КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2018 р. Справа№ 910/5380/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар судового засідання: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: Ващенко М.С.;

відповідача: Карандашов Я.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 11.12.2017

у справі №910/5380/16 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Центросервіс"

до Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне

товариство "Чорноморнафтогаз"

про стягнення 2 673 219,74 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Центросервіс" (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Центросервіс" (далі - відповідач) заборгованості за договором поставки №1009 від 14.11.2013 у загальній сумі 2 673 219,74 грн. (з них: 1 428 081,60 грн. - основний борг, 94 605,52 грн. - 3% річних, 1 150 532,62 грн. - інфляційні втрати), обґрунтовуючи свої вимоги тим, що заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем в частині повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару.

В процесі судового розгляду позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог (том справи - 2, аркуш справи - 78), в якій просив суд стягнути з відповідача 628 081,60 грн. заборгованості, 41 597,68 грн. 3% річних та 501 476,98 грн. інфляційних втрат.

Відповідач письмового відзиву на позов не надав, у зв'язку з чим справа розглядалася місцевим господарським судом за наявними у ній матеріалами. В усних поясненнях проти позову заперечував, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/5380/16 позов було задоволено повністю, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 628 081,60 грн. заборгованості, 41 597,68 грн. 3% річних, 501 476,98 грн. інфляційних втрат та 17 567,34 грн. витрат по сплаті судового збору. Суд в своєму рішенні зазначив про те, що відповідачем не було надано доказів, які б свідчили про відсутність заборгованості перед позивачем, у зв'язку з чим у позивача, окрім стягнення основного боргу, виникло право на нарахування та стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Судом не прийнято до уваги наданий відповідачем сертифікат Торгово-промислової палати України №5592/05-4 від 03.12.2014, яким засвідчено відповідачу форс-мажорні обставини з 27.02.2014, оскільки вказаний сертифікат не містить відомостей про укладений між сторонами Договір поставки, невиконання якого відповідачем і зумовило передання спору на вирішення господарському суду, а тому названий сертифікат не може вважатися доказом дії обставин непереборної сили на виконання відповідачем грошових зобов'язань за Договором поставки.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/5380/16 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, зокрема, щодо відсутності підписаного між сторонами Акту прийому-передачі, що визначає момент, з якого виникає заборгованість відповідача перед позивачем, та невірно застосовано норми чинного законодавства, а саме ст. 692 Цивільного кодексу України, положення Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», що призвело до прийняття неправильного по суті заявлених вимог рішення.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2018 для розгляду апеляційної скарги відповідача було сформовано колегію суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2018 апеляційну скаргу відповідача було залишено без руху, встановлено відповідачу строк для усунення недоліків, допущених при поданні апеляційної скарги, а також роз'яснено наслідки невиконання вимог суду.

19.02.2018 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів оплати судового збору на виконання вимог ухвали суду від 08.02.2018, а саме: платіжного доручення №6000505 від 19.01.2018.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2018 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та роз'яснено позивачу право подати відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк. Окрім того, було зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/5380/16.

05.03.2018 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, зазначаючи про те, що відповідач безпідставно ухиляється від проведення розрахунків з позивачем за укладеними між сторонами правочинами, внаслідок чого і виникла заборгованість, стягнення якої є предметом розгляду у даній справі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 апеляційну скаргу відповідача було призначено до розгляду у судовому засіданні на 22.03.2018.

В судовому засіданні 22.03.2018 представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/5380/16 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові у повному обсязі.

В судовому засіданні 22.03.2018 представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 22.03.2018 було оголошено перерву до 29.03.2018.

В судовому засіданні 29.03.2018 представник відповідача підтримав раніше надані пояснення, просив суд апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 29.03.2018 представник позивача також підтримав надані у попередньому судовому засіданні пояснення, просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні 29.03.2018 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані до матеріалів справи докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія Київського апеляційного господарського суду встановила наступне.

16.07.2013 між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено договір позики №746 (далі - Договір позики) (том справи - 1, аркуші справи - 8-10).

За умовами Договору позики (п.п.1.1, 1.4) позикодавець передає у власність позичальника продукцію відповідної кількості, якості та вартості, відповідно специфікації №1 (додаток №1) до даного договору, а позичальник зобов'язується повернути по закінченню терміну позики позикодавцеві таку ж кількість продукції, відповідної якості. Вартість продукції, яка передається за даним договором, становить 3 366 000000 грн., у тому числі ПДВ - 561 000,00 грн.

Порядок та строки надання позики визначені сторонами у розділі 2 Договору позики, згідно з п.п.2.1-2.3 якого продукція надається позикодавцем за адресою: база ПТОіК, АР Крим, Сакський район, село Каменоломня, вул. Київська, №7. Позикодавець передає позичальнику продукцію партіями згідно письмових заявок позичальника протягом 5 календарних днів з моменту отримання такої заявки. При передачі продукції, на підставі товаротранспортних документів, сторонами складаються акти прийому-передачі продукції, в яких зазначаються кількість, якість і вартість переданої продукції. Термін позики, на який продукція надається позичальнику, становить 120 календарних днів з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі продукції. Строк, зазначений у п.2.2 договору, може бути продовжений за письмовою згодою сторін.

В розділі 3 Договору позики сторони погодили порядок повернення позики, відповідно до п.3.1 якого після закінчення терміну, зазначеного в пункті 2.2 договору позики, позичальник зобов'язаний повернути протягом 30 днів таку ж кількість продукції, відповідної якості, зазначеної в актах прийому-передачі, складених у відповідності з п.2.1 цього договору.

В п.6.1 Договору позики передбачено, що останній є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2013. Умови договору мають однакову юридичну силу і можуть бути змінені тільки з їх взаємної згоди з обов'язковим підписанням додаткової угоди.

На виконання умов Договору позики позивач передав, а відповідач прийняв у власність продукцію - метанол технічний ГОСТ 2222-95 у кількості 127,28 т, про що сторонами було складено видаткові накладні та акти приймання-передачі (том справи - 1, аркуші справи - 12-21).

14.11.2013 між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, було укладено договір поставки №1009 (далі - Договір поставки) (том справи - 13, аркуші справи - 22-26).

За умовами Договору поставки (п.п.1.1, 2.1-2.3) постачальник зобов'язується передати (поставити) у визначений термін у власність покупця товар згідно зі специфікацією №1 (додаток №1), яка є невід'ємною частиною договору, а покупець зобов'язується прийняти цей товар і оплатити його на умовах, визначених цим договором. Товар поставляється постачальником на умовах DDP - база ПТОіК, АР Крим, Сакський р-н, село Каменоломня, вул. Київська №7 (відповідно до Інкотермс в редакції 2000 року). Транспортні витрати по доставці товару в пункт призначення включені в ціну товару. Поставка товару здійснюється в термін не більше 5 днів з моменту отримання постачальником заявки від покупця. Поставка товару може здійснюється партіями відповідно до заявки і за потребою покупця. Право власності на товар переходить з моменту отримання товару покупцем і підписання сторонами накладної та акту прийому-передачі.

Ціна та порядок здійснення розрахунків визначений сторонами у розділі 4 Договору поставки, згідно з п.4.2 якого оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 15 банківських днів після поставки товару та підписання акту прийому-передачі.

Відповідно до п.11.1 Договору поставки останній набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2013.

09.12.2013 між позивачем, як стороною-1, та відповідачем, як стороною-2, було укладено угоду про припинення зобов'язань №1051 (далі - Угода про припинення зобов'язань) (том справи - 1, аркуші справи - 28-29).

За змістом вищевказаної Угоди відповідач має зобов'язання перед позивачем з повернення продукції (метанол технічний ГОСТ 2222-95 в кількості 127,28 т.) на суму 1 428 081,60 грн., які виникли відповідно до Договору позики, термін виконання яких настав, а позивач за Договором поставки має зобов'язання перед відповідачем з поставки продукції (метанол технічний ГОСТ 2222-95 в кількості 127,28 т.) на суму 1 428 081,60 грн., термін виконання яких настав. Відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання в частині поставки і повернення продукції припиняються зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Метанол технічний ГОСТ 2222-95 в кількості 127,28 т. на суму 1 428 081,60 грн., в тому числі ПДВ 238 013,60 грн. (далі - товар), переданий стороною-1 стороні-2 за Договором позики, вважати товаром, поставленим за Договором поставки, в кількості 127,28 т і на суму 1 428 081,60 грн. з моменту підписання цієї угоди. Умови та порядок взаєморозрахунків застосовується відповідно до умов договору №1009 від 14.11.2013. З моменту підписання даної угоди вважати зобов'язання сторін по Договору позики припиненими в обсязі, зазначеному в п.1 даної угоди.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що відповідач повинен був розрахуватися з позивачем за поставлений товар у строк до 30.12.2013, але не зробив цього, що призвело до виникнення заборгованості у сумі 628 081,60 грн. (згідно із заявою позивача про зменшення розміру позовних вимог).

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку розрахуватися з позивачем, останній звернувся за захистом своїх прав до суду та просив стягнути з відповідача, окрім 628 081,60 грн. основного боргу, 41 597,68 грн. 3% річних та 501 476,98 грн. інфляційних втрат (згідно із заявою про зменшення розміру позовних вимог).

Місцевий господарський суд позов задовольнив повністю, визнавши вимоги позивача нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають як вимогам чинного законодавства, так і фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст. 712 Цивільного кодексу України).

Продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару (ст. ст. 662-664 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

В процесі судового розгляду було встановлено, що на виконання умов Договору позики позивач передав, а відповідач прийняв у власність метанол технічний ГОСТ 2222-95 у кількості 127,28 т (далі - товар) вартістю 1 428 081,60 грн., про що сторонами було складено та підписано видаткові накладні №49 від 16.07.2013 на суму 278 929,20 грн., №50 від 17.07.2013 на суму 280 500,00 грн., №52 від 24.07.2013 на суму 326 053,20 грн., №51 від 24.07.2013 на суму 262 548,00 грн., №61 від 06.08.2013 на суму 280 051,20 грн., також акти приймання-передачі від 17.07.2013, від 18.07.2013, від 25.07.2013, від 25.07.2017 та від 07.08.2013 (том справи - 1, аркуші справи - 12-21).

В подальшому між сторонами було укладено Договір поставки, за умовами якого позивач повинен був поставити відповідачу метанол технічний ГОСТ 2222-95 у кількості 130 т вартістю 1 458 600,00 грн. (з ПДВ).

Відповідно до пояснень позивача, поставка за вказаним договором позивачем не здійснювалася.

Згідно зі ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Оскільки у сторін були взаємні однорідні та невиконані зобов'язання за Договором позики і Договором поставки, сторони дійшли згоди укласти Угоду про припинення зобов'язань, в якій зазначили про те, що відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання позивача в частині поставки товару за Договором поставки і зобов'язання відповідача з повернення продукції за Договором позики припиняються зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Водночас сторони вказали про те, що метанол технічний ГОСТ 2222-95 в кількості 127,28 т. на суму 1 428 081,60 грн. (в тому числі ПДВ 238 013,60 грн.), переданий позивачем на користь відповідача за Договором позики, слід вважати товаром, поставленим за Договором поставки, в кількості 127,28 т і на суму 1 428 081,60 грн. з моменту підписання цієї угоди.

Відповідач в апеляційній скарзі наголошував на тому, що поза увагою місцевого господарського суду залишено відсутність у сторін оригіналу Акта приймання-передачі товару за Договором поставки, з урахуванням якого можливо точно встановити дату як виникнення у відповідача зобов'язання з оплати, так і дату прострочення, у разі його наявності.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Як уже зазначалося вище, у липні-серпні 2013 позивач передав відповідачу метанол технічний ГОСТ 2222-95 у кількості 127,28 т вартістю 1 428 081,60 грн. Факт передачі позивачем та отриманням даного товару відповідачем не заперечується сторонами та підтверджується звітними документами (видатковими накладними та актами приймання-передачі товару), які містять підписи повноважних представників сторін та відбитки їх печаток.

Окрім того, в укладеній сторонами Угоді про припинення зобов'язань (пункт 2 угоди) прямо вказано про те, що за згодою сторін поставлений за Договором позики товар у кількості 127,28 т вартістю 1 428 081,60 грн. вважається товаром, поставленим за Договором поставки з дати підписання даної Угоди, тобто з 09.12.2013.

Відповідно до п.3 Угоди про припинення зобов'язань умови та порядок взаєморозрахунків застосовується відповідно до умов Договору поставки.

Згідно з п.4.2 Договору поставки оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 15 банківських днів після поставки товару та підписання акту прийому-передачі.

За твердженням відповідача, оскільки між сторонами не було складено Акту приймання-передачі товару саме за Договором поставки, то неможливо встановити початок перебігу періоду прострочення.

Однак в п.4.2 Договору поставки передумовою для оплати визначено не лише факт складання Акту приймання-передачі товару, а безпосередньо поставку товару та підписання Акту приймання-передачі.

З матеріалів справи, зокрема, п.2 Угоди про припинення зобов'язань, вбачається, що сторони за взаємною згодою вирішили вважати товар, отриманий відповідачем за Договором позики, який в подальшому відповідач повинен був повернути позивачу, товаром, який поставлений позивачем за Договором поставки у тій самій кількості та за тією ж ціною, що у Договорі позики, з дати підписання сторонами вищезгаданої Угоди, тобто з 09.12.2013.

Таким чином, товаром за Договором поставки є товар, переданий відповідачу на виконання умов Договору позики. Факт передачі за Договором позики підтверджується як видатковими накладними, так і Актами приймання-передачі товару.

Відповідно до ст. ст. 664, 692 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З огляду на зарахування сторонами зустрічних зобов'язань за Договором поставки та Договором позики, в даному конкретному випадку сторони самостійно та за взаємною згодою визначили, що датою поставки товару позивачем і відповідно датою його отримання відповідачем є 09.12.2013 (дата укладення Угоди про припинення зобов'язань). Саме з названої дати у відповідача виник обов'язок по здійсненню оплати вартості поставленого товару на користь позивача.

Однак у встановлений в п.4.2 Договору поставки 15-денний строк відповідач не здійснив повний розрахунок з позивачем. Доказів, які б свідчили про протилежне суду не надано.

Колегією суддів враховано посилання відповідача на сертифікат Торгово-промислової палати України №5592/05-4 від 03.12.2014 (том справи - 1, аркуші справи - 41-44), в якому засвідчено відповідачу форс-мажорні обставини з 27.02.2014. Водночас, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, наданий відповідачем сертифікат не містить відомостей про укладений між сторонами Договір поставки, невиконання якого відповідачем і зумовило необхідність звернення позивача з даним позовом до суду, а тому цей сертифікат не може вважатися доказом дії обставин непереборної сили на виконання відповідачем грошових зобов'язань за Договором поставки.

Згідно зі ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оскільки ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про здійснення розрахунків між сторонами та відсутність заборгованості, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача 628 081,60 грн. основного боргу (згідно із заявою про зменшення розміру позовних вимог).

В ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Оскільки в процесі судового розгляду було встановлено факт прострочення виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань перед позивачем, то нарахування інфляційних трат та 3% річних є правомірним.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів дійшла висновку про його арифметичну правильність, у зв'язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача 41 597,68 грн. 3% річних та 501 476,98 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з 31.12.2013 по 15.03.2016, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Надані до матеріалів справи докази та пояснення свідчать про обґрунтованість вимог позивача, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 13, 14, 73, 74, 76, 86, 269, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/5380/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/5380/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/5380/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/5380/16, зупинену ухвалою Київського апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження у справі №910/5380/16 від 22.02.2018.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова

Повний текст постанови суду складено 30.03.2018