РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.03.2018Справа № 924/985/17

За позовомПублічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Хмельницькгаз»
до Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»
про визнання договору на експлуатацію газорозподільної системи укладеним
Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Багнюк І.І.

Представники учасників справи:

від позивачаЗамкова М.О.
від відповідачаРоманюк В.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Хмельницькгаз» (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Хмельницької області з позовом, в якому просить визнати договір на експлуатацію складових газорозподільної системи між Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Хмельницькгаз», укладеним в редакції ПАТ «Хмельницькгаз».

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони зобов'язані відповідно до п.2 глави 1 розділу ІІІ Кодексу газорозподільних систем (надалі - Кодекс ГРС) врегулювати договірні відносини щодо використання газорозподільних мереж, що належать відповідачу. Єдиним можливим способом подальшого використання газопроводу, що належить відповідачу, є укладання договору на експлуатацію складових газорозподільної системи України за формою, передбаченою додатком 3 Кодексу ГРС. Однак, між сторонами не було досягнуто згоди щодо укладення такого договору, а тому на підставі ч. 1 ст. 187 Господарського кодексу України спір передано на вирішення суду.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 25.10.2017 за вказаним позовом порушено провадження у справі № 924/985/17 та призначено справу до розгляду.

Відповідач у письмовому відзиві на позов проти заявлених вимог заперечував, посилаючись на те, що:

- укладення запропонованого позивачем проекту договору не відповідає майновим інтересам відповідача, як суб'єкта підприємницької діяльності та порушує визначальні принципи здійснення підприємницької діяльності та засади цивільного законодавства, оскільки запропонований позивачем проект договору суперечить законодавству;

- договір на експлуатацію складових газорозподільної системи, наведений в додатку 3 Кодексу ГРС, ні Законом України «Про ринок природного газу», ні Кодексом ГРС, ні іншими нормативно - правовими актами не визначений як типовий або примірний договір, а також Кодексом ГРС не встановлено обов'язковість дотримання форми такого договору, позивач та відповідач при укладенні цього договору мають право викласти зміст цього договору у довільній формі, що не суперечить чинному законодавству, а тому твердження позивача про те, що запропонований позивачем проект договору за формою, визначеною додатком 3 до Кодексу ГРС є єдиним можливим способом подальшого використання газопроводу, що належить відповідачу, - не відповідає чинному законодавству;

- умови проекту договору щодо порядку оплати позивачем послуг ПАТ «Хмельницькгаз», що надаються ним як оператором ГРМ, суперечать Закону України «Про ринок природного газу», зокрема з тих підстав, що включення до проекту договору обов'язку відповідача, як замовника, з оплати послуг з експлуатації газорозподільних мереж, суперечить ч. 3 ст. 37 наведеного Закону та положенням Методики визначення та розрахунку тарифу на послуги розподілу природного газу, затвердженої постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 25.02.2016 № 236, і призведе до отримання ПАТ «Хмельницькгаз» подвійної компенсації витрат на експлуатацію газорозподільних мереж;

- відповідачем був складений протокол розбіжностей та направлений позивачу листом від 29.09.2017 № 31/12-3940, проте, істотні умови договору згідно зі ст. 180 Господарського кодексу України, зокрема і ціна, не були узгоджені між сторонами; в свою чергу, запропонована відповідачем рівень оплати за використання (експлуатацію) позивачем його майна відповідає рівню оплати за використання газорозподільних мереж, які є державним майном (п. 15 Примірного договору експлуатації газорозподільних система бо їх складових, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 № 95 «Про забезпечення ефективного використання газорозподільних систем або їх складових»);

- в протокол розбіжностей до запропонованого позивачем проекту договору відповідач включив умови, які для нього є обов'язковими згідно статуту.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 07.12.2017 матеріали справи № 924/985/17 передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

За результатами автоматизованого розподілу справу № 924/985/17 передано на розгляд судді Смирновій Ю.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2018 вирішено справу №924/985/17 розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 18.01.2018.

У підготовчому засіданні 18.01.2018 було оголошено перерву до 14.02.2018.

09.02.2018 від позивача надійшла відповідь на відзив. В ній позивач вказував на те, що відповідач, як власник газопроводу, що кваліфікується як газорозподільна система, та позивач, як оператор ГРМ, зобов'язані відповідно до п. 2 глави 1 розділу ІІІ Кодексу ГРС врегулювати договірні відносини щодо використання газорозподільних мереж, що належать відповідачу. При цьому, в силу встановленої законодавчо заборони відповідачу передавати основні засоби на баланс іншим підприємствам, укладання будь-яких договорів користування і господарського відання є неможливим, оскільки такі договори передбачають передачу складових газорозподільної системи на баланс оператора ГРМ. Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно - правовими актами щодо окремих видів договорів. Такі особливості встановлені зокрема, абз. 2 ч. 2 глави 1 розділу ІІІ Кодексу ГРС, відповідно до якого договори експлуатації, господарського відання та користування укладаються за формами, визначеними у додатках 3-5 цього Кодексу. Позивач зазначає, що вказана норма є імперативною, тобто сторони не можуть відступити від неї. Отже, єдиним можливим способом подальшого використання газопроводу, що належить відповідачу, є укладення договору на експлуатацію складових газорозподільної системи за формою, визначеною додатком 3 Кодексу ГРС. Посилання відповідача на Примірний договір експлуатації газорозподільних система бо їх складових, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 № 95 «Про забезпечення ефективного використання газорозподільних систем або їх складових» та статут також, на думку позивача, не є обґрунтованою підставою для відмови в укладенні запропонованого позивачем договору.

Позивач також наголошував, що включені відповідачем в його редакцію договору істотні умови є протиправними, оскільки умова договору про обов'язок позивача подати на затвердження до регулятора витрати, не передбачені структурою тарифу на розподіл природного газу, і взагалі будь-які відносини ПАТ «Хмельницькгаз» з НКРЕКП щодо затвердження тарифу та отримання тарифної виручки є втручанням в господарську діяльність позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2018 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 22.02.2018.

В судовому засіданні 22.02.2018 оголошено перерву до 06.03.2018.

В судовому засіданні 06.03.2018 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 06.03.2018 проти позовних вимог заперечував, просив суд у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

В судовому засіданні 06.03.2018 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Хмельницькгаз» є газорозподільним підприємством на підставі ліцензії, виданої відповідно до Постанови НКРЕКП №2248 від 01.09.2015 та здійснює господарську діяльність з розподілу природного газу (метану) вугільних родовищ.

Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» є власником підвідного газопроводу високого та середнього тиску протяжністю 53,712 км, що використовується для розподілу природного газу до об'єктів Городоцького району Хмельницької області, із спорудами на ньому (засобами електрохімзахисту, газорегуляторними пунктами та запірними пристроями).

Позивач зазначає, що відповідач та позивач зобов'язані відповідно до п. 2 глави 1 розділу ІІІ Кодексу ГРС врегулювати договірні відносини щодо використання газорозподільних мереж, які належать відповідачу, шляхом укладення договору на експлуатацію складових газорозподільної системи, форма якого визначена додатком № 3 Кодексу ГРС. У зв'язку з чим позивач з листом від 01.09.2017 Нm 077.1- ЛВ-4340-0917 надіслав відповідачу проект договору на експлуатацію газорозподільних систем та їх об'єктів з метою його укладення, проте відповідачем не підписано запропоновану позивачем редакцію договору.

Відповідачем був складений протокол розбіжностей до запропонованого позивачем договору та направлений позивачу з листом від 29.09.2017 № 31/12-3940. В цьому листі відповідач відзначив, що проект договору позивача не враховує інтереси ДК «Газ України», як власника об'єктів газорозподільної системи, на отримання плати за використання його майна, а містить лише обов'язок компанії здійснювати оплату послуг з утримання майна, в той час як витрати на утримання та ремонт майна газорозподільних мереж включаються до відповідного тарифу оператора газорозподільних систем. В протоколі розбіжностей відповідач, зокрема, висловив незгоду щодо пунктів договору, які стосуються назви договору, дати укладення, преамбули договору, предмету договору, вартості послуг та порядку розрахунків, прав та обов'язків сторін договору, відповідальності сторін, строку дії договору.

В подальшому та на час розгляду справи в суді згоди на укладення договору сторони так і не дійшли.

Частинами 1 - 4 ст. 179 Господарського кодексу України встановлюється, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Загальний порядок укладання господарських договорів передбачений ст.181 Господарського кодексу України.

Згідно вимог ч. 1- 3 ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін (ч. 2 ст. 189 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України "Про ринок природного газу" права та обов'язки оператора газорозподільної системи визначаються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, кодексом газотранспортної системи, кодексом газорозподільних систем, а також договором розподілу природного газу.

Так, на виконання вищезазначеного закону був розроблений Кодекс газорозподільних систем, який затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2494 (Кодекс ГРС).

Відповідно до п. 1 глави 1 розділу III Кодексу ГРС, експлуатацію газорозподільних систем здійснюють виключно Оператори ГРМ. Оператор газорозподільної системи - суб'єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Пунктом 2 цієї ж глави цього ж розділу Кодексу ГРС передбачено, що власники газової мережі, яка згідно з розділом II цього Кодексу кваліфікується як газорозподільна система (крім газорозподільної системи, що відноситься до державного майна), що не є Операторами ГРМ, та Оператор ГРМ, до мереж якого підключені належні власникам газорозподільні системи (або на території ліцензованої діяльності якого знаходяться споживачі, підключені до цих газорозподільних систем), зобов'язані укласти договір про експлуатацію таких газорозподільних систем, або договір господарського відання чи користування з передачею газорозподільних систем на баланс Оператору ГРМ, або оформити передачу належних власникам газорозподільних систем у власність зазначеному Оператору ГРМ (у тому числі шляхом купівлі-продажу).

Договори експлуатації, господарського відання та користування укладаються за формами, визначеними у додатках 3-5 цього Кодексу (крім газових мереж, що є державним майном).

У спірних правовідносинах відповідач виступає власником відповідних об'єктів газопостачання (власник), а позивач - оператором газорозподільних систем (оператор).

Відповідно до ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом; інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

В інших випадках згідно зі ст. ст. 6 та 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Проаналізувавши умови спірного проекту договору та протоколу розбіжностей до нього, положення Кодексу ГРС та наведені норми Господарського кодексу України, суд дійшов висновку, що договір на експлуатацію складових ГРМ, визнання укладеним якого є предметом спору у даній справі, не базується на державному замовленні, не є обов'язковим для укладання в силу прямої норми закону, жодних попередніх домовленостей щодо укладення спірного договору сторони не заключали, істотні умови договору залишилася непогодженими сторонами, тому відсутні законні підстави зобов'язувати відповідача укласти вказаний договір або визнавати його укладеним в запропонованій позивачем редакції.

Зазначений в додатку №3 до Кодексу ГРС договір на експлуатацію складових газорозподільної системи не визначений як типовий або примірний. Тому сторони при укладенні такого договору можуть відступити від дотримання його форми та визначити умови такого договору за взаємною згодою і узгодження всіх істотних умов.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 911/2354/17.

Враховуючи, що судом не встановлено жодних підстав, в силу яких у відповідача виникає обов'язок укласти договір з позивачем на запропонованих ним умовах, з огляду на законодавчо встановлений принцип свободи договору, позов задоволенню не підлягає.

Інші доводи сторін суд відхиляє, оскільки вони не впливають на встановлені судом обставини.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору у зв'язку з відмовою в позові покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 74, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено:23.03.2018

Суддя Ю.М. Смирнова