ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2018 року

м. Київ

Справа № 917/867/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Сухового В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Фізичної особи - підприємця

Мотрича Юрія Миколайовича - не з'явився,

Лубенської районної державної адміністрації - не з'явився,

Головного управління Держгеокадастру

у Полтавській області - не з'явився,

ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Мотрича Юрія Миколайовича

на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 (у складі колегії суддів: Гребенюк Н.В. (головуючий), Медуниця О.Є., Пелипенко Н.М.)

у справі № 917/867/16

за позовом Фізичної особи - підприємця Мотрича Юрія Миколайовича

до Лубенської районної державної адміністрації,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області,

про визнання окремої частини договору недійсною,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року Фізична особа - підприємець (далі - ФОП) Мотрич Ю.М. звернувся до суду з позовом до Лубенської районної державної адміністрації (далі - Лубенська РДА), третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області (далі - ГУ Держгеокадастру), у якому просив визнати недійсною окрему частину пункту 8 договору оренди землі від 20.07.2011 (далі - Договір оренди), укладеного між ним та Лубенською РДА, а саме: другу частину першого абзацу пункту 8, викладену в редакції "… починаючи з 13.08.2010 по 13.08.2015…".

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що зазначений пункт Договору оренди не спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки визначення початку дії Договору оренди за рік до його укладення та державної реєстрації не відповідає вимогам чинного законодавства та реальним намірам сторін.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 11.07.2016 позов задоволено. Визнано недійсною окрему частину пункту 8 Договору оренди, укладеного між Лубенською РДА та ФОП Мотричем Ю.М., який зареєстровано у відділі Держкомзему Лубенського району Полтавської області 27.10.2011 за № 00536, а саме: частину абзацу першого пункту 8, викладену в редакції "… починаючи з 13.08.2010 по 13.08.2015…".

Судове рішення мотивовано тим, що оспорювана частина пункту 8 Договору оренди не відповідає вимогам закону, оскільки цей Договір було укладено 20.07.2011 на 5 років, отже, визначення строку його дії з 13.08.2010 по 13.08.2015 не спрямовано на настання реальних наслідків, що є підставою для визнання цієї частини договору недійсною.

Рішення суду першої інстанції було оскаржене фізичною особою ОСОБА_5 (особа, яка не брала участі у справі), який у апеляційній скарзі зазначав, що суд першої інстанції фактично продовжив строк дії Договору оренди до 20.07.2016, чим порушив його (скаржника) право щодо спірної земельної ділянки, якою він користується на законних підставах відповідно до договору оренди, укладеного 01.06.2016 з ГУ Держгеокадастру.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 24.11.2016 рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.04.2017 постанову суду апеляційної інстанції скасовано, справу передано на новий розгляд до Харківського апеляційного господарського суду.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Апеляційний суд дійшов висновку, що фізична особа ОСОБА_5 має право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції відповідно до статті 91 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) у редакції, чинній до 15.12.2017.

Ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що відповідно до статті 15 Закону України "Про оренду землі" строк оренди є істотною умовою договору і сторони відповідно до статей 627, 628, 638 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), статті 180 Господарського кодексу України (далі - ГК) дійшли згоди щодо усіх істотних умов, визначивши строк дії Договору оренди з 13.08.2010 до 13.08.2015, який ґрунтуються на вже погоджених умовах, визначених в розпорядженнях Лубенської РДА від 13.09.2010 № 276 і від 15.12.2010 № 385, що відповідає положеннями статті 123 Земельного кодексу України (далі - ЗК). Позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що визначений договором строк його дії не відповідає вимогам законодавства та реальним намірам сторін, а також зважаючи на те, що державна реєстрація договору не може змінювати строк дії договору, який погоджений сторонами на підставі вільного волевиявлення у відповідності до вимог чинного законодавства, відсутні правові підстави для визнання недійсним оспорюваної частини пункту 8 Договору оренди.

Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанцій, у липні 2017 року ФОП Мотрич Ю.М. подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.07.2017, а рішення Господарського суду Полтавської області від 11.07.2016 залишити в силі.

Касаційну скаргу ФОП Мотрич Ю.М. аргументує, зокрема тим, що:

- громадянин ОСОБА_5 не є учасником правовідносин, з яких виник спір, тому висновок суду апеляційної інстанції про те, що рішення у цій справі може стосуватися прав і обов'язків цієї особи є помилковим;

- апеляційний суд невірно визначив момент досягнення згоди між сторонами Договору оренди щодо всіх його істотних умов, а також момент набуття сторонами цього Договору прав та обов'язків, та дійшов необґрунтованого висновку про погодження істотних умов договору згідно з розпорядженням Лубенської РДА;

- апеляційним судом не враховано, що передача земельної ділянки у користування іншій особі можливо лише після припинення у встановленому законом порядку права такого користування попереднього орендаря.

У відзивах на касаційну скаргу Лубенська РДА та ГУ Держгеокадастру зазначають, що постанову суду апеляційної інстанції прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням усіх фактичних обставин справи та наданням відповідної правової оцінки всім доказам. Крім того, Лубенська РДА просила про розгляд касаційної скарги за відсутності її представника.

ФОП Мотрич Ю.М. і ГУ Держгеокадастру в судове засідання своїх представників не направили, хоча були повідомлені про дату, час і місце судового засідання належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

Ураховуючи наведене, те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов'язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, Верховний Суд у складі колегії дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначених представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_5, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, заперечення на касаційну скаргу та перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

При вирішенні справи судами попередніх інстанцій установлено, що на підставі розпорядження Лубенської РДА від 13.09.2010 № 276 ФОП Мотричу Ю.М. надано в оренду земельну ділянку за межами населених пунктів на території Тарандинцівської сільської ради площею 88,774 га ріллі (землі запасу) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва терміном на 5 років, починаючи з 13.08.2010, встановивши в 2010 році орендну плату в розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки землі, що становить - 405,12 грн за 1га ріллі в рік; позивачу надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою та рекомендовано представити її на розгляд і затвердження в РДА протягом трьох місяців.

Розпорядженням Лубенської РДА від 15.12.2010 № 385 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на зазначену вище земельну ділянку ФОП Мотричу Ю.М. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; надано в оренду цю земельну ділянку терміном на 5 років, починаючи з 13.08.2010, встановлено в 2010 році орендну плату в розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки землі, що становить - 405,12 грн за 1 га ріллі в рік, та рекомендовано ФОП Мотричу Ю.М. укласти договір оренди та провести його державну реєстрацію протягом місяця.

20.07.2011 між Лубенською РДА (орендодавець) та ФОП Мотричем Ю.М. (орендар) укладено Договір оренди зазначеної земельної ділянки на умовах, наведених у розпорядженнях від 13.09.2010 № 276 та від 15.12.2010 № 385, який зареєстровано у відділі Держкомзему Лубенського району, Полтавської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 27.10.2011 за № 00536.

У пункті 8 розділу "Строк дії договору" визначено: "Договір укладено на 5 років, починаючи з 13.08.2010 по 13.08.2015 (у разі укладення договору оренди землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва-з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою). Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію".

У березні 2016 року ФОП Мотрич Ю.М. направив ГУ Держгеокадастру лист у якому зазначив про свій намір поновити Договір оренди на новий строк.

У листі від 28.04.2016 № 2732/6-16 ГУ Держгеокадастру послалося на положення Закону України "Про оренду землі" і повідомило ФОП Мотрича Ю.М., що строк дії Договору його умовами було визначено з 13.08.2010 по 13.08.2015, однак орендар не скористався наданим йому правом на поновлення цього Договору, тому підстав для його поновлення немає.

За обставин, що склалися, ФОП Мотрич Ю.М. звернувся до суду з указаним позовом і послався на невідповідність оспорюваного пункту договору вимогам статей 203, 215 ЦК, вважаючи, що така умова договору не відповідає актам законодавства та не спрямована на реальне настання визначених нею наслідків, оскільки встановлює початок дії Договору оренди за рік до його укладення та державної реєстрації.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 5 статті 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір (окрема його частина) може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Загальні засади цивільного законодавства встановлено статтею 3 ЦК. До цього переліку, зокрема, належить свобода договору.

За змістом положень статей 626, 627, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення (частина 3 статті 631 ЦК).

Зазначені норми кореспондуються з положеннями статті 180 ГК. Відповідно до частин 2, 3 цієї норми господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди є, зокрема строк дії договору.

За змістом статей 123, 124 ЗК, статті 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підстав рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування.

Відповідно до встановлених судами обставин, оспорюваний пункт 8 Договору оренди землі визначає таку істотну умову як строк його дії відповідно до зазначених розпоряджень Лубенської РДА і безпосередньо випливає з положень цих розпоряджень, які у встановленому порядку незаконними не визнано.

Судом апеляційної інстанції також установлено, що позивачу до укладення Договору оренди достеменно було відомо про умови на яких земельна ділянка передається йому в користування; як до так і при укладенні договору позивач не заперечував проти його умов, договір підписано сторонами без застереження про складання протоколу розбіжностей; у пунктах 9, 11 Договору оренди сторони погодили внесення орендарем орендної плати, у тому числі за попередній період, починаючи з 13.08.2010. Крім того, судом установлено, що як з моменту підписання Договору, так і протягом його дії позивач не звертався до орендодавця з пропозицією внести зміни до Договору, у тому числі щодо строку його дії, хоча така можливість передбачена пунктом 36 цього Договору.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний пункт Договору відповідає вимогам закону, намірам сторін та спрямований на настання відповідних правових наслідків, що обумовлені ним, тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

У сукупності оцінивши надані сторонами докази, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Викладені у касаційній скарзі доводи щодо помилковості зазначених висновків суду апеляційної інстанції спростовуються встановленими у справі фактичними обставинами та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Посилання ФОП Мотрича Ю.М. у касаційній скарзі, що рішення у цій справі не стосується прав і обов'язків громадянина ОСОБА_5, який оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, не приймається до уваги, оскільки під час нового розгляду справи апеляційний суд на виконання вказівок суду касаційної інстанції з'ясував між сторонами у справі та громадянином ОСОБА_5 наявність правового зв'язку стосовно земельної ділянки, яка є одночасно предметом двох договорів оренди. Зважаючи на те, що оскаржуване у справі рішення суду першої інстанції має у подальшому вплив на права та обов'язки ОСОБА_5 як орендаря земельної ділянки за договором від 01.06.2016 строком дії - 7 років, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку, що ця особа має право на апеляційне оскарження цього рішення відповідно до статті 91 ГПК у редакції, чинній до 15.12.2017.

Аргументи скаржника стосовно не врахування судом апеляційної інстанції, що передача земельної ділянки у користування іншій особі можливо лише після припинення у встановленому законом порядку права такого користування попереднього орендаря не мають правового значення для вирішення цієї справи, оскільки правові підстави недійсності правочину, заявлені позивачем у справі, яка розглядається, і правові підстави поновлення/припинення права користування земельною ділянкою є різними за своєю правовою природою та характером правовідносин.

Інші доводи, викладені у касаційній скарзі, були предметом дослідження суду апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК у редакції, чинній з 15.12.2017, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Наведені у касаційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК (в редакції, чинній з 15.12.2017) покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Мотрича Юрія Миколайовича залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 у справі № 917/867/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І.С. Берднік

Судді: І.С. Міщенко

В.Г. Суховий