138/5 від 20 вересня 2012, Додатковою угодою № 017/42-0-1/138/6 від 14 березня 2013, Додатковою угодою №017/42-0-1/138/8 від 21 травня 2013, Додатковою угодою № 017/42-0-1/138/9 від 23 травня 2013, Додатковою угодою №017/42-0-1/138/10 від 07 серпня 2013.

Відповідно до пункту 1.1 Договору в порядку та на умовах, визначених Договором, фактор зобов'язується здійснювати факторингове фінансування клієнта на умовах факторингу з регресом.

Пунктом 1.2 Договору встановлено, що права вимоги є відступленим клієнтом факторові з моменту підписання сторонами Додаткової угоди до Договору, яка укладається в порядку, визначеному статтею 2 Договору.

07 серпня 2013 між позивачем та третьою особою укладено Додаткову угоду №017/42-0-1/138/10 до Договору про факторингове фінансування з регресом №017/42- 0-1/138 від 05.10.2011 (надалі за текстом "Додаткова угода №10").

Відповідно до додатку №2 до якої, з моменту підписання Додаткової угоди №10 третя особа вважається такою, що відступила, а позивач таким, що набув права вимоги до ТОВ "Юрія-Фарм" (надалі відповідач), що виникли на підставі контракту №35 від 13.09.2012 (зі змінами та доповненнями) щодо оплати поставленого товарів/наданих позивачем послуг/ виконаних боржником робіт в сумі 1 050 000, 00 грн. зі строком платежу за контрактом 45 днів, а також права пов'язані з цими правами вимоги відповідно до умов Договору.

25 лютого 2014 між третьою особою та відповідачем підписано повідомлення про відступлення прав вимоги за контрактом №35, відповідно до якого відповідач засвідчив, що ознайомлений з фактом переходу прав вимоги та про необхідність виконання зобов'язань новому кредитору (Банку).

07 квітня 2014, керуючись положеннями Договору, між третьою особою та позивачем укладено реєстр переданих документів №7, відповідно до якого, третя особа відступила позивачу право грошової вимоги до відповідача в розмірі 511 400,00 грн. Як доказ наявності та розміру зобов'язання третя особа надала позивачу видаткову накладну №198 від 24.03.2014, за підписом представників відповідача та третьої особи та податкову накладну від 24.03.2014.

09 квітня 2014 між третьою особою та позивачем укладено реєстр переданих документів №8, відповідно до якого, третя особа відступила позивачу право грошової вимоги до відповідача в розмірі 331 200,00 грн. Як доказ наявності та розміру зобов'язання, третя особа надала позивачу видаткову накладну №205 від 24.03.2014, за підписом представників відповідача та третьої особи та податкову накладну від 24.03.2014.

10 квітня 2014 між третьою особою та позивачем укладено реєстр переданих документів №9, відповідно до якого, третя особа відступила позивачу право грошової вимоги до відповідача в розмірі 189 600,00 грн. Як доказ наявності та розміру зобов'язання, третя особа надала позивачу видаткову накладну №206 від 24.03.2014, за підписом представників відповідача та третьої особи та податкову накладну від 24.03.2014.

Позивач зазначив, що у зв'язку із вище наведеним, загальний розмір відступлених на користь банка прав грошової вимоги до боржника склав - 1 032 200,00 грн., частково зазначені кошти були сплачені в розмірі 103 220,00 грн., отже загальний розмір невиконаних зобов'язань боржника складає 928 980,00 грн.

Позивач зазначає, що 28 листопада 2014 за вих. №140-0-0-00/2414 банком направлено на адресу відповідача претензію (вимогу) про виконання прострочених зобов'язань за договором, яка залишена відповідачем без задоволення.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказав про надання відповіді на претензію банку 13.01.2015 за № ЮФ/02-27, згідно якої зазначив про неотримання товару від третьої особи за спірними накладними, та відсутність фінансових зобов'язань перед третьою особою.

З матеріалів справи вбачається, що між третьої особою та позивачем 05.10.2011 було укладено Договір про факторингове фінансування з регресом №017/42-0-1/138, відповідно до умов якого фактор (позивач) зобов'язується здійснювати факторингове фінансування (третьої особи) на умовах факторингу із регресом.

Відповідно до п. 1.3 Договору внаслідок відступлення права вимоги фактор замінює клієнта як кредитора боржника, у зв'язку із чим до фактора переходять відповідні права кредитора за контрактом, включаючи права на отримання вартості товарів, робіт, послуг, отримання підтверджуючих документів, неустойок та інших платежів за контрактом.

Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ст. 1084 ЦК України).

Позивач зазначає, що право грошової вимоги до банку перейшло на підставі видаткових накладних №198 від 24.03.2014, №205 від 24.03.2014, №206 від 24.03.2014 про поставку товару третьою особою відповідачеві.

Відповідач та третя особа, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказують про відсутність поставок товару за вище зазначеними накладними.

В обґрунтування своїх заперечень відповідачем та третьою особою надані суду видаткові накладні №205 від 24.03.2014 про поставку товару ФОП Юханцеву В.Ю., №206 від 24.03.2014 на поставу товару ФОП Юханцеву В.Ю. Відповідно до накладної №198 від 31.03.2014 третя особа поставила відповідачу товар на суму 230 400, 00 грн. В обґрунтування своїх заперечень надані оригінали накладних №198, 206, 205, податкова накладна №198 від 31.03.2014, реєстр отриманих податкових накладних за березень 2014.

Крім того, в матеріалах справи наявний Акт звірки взаємних розрахунків між відповідачем та третьою особою за період від 01.01.2014 до 31.12.2014, з якого вбачається, що в переліку поставлених товарів відсутні поставки за спірними накладними №205 та №206.

Оскільки поставка товару за спірними видатковими накладними третьою особою на адресу відповідача не підтверджується належними та допустимими доказами, за видатковою накладною №198 заборгованість відсутня, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що у позивача не могло виникнути право вимоги до відповідача на спірну суму на підставі договору про факторингове фінансування з регресом від 05.10.2011 № 017/42-0-1/138 з урахуванням додаткової угоди до нього від 07.08.2013 та реєстрів переданих документів №№7,8,9.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову в позові з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Статтею 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ст. 1084 ЦК України).

Позивач стверджує, що право грошової вимоги до банку перейшло на підставі вказаних вище видаткових накладних про поставку товару, однак відповідач та третя особа зазначили, що за вище зазначеними накладними поставка товару не здійснювалась.

В матеріалах справи наявний акт звірки взаємних розрахунків Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрія Фарм» і Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» за березень 2014 рахунок: 361, яким підтверджується, що поставка здійснювалась за накладними №122 від 03.03.2014 на суму 979 200,00 грн. та №198 від 31.03.2014 на суму 230 400,00 грн.

Відповідно до наявного в матеріалах справи витягу з реєстру виданих та отриманих податкових накладених за березень 2014 вбачається, що у березні 2014 ТОВ «Юрія Фарм» зареєструвало за результатами поставки від ТОВ «Юнік Фарма» лише дві податкові накладні, а саме №122 від 03.03.2014 на суму 979 200,00 грн. та № 198 від 31.03.2014 на суму 230 400,00 грн.

Інших податкових накладних за результатом поставки товарів, в тому числі за накладними № 205 від 24.03.2014 на суму 331 200,00 грн. та № 206 від 24.03.2014 на суму 189 600,00 грн. не зареєстровано.

На підтвердження наявності заборгованості відповідача перед третьою особою за спірними видатковими накладними, позивачем надано копії податкових накладних № 198 від 24.03.2014, №206 від 24.03.2014, №205 від 24.03.2014.

Як вбачається з відповіді Головного управління ДФС у Житомирській області №874/6/0630-1201-19 від 06.02.2018 на лист ТОВ «Юнік Фарма» відповідно до бази даних Єдиного реєстру податкових накладних встановлено, що зазначені у вказаному листі податкові накладні, виписані за період січень-березень 2014 не зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Виходячи з наявних у справі належних та допустимих доказів в розумінні чинного законодавства, позивачем не доведено суду здійснення третьою особою відповідачеві поставки товару за видатковими накладними №198 від 24.03.2014 на суму 518 400, 00 грн., №205 від 24.03.2014 на суму 331 200,00 грн., №206 від 24.03.2014 на суму 189 600, 00 грн.

Наявні у позивача копії видаткових та податкових накладних на спірні суми не доводять суду, з огляду на вищевказані належні та допустимі докази, фактів поставки товару за спірними видатковими накладними, третя особа та відповідач заперечують проти таких поставок, з поданням відповідних доказів, в тому числі і відповіді від фіскальних органів.

Наявність у позивача повідомлень про переуступку прав вимоги на дебіторську заборгованість, меморіальних ордерів та інших документів, складених також за участю третьої особи, перерахування коштів третій особі на виконання укладеного з нею договору, не підтверджує у передбаченому законом порядку факт поставки третьою особою відповідачеві товару за спірними накладними.

В заяві про вчинення кримінального правопорушення, поданій позивачем до правоохоронних органів, і по якій відкрито кримінальне провадження, сам позивач зазначає про передачу посадовими особами ТОВ «Юнік Фарма» банку право вимоги за недійсними (підробленими) документами (а.с.138,т.2), в тому числі і по спірним видатковим накладним.

З огляду на не підтвердження поставок товару за спірними видатковими накладними №198 від 24.03.2014 на суму 518 400, 00 грн., №205 від 24.03.2014 на суму 331 200,00 грн., №206 від 24.03.2014 на суму 189 600, 00 грн., у відповідача відсутня заборгованість перед третьою особою, третя особа не мала права вимоги до відповідача за вказаними накладними, такі вимоги не виникали в майбутньому, у зв'язку з чим відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 928 980, 00 грн. неіснуючої заборгованості.

Оскільки відсутні підстави для стягнення визначеної банком суми заборгованості, вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними.

Щодо посилань апелянта (позивача) на рішення Новгород-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13.08.2015 у справі №285/1462/15-ц колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України (в редакції до 15.12.2017) обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічні положення містяться і в ч.4 ст.75 ГПК України (в редакції з 15.12.2017).

Відповідно до п.2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зі змінами та доповненнями, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Як вбачається з тексту рішення Новгород-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13.08.2015 у справі №285/1462/15-ц за позовом банка до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості з поручителів, судом не досліджувалось первинні документи (докази) щодо факту поставок за спірними накладними, а лише зазначено в описовій частині, зокрема, що розмір заборгованості ТОВ «Юнік Фарма» перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за договором факторингу складає 4 444 580, 17 грн., в тому числі 928 980,00 грн. за правами вимоги до ТОВ «Юрія Фарм».

Правовідносини за договором поставки між відповідачем та третьою особою не були предметом розгляду та не досліджувалось під час розгляду справи №285/1462/15-ц, а тому посилання апелянта на преюдиційність фактів, встановлених у справі№285/1462/15-ц, є помилковими.

Щодо решти доводів апелянта про ненадання оцінки та аналізу договору про факторингове фінансування з регресом з додатковими угодами до нього, реєстрів переданих документів, видаткових накладних та податкових накладних та інших документів, переданих третьою особою позивачеві, не врахування норм матеріального права, які підлягали застосуванню при вирішені даного спору, колегія суддів зазначає, що судом надана правова оцінка як правовідносинам за договором факторингу, так і правовідносинам за договором поставки товару між відповідачем та третьою особою, безпосередньо були досліджені в оригіналах всі докази, які опосередковували як господарські операції за договором поставки, так і укладання та виконання договору факторингу.

На підставі досліджених доказів судом зроблений вірний висновок, що надані до матеріалів справи докази не підтверджують факт здійснення поставки товару за спірними накладними.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2017 у справі №910/5097/17.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2017 у справі №910/5097/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.07.2017 у справі №910/5097/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/5097/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України з урахуванням перехідних положень ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017.

Повний текст постанови підписано 23.03.2018.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко