13 березня 2018 року
Справа № Б8/180-10
Колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у складі: Катеринчук Л.Й. (головуючий), Жуков С.В., Пєсков В.Г. прийнято Постанову від 13.03.2018 про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_4 та залишення без змін постанови Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 та ухвали Господарського суду Київської області від 15.06.2016 у справі №Б8/180/10.
Мною, Катеринчук Л.Й., при винесенні зазначеної Постанови було висловлено окрему думку, суть якої полягає в такому.
1. Вважаю такими, що прийняті без системного тлумачення законодавства про банкрутство, трудового законодавства та Конституції України висновки суду касаційної інстанції, про те, що на керуючого санацією не поширюються гарантії трудового законодавства щодо виплати середньомісячного заробітку за час затримки у розрахунку звільненого працівника відповідно до статей 116-117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 24 КЗпП України - Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.
Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. (пункт 7 Постанови Пленуму ВСУ №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів").
Відповідно до частини 4 статті 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції ЗУ №2343-ХІІ від 14.05.1992, до набрання чинності змін 19.01.2013, яка діє щодо боржника у даній справі), з дня винесення ухвали про санацію: керівник боржника відсторонюється від посади у порядку, визначеному законодавством про працю, управління боржником переходить до керуючого санацією, крім випадку, передбаченого статтею 53 цього Закону; припиняються повноваження органів управління боржника-юридичної особи, повноваження органів управління передаються керуючому санацією. Органи управління боржника протягом трьох днів з дня прийняття рішення про санацію та призначення керуючого санацією зобов'язані забезпечити передачу керуючому санацією бухгалтерської та іншої документації боржника, печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей.
Отже, законодавець передбачив можливість застосування законодавства про працю щодо звільненого керівника боржника та передбачив перехід до керуючого санацією усіх повноважень органу управління боржником. При цьому, у законодавстві про банкрутство відсутні будь-які обмеження щодо поширення на керуючого санацією норм трудового законодавства, як на керівника боржника, який повністю розпоряджається майном підприємства-боржника, укладає від його імені угоди та виконує інші повноваження в силу наданого йому правового статусу органу управління. Відтак, керуючий санацією не може бути позбавлений гарантій керівника боржника, наданих йому статтями 116-117 КЗпП України при звільненні без проведення розрахунку в день фактичного звільнення, оскільки він діє, як виконавчий орган управління боржником (директор), на якого такі гарантії поширюються згідно КЗпП України та статуту підприємства-боржника.
2. Статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни України мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Частинами 1, 7статті 43 Конституції України передбачено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Отже, особа, яка погодилась виконувати повноваження виконавчого органу управління боржником у справі про банкрутство (керуючий санацією) не може бути позбавлений права на своєчасне одержання винагороди за працю, якщо за подібних обставин таке право гарантовано законом (КЗпП України) керівнику виконавчого органу управління відповідно до статуту підприємства-боржника та норм трудового законодавства. Та обставина, що орган управління (керуючий санацією) призначається ухвалою суду у справі про банкрутство не впливає на його право на своєчасне отримання винагороди за його працю, оскільки протилежне матиме наслідком дискримінацію у правовому статусі особи, яка виконує повноваження виконавчого органу управління підприємством у процедурі банкрутства.
3. Частиною 12 статті 3-1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом (в зазначеній редакції) визначено: "Оплата послуг арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) за кожен місяць здійснення ним своїх повноважень встановлюється та виплачується в розмірі, встановленому комітетом кредиторів і затвердженому господарським судом, якщо інше не встановлено цим Законом, але не менше двох мінімальних заробітних плат та не більше середньомісячної заробітної плати керівника боржника за останні дванадцять місяців його роботи перед порушенням провадження у справі про банкрутство."
Отже, дана норма стосується розміру оплати послуг, який може визначатися керуючому санацією господарським судом. Однак, вона не передбачає жодної заборони щодо можливості виплати арбітражному керуючому, який виконує повноваження органу управління боржником (керуючому санацією, ліквідатору) його середньомісячного заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні від виконання повноважень керівника боржника.
Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 117 КЗПП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Зазначену норму права я вважаю загальною, яка діє щодо всіх юридичних осіб, незалежно від їх перебування у процедурах банкрутства та щодо всіх працівників, які виконують повноваження керівника боржника, незалежно від того, хто призначив особу керівником боржника (орган управління даної юридичної особи чи суд). Протилежне буде порушенням зазначених статей 24, 43 Конституції України, які є нормами прямої дії.
Відтак, вирішуючи спір про право на отримання середньомісячного заробітку за час затримання розрахунку з керуючим санацією ОСОБА_4, який діяв як керівник боржника, призначений судом, судам належало керуватися вимогами статті 24, частини 1 статті 117 КЗпП України, як загальними нормами права, що визначають допуск до фактичного виконання повноважень керівника боржника як форму укладення трудового договору та надають гарантію такому працівнику на отримання середньомісячного заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні з даної посади.
4. Частиною 2 статті 4 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, чинній з 19.01.2013) визначено: " Арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) з моменту винесення ухвали (постанови) про призначення його арбітражним керуючим (розпорядником майна, керуючим санацією, ліквідатором) до моменту припинення здійснення ним повноважень прирівнюється до службової особи підприємства - боржника."
Отже, починаючи з 19.01.2013 правовий статус арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією та ліквідатора), якого визначено як суб'єкта незалежної професійної діяльності, законодавцем розширено та прирівняно його до правового статусу службової особи підприємства-боржника, на якого безумовно поширюються гарантії статті 117 КЗпП України.
Разом з тим, погодившись із встановленням судами першої та апеляційної інстанцій того факту, що ОСОБА_4 був суб'єктом незалежної професійної діяльності, виконуючи повноваження керуючого санацією (пункт 46 мотивувальної частини Постанови), колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, всупереч вимогам частини 2 статті 4 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, чинній з 19.01.2013) дійшла помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог скаржника про скасування судових рішень про виплату ОСОБА_4 середньомісячного заробітку за час затримки у виплаті всіх платежів при звільненні на суму 8 700 грн. (пункти 48-49 мотивувальної частини Постанови).
5. З огляду на зазначене та приймаючи до уваги порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права на предмет застосування у процедурі банкрутства загальних норм трудового права (статті 117 КЗпП України), порушення вимог частини 2 статті 4 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, чинній з 19.01.2013), статей 3-1, 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, чинній до 19.01.2013), вважаю за можливе скасувати прийняті апеляційним судом та судом першої інстанції рішення в частині відмови у виплаті 8 700 грн. за затримку в розрахунку ОСОБА_4 та прийняти в цій частині нове рішення про стягнення з боржника на користь ОСОБА_4 8700 грн. зазначеної суми.
Суддя Верховного Суду Катеринчук Л.Й.