РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.03.2018Справа № 910/20456/17
за позовом Служби автомобільних доріг у Луганській області

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю "Дорбудтехнологія"

2) товариства з обмеженою відповідальністю "Дорбудіндустрія"

про визнання недійсним договору.

Суддя Удалова О.Г.

представники учасників сторін

від позивача Пропльоткіна Н.В. (за довіреністю)

від відповідача-1 Сніжко О.Ю. (за довіреністю)

від відповідача-2 не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Служба автомобільних доріг у Луганській області (далі - позивач, Служба доріг) звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Дорбудтехнологія» (далі - відповідач-1, Товариство) та товариства з обмеженою відповідальністю «Дорбудіндустрія» (далі - відповідач-2, Новий кредитор) про визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 02-03/11/2017 від 03.11.2017.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при укладенні спірного договору відповідачі фактично замінили стягувача на стадії виконання судового рішення, незважаючи на те, що відступлення права вимоги шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачено.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.11.2017 порушено провадження у справі № 910/20456/17 та призначено розгляд справи на 07.12.2017.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.12.2017 розгляд справи відкладено на 09.01.2018 у зв'язку з неявкою сторін та невиконанням ними вимог ухвали суду від 21.11.2017.

02.01.2018 через відділ автоматизованого діловодства суду від позивача надійшла заява про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача дочірнього підприємства «Луганський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України».

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.01.2018 призначено підготовче засідання у порядку загального позовного провадження зі стадії відкриття на 06.02.2018.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.01.2018 відмовлено у задоволенні заяви Служби автомобільних доріг у Луганській області про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - дочірнього підприємства «Луганський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України».

05.02.2018 через загальний відділ діловодства суду від представника відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

05.02.2018 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшли додаткові пояснення по даній справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.02.2018 клопотання представника відповідача-2 про відкладення підготовчого відхилене як необґрунтоване та засідання відкладено підготовче засідання на 15.02.2018.

15.02.2018 через загальний відділ діловодства суду від представника відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву.

Представники сторін у підготовче засідання 01.03.2018 не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.03.2018 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання на 22.03.2018 для розгляду справи по суті.

Під час судового засідання 22.03.2018 представник позивача надав свої пояснення, відповідно до яких позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях, наявних у матеріалах справи.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні проти позову заперечував та надав пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Відповідач-2 не направив свого представника для участі в судовому засіданні 22.03.2018, причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача-2 за наявними в ній матеріалами відповідно до правил частини 9 статті 165, статті 202 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

У судовому засіданні 22.03.2018 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

16.02.2015 між Службою доріг та відповідачем-1 був укладений договір на закупівлю робіт (послуг) з експлуатаційного утримання та поточного ремонту автодоріг загального користування місцевого значення Луганської області № 4 (далі - договір генпідряду).

На виконання зазначеного договору генпідряду 16.02.2015 між Товариством та дочірнім підприємством Луганський облавтодор був укладений договір субпідряду № 2-16/02/2015 (далі - договір субпідряду), відповідно до якого відповідач-1 доручив, а дочірнє підприємство «Луганський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» зобов'язалося у 2015 році виконати на свій ризик власними і залученими силами та засобами роботи (послуги) з експлуатаційного утримання та поточного ремонту автомобільних доріг загального користування місцевого значення в Луганській області.

Рішенням господарського суду Луганської області від 20.02.2017 у справі № 913/1234/16, яке залишено без змін апеляційною інстанцією, з відповідача-1 стягнуто на користь дочірнього підприємства «Луганський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» заборгованість за виконані роботи в розмірі 2 359 115,00 грн. та судові витрати.

05.09.2017 господарським судом Луганської області було постановлено рішення у справі № 913/572/17, яким задоволено у повному обсязі позовні вимоги Товариства та стягнуто з Служби доріг суму заборгованості за договором генпідряду в розмірі 2 359 135,00 грн., а також судові витрати. Вказане рішення набрало законної сили.

У подальшому, 03.11.2017 між Товариством та відповідачем-2 було укладено договір відступлення права вимоги № 02-03/11/2017 (далі - договір відступлення).

Пунктом 1.1. вказаного правочину передбачено, що згідно умов цього договору Первісний кредитор (ТОВ «Дорбудтехнологія») відступає, а новий кредитор (ТОВ «Дорбудіндустрія») набуває право вимоги основної суми боргу, що належне першому згідно укладеного між первісним кредитором та Службою автомобільних доріг у Луганській області договору № 4 від 16.02.2015 на закупівлю робіт (послуг) з експлуатаційного утримання та поточного ремонту автодоріг загального користування місцевого значення Луганської області, а також додаткових угод до нього: № 1 від 27.03.2015, № 2 від 03.04.2015, № 3 від 30.04.2015, № 4 від 18.05.2015, № 5 від 19.06.2015, № 6 від 30.06.2015, № 7 від 31.07.2015, № 8 від 31.08.2015, № 9 від 30.09.2015, № 10 від 30.10.2015, № 11 від 27.11.2015, а також всіх змін та доповнень, актів форми КБ-2в та довідок форми КБ-3.

При цьому, пунктом 1.2. договору відступлення сторони передбачили, що заборгованість Служби доріг перед відповідачем-1, крім договору генпідряду, підтверджується рішенням господарського суду Луганської області від 05.09.2017 у справі № 913/572/17, згідно з яким стягнуто з позивача на користь Товариства 2 359 135,00 грн. боргу та 35 386,73 грн. судового збору, а також виданим на його виконання виконавчим документом - наказом господарського суду Луганської області від 18.09.2017 по справі № 913/572/17.

З матеріалів справи вбачається, а також позивачем у позові зазначено, що 14.11.2017 на адресу Служби доріг надійшов лист від Нового кредитора щодо сплати суми основної заборгованості, стягнутої рішенням господарського суду Луганської області від 05.09.2017 у справі № 913/572/17 на користь ТОВ «Дорбудіндустрія».

Позивач, звертаючись з даним позовом до суду, стверджує про недійсність договору відступлення на підставі положень статей 203, 207, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, Служба доріг вважає, що при укладенні спірного договору відступлення сторони за договором фактично змінили стягувача на стадії виконання судового рішення.

З такими твердженнями позивача суд не погоджується з огляду на нижчевикладене.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням умов цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Водночас, приписами статті 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тому незалежно від того, як сторони назвали договір, яким встановлені правовідносини, до цих відносин необхідно застосовувати норми чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини.

За своєю правовою природою укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 договір є договором відступлення права вимоги.

Нормами статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою.

За змістом статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 1.1. спірного правочину сторони погодили перехід до відповідача-2 права вимоги основної суми боргу за договором генпідряду, яка підтверджується рішенням суду по справі № 913/572/17.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

З вищевикладеного слідує, що Товариство та відповідач-2 замінили кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі договору генпідряду між Службою доріг та відповідачем-1, зазначивши при цьому обсяг зобов'язання, яке передається Новому кредитору, а саме: основна сума заборгованості, розмір якої підтверджується рішенням суду.

Водночас, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов'язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов'язання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України № 3-56гс14 від 19.08.2014.

Не погоджуючись з доводами позивача, суд зауважує, що відповідно до статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. та виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Оскільки виконання рішення суду є невід'ємною стадією процесу правосуддя, то і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному ГПК України та Законом України «Про виконавче провадження», який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Частиною 5 статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі вибуття однієї зі сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду з заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов'язковими тією мірою, якою вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

При цьому питання заміни сторони її правонаступником, у тому числі і в разі заміни кредитора у зобов'язанні, вирішується виключно судом у порядку, передбаченому статтею 334 ГПК України.

Підсумовуючи наведене, заміна кредитора у зобов'язанні, як і саме зобов'язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов'язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають.

Положенням частини 1 статті 215 ЦК України передбачено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, є підставою для визнання правочину недійсним.

При цьому, за змістом частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 ГПК України).

Відповідно до положень статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, як то передбачено частиною 1 статті 77 ГПК України.

Чинне законодавство України не містить імперативних норм щодо заборони учасникам господарських відносин продаж кредиторської заборгованості у разі наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником. Таким чином, наявність самого по собі судового рішення, яким встановлено розмір основної заборгованості Служби доріг не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору генпідряду, а тому заміна кредитора у зобов'язанні шляхом відступлення права вимоги з зазначенням у договорі обсягу зобов'язання, яке передається, не обмежує цивільних прав позивача.

З огляду на викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що Службою автомобільних доріг Луганській області належними та допустимими доказами не доведено обставин, з настанням яких закон пов'язує визнання договору відступлення права вимоги № 02-03/11/2017 від 03.11.2017 недійсним, а тому позов не підлягає задоволенню.

Судовий збір за розгляд справи відповідно положень статті 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись статтями 73-75, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Служби автомобільних доріг у Луганській області до товариства з обмеженою відповідальністю «Дорбудтехнологія» та товариства з обмеженою відповідальністю «Дорбудіндустрія» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 02-03/11/2017 від 03.11.2017 повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 29.03.2018.

Суддя О.Г. Удалова