ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.03.2018

Справа № 910/1012/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., розглянувши у спрощеному провадженні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артфінброк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фреш База»

про стягнення заборгованості в розмірі 270932,72 грн.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артфінброк» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фреш База» про стягнення заборгованості в розмірі 270 932,72 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов’язань в частині здійснення оплати за отриманий від ПП «Пласт-Плюс» товар, право вимоги оплати за який, перейшло до ТОВ «ФК «Артфінброк» на підставі Договору факторингу (у вигляді відступлення права грошової вимоги) № 01112-2017/ЮОФК від 22.12.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2018 судом залишено позовну заяву без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

09.02.2018 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків, відповідно до якої, позивачем усунуто недоліки, зазначені в ухвалі Господарського суду міста Києва від 01.02.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2018 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі №910/1012/18. З огляду на те, що ціна позову у даній справі не перевищує 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, враховуючи незначну складність справи та клопотання позивача про розгляд справи у порядку спрощеного позовного, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв’язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу – для подання відповіді на відзив.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 12.02.2018 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 04080, м. Київ, вул. Костянтинівська, буд. 72, яка згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань є місцезнаходженням відповідача.

Відповідач ухвалу суду від 12.02.2018, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 16.02.2018, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення № 387.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Між Приватним підприємством «Пласт-Плюс» (далі – продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фреш База» (далі – відповідач, покупець) була досягнута домовленість про купівлю-продаж овочів та фруктів.

Надалі, продавцем здійснено поставку ТОВ «Фреш база» овочів та фруктів на загальну суму 2 147 792,88 грн., а саме: згідно видаткової накладної № РН-0001172 від 30.11.2016 було поставлено товар на суму 340 286,50 грн., згідно видаткової накладної № РН-0001270 від 02.12.2016 на суму 219 241,40 грн., згідно видаткової накладної № РН-0001273 від 05.12.2016 на суму 357 755,40 грн., згідно видаткової накладної № РН-0001274 від 06.12.2016 на суму 111 169,15 грн., згідно видаткової накладної № РН-0001294 від 08.12.2016 на суму 463 399,46 грн., згідно видаткової накладної № 1357/4 від 09.12.2016 на суму 80 300,16 грн., згідно видаткової накладної № 1357/1 від 12.12.2016 на суму 147 030,66 грн., згідно видаткової накладної № 1357/2 від 14.12.2016 на суму 107 623,44 грн., згідно видаткової накладної № 1357/3 від 16.12.2016 на суму 8 033,76 грн., згідно видаткової накладної № РН-000010 від 16.03.2017 на суму 109 315,08 грн., згідно видаткової накладної № РН-000027 від 29.03.2017 на суму 190 601,07 грн., згідно видаткової накладної № РН-000032 від 31.03.2017 на суму 13 036,80 грн., що також підтверджується Товарно-транспортними накладними б/н від 30.11.2016, від 02.12.2016, від 05.12.2016, від 06.12.2016, від 08.12.2016, від 12.12.2016, від 14.12.2016, від 16.12.2016, від 29.03.2017 та від 31.03.2017.

ТОВ «Фреш база» здійснило оплату отриманого товару частково, сплативши 1 934 839 грн., а саме: 09.12.2016 – 150 000 грн., 21.12.2016 – 150 000 грн., 22.12.2016 – 150 000 грн., 05.01.2017 – 300 000 грн., 10.01.2017 – 500 000 грн., 17.01.2017 – 500 000 грн., 15.03.2017 – 84 839 грн., 27.03.2017 – 50 000 грн. та 31.03.2017 – 50 000 грн.

В подальшому, 22.12.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артфінброк» (далі – позивач, фактор) та Приватним підприємством «Пласт-Плюс» (далі – клієнт) було укладено Договір факторингу (у вигляді відступлення права грошової вимоги) № 0112-2017/ЮОФК (далі – Договір факторингу), за умовами якого, фактор зобов’язується передати грошові кошти в сумі 212 953,88 грн. клієнту за плату, а клієнт відступає факторові своє право грошової вимоги розмірі 212 953,88 грн., у тому числі, суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, та всі можливі штрафні санкції передбачені основними зобов’язаннями та чинним законодавством України за період який може бути нараховано як до, так і після укладення цього Договору, яке належить Клієнту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку з постачання продукції, в тому числі видаткових накладних та товарно-транспортних накладних, укладених між ПП «Пласт-Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фреш База» (далі – боржник). Право вимоги переходить від клієнта до фактора з дати підписання цього Договору, а також Додатку № 2 до цього Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору факторингу детальна інформація про вимогу та структуру боргу по ній визначена в Додатку № 2 до цього Договору, який є його невід’ємною частиною.

Згідно з п. 2.1 Договору факторингу клієнт сплачує фактору плату за надане фінансування в сумі 20 000 грн. у строк до 31.12.2017, шляхом перерахування на банківський рахунок фактора, зазначений у розділі 10 цього Договору.

За умовами пункту 2.2 Договору фактор передає клієнтові грошові кошти на загальну суму 212 953,88 грн. шляхом перерахування коштів на банківський рахунок клієнта, визначений у розділі 10 цього Договору.

У відповідності до п. 4.1 Договору факторингу фактор зобов’язується:

- у разі виконання клієнтом обов’язку, визначеного п.п. 4.2. цього Договору, - передати клієнтові кошти у порядку, визначеному в п. 2.2 цього Договору;

- ознайомити клієнта з нормами ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Згідно з п. 4.2 Договору факторингу клієнт зобов’язується:

- своєчасно сплатити фактору плату за фінансування, зазначену в п. 2.1 цього Договору;

- оформити і передати фактору обов’язкову документацію, пов’язану з правом вимоги боргу, до 28.12.2017, склад якої викласти у Акті приймання-передачі документації, який буде невід’ємною частиною цього Договору.

Строк цього Договору починає свій перебіг з 22.12.2017 та діє до 31.12.2017, а щодо виконання прийнятих сторонами на себе зобов’язань, до повного їх виконання (п. 6.2 Договору).

Додатком № 1 до Договору факторингу, сторонами викладено «Підтвердження ознайомлення клієнта з умовами факторингу».

Додатком № 2 до Договору факторингу сторонами викладено «Структуру боргу грошової вимоги, що передається клієнтом факторові».

Додатком № 3 до Договору факторингу сторонами викладено «Склад документації, що передана клієнтом фактору».

28.12.2017 між клієнтом та фактором укладено Додатковий договір № 1 до Договору факторингу, за умовами якого, сторони домовились внести зміни у пункти 2.1 та 2.2 Договору факторингу.

Згідно з п. 2.1 Договору факторингу (з урахуванням Додаткового договору № 1 від 28.12.2017) клієнт сплачує фактору плату за надане фінансування в сумі 20 000 грн. без ПДВ у строк до 29.01.2018, шляхом перерахування на банківський рахунок фактора, зазначений у розділі 10 цього Договору.

Відповідно до п. 2.2 Договору факторингу (з урахуванням Додаткового договору № 1 від 28.12.2017) фактор передає клієнтові грошові кошти на загальну суму 212 953,88 грн. у строк до 29.01.2018, шляхом перерахування на банківський рахунок клієнта, визначений у Розділі 10 цього Договору.

16.01.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артфінбро» звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фреш База» із Вимогою № 1 вих. № 45 від 15.01.2018, у якій повідомило про укладення Договору факторингу та вимагало сплатити заборгованість у розмірі 212 953,88 грн. з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.

Позивач зазначає, що станом на 30.01.2018 відповідач зобов’язання зі сплати на користь позивача 212 953,88 грн. основного боргу не виконав, в зв’язку з чим, позивач вимушений був звернутись з позовом до суду.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об’єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Частиною 1 статті 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За загальним правилом правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі (ст. 208 ЦК України).

При цьому, відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Також, за приписами ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договір, відповідно до ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України).

Статтею 641 ЦК України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Таким чином, оскільки додані до матеріалів справи специфікації та видаткові накладні містять найменування товару, його кількість, ціну та підпис уповноважених осіб сторін, суд приходить до висновку, що між ТОВ «Фреш База» та ПП «Пласт-Плюс» мало місце укладення правочину на поставку товару у спрощений спосіб.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 662 Цивільного кодексу України встановлено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Судом досліджено наявні у матеріалах справи докази, надані позивачем на підтвердження поставки ПП «Пласт-Плюс» відповідачу товару, а саме видаткові накладні № № РН-0001172 від 30.11.2016 на суму 340 286,50 грн., № РН-0001270 від 02.12.2016 на суму 219 241,40 грн., № РН-0001273 від 05.12.2016 на суму 357 755,40 грн., № РН-0001274 від 06.12.2016 на суму 111 169,15 грн., № РН-0001294 від 08.12.2016 на суму 463 399,46 грн., № 1357/4 від 09.12.2016 на суму 80 300,16 грн., № 1357/1 від 12.12.2016 на суму 147 030,66 грн., № 1357/2 від 14.12.2016 на суму 107 623,44 грн., № 1357/3 від 16.12.2016 на суму 8 033,76 грн., № РН-000010 від 16.03.2017 на суму 109 315,08 грн., № РН-000027 від 29.03.2017 на суму 190 601,07 грн., № РН-000032 від 31.03.2017 на суму 13 036,80 грн., що також підтверджується Товарно-транспортними накладними б/н від 30.11.2016, від 02.12.2016, від 05.12.2016, від 06.12.2016, від 08.12.2016, від 12.12.2016, від 14.12.2016, від 16.12.2016, від 29.03.2017 та від 31.03.2017.

В свою чергу, ТОВ «Фреш база» було здійснено часткову оплату отриманого товару в розмірі 1 934 839 грн., що підтверджується банківськими виписками по особовому рахунку ПП «Пласт-Плюс», копії яких наявні у матеріалах справи, а саме: 09.12.2016 – 150 000 грн., 21.12.2016 – 150 000 грн., 22.12.2016 – 150 000 грн., 05.01.2017 – 300 000 грн., 10.01.2017 – 500 000 грн., 17.01.2017 – 500 000 грн., 15.03.2017 – 84 839 грн., 27.03.2017 – 50 000 грн. та 31.03.2017 – 50 000 грн.

Таким чином, з урахуванням здійсненої відповідачем часткової оплати товару, у відповідача перед ПП «Пласт-Плюс» станом на 22.12.2017 наявна заборгованість в розмірі 212 953,88 грн.

Доказів оплати товару на всю суму здійснених ПП «Пласт-Плюс» поставок товару сторонами до матеріалів справи не надано.

Щодо строків оплати товару, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу.

При цьому, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Таким чином, беручи до уваги положення ч. 4 ст. 538 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був розраховуватись за поставлений ПП «Пласт-Плюс» товар після його прийняття, тобто у день поставки товару, визначений у вищевказаних видаткових накладних.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.12.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артфінброк» та Приватним підприємством «Пласт-Плюс» було укладено Договір факторингу (у вигляді відступлення права грошової вимоги) № 0112-2017/ЮОФК, за умовами якого, фактор зобов’язується передати грошові кошти в сумі 212 953,88 грн. клієнту за плату, а клієнт відступає факторові своє право грошової вимоги розмірі 212 953,88 грн., у тому числі, суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, та всі можливі штрафні санкції передбачені основними зобов’язаннями та чинним законодавством України за період який може бути нараховано як до, так і після укладення цього Договору, яке належить Клієнту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку з постачання продукції, в тому числі видаткових накладних та товарно-транспортних накладних, укладених між ПП «Пласт-Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фреш База». Право вимоги переходить від клієнта до фактора з дати підписання цього Договору, а також Додатку № 2 до цього Договору.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 Цивільного кодексу України).

Відповідно до загальної теорії цивільного права суб’єктами зобов’язання є управомочена особа (кредитор) та зобов’язана сторона (боржник). Кредитор – це особа, яка уповноважена вимагати від боржника виконання певної дії або утримання від неї, а боржник – це особа, на яку покладений обов’язок вчинити таку дію. Суб’єктивне право, яке належить управомоченій стороні у зобов’язані є правом вимоги, а суб’єктивний обов’язок сторони є боргом.

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю правовою суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним. Змістом договору передбачається, що його метою є заміна особи на активній стороні зобов’язання зі збереженням решти елементів зобов’язальних правовідносин за плату, і не передбачається надання послуг із фінансування під відступлення права грошової вимоги. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Так, відповідно до частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

За змістом статті 1079 Цивільного кодексу України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з ч. 1 ст. 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно з п. 2.1 Договору факторингу клієнт сплачує фактору плату за надане фінансування в сумі 20 000 грн. без ПДВ у строк до 29.01.2018, шляхом перерахування на банківський рахунок фактора, зазначений у розділі 10 цього Договору.

Відповідно до п. 2.2 Договору факторингу фактор передає клієнтові грошові кошти на загальну суму 212 953,88 грн. у строк до 29.01.2018, шляхом перерахування на банківський рахунок клієнта, визначений у Розділі 10 цього Договору.

Як вбачається з матеріалів справи, фактором було сплачено клієнту грошові кошти у розмірі 212 953,88 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 1 від 23.01.2018 на суму 50 000 грн., № 381 від 23.01.2018, № 383 від 24.01.2018 на суму 50 000 грн., № 388 від 24.01.2018 на суму 50 000 грн. та № 17655158 від 25.01.2018 на суму 12 953,88 грн., в свою чергу клієнтом було сплачено фактору 20 000 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 7 від 26.01.2018 на суму 20 000 грн.

Додатками № 1, 2 та 3 до Договору факторингу, сторонами викладено Підтвердження ознайомлення клієнта з умовами факторингу, Структуру боргу грошової вимоги, що передається клієнтом факторові та Склад документації, що передана клієнтом фактору.

16.01.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артфінбро» звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фреш База» із Вимогою № 1 вих. № 45 від 15.01.2018, у якій повідомило про укладення Договору факторингу та вимагало сплатити заборгованість у розмірі 212 953,88 грн. з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.

ТОВ «Фреш База» у відповідь на вказану Вимогу надало Відповідь вих. № 14/02-1 від 14.02.2018, у якій зазначило, що постачальником своєчасно не надано податкового кредиту на загальну суму 382 493,41 грн., а відтак ТОВ «Фреш База» не має можливості включити витрати до податкової декларації, що спричиняє негативні наслідки для відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Таким чином, оскільки первісний кредитор, ПП «Пласт-Плюс» був замінений на нового ТОВ «Фінансова компанія «Артфінброк», ТОВ «Фреш База» мав сплати кошти у розмірі 212 953,88 грн. на користь ТОВ «Фінансова компанія «Артфінброк».

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, обов’язку зі сплати заборгованості у розмірі 212 953,88 грн., ТОВ «Фреш База» виконано не було.

Пунктом 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати, підтверджені матеріалами справи і не спростовані відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основної суми боргу в розмірі 212 953,88 грн.

Крім основної заборгованості, позивач просить суд також стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 47 689,77 грн. та 3% річних у розмірі 10 289,07 грн.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, позивачем здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат у межах всіє суми поставки, здійсненої ПП «Пласт-Плюс».

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року N 14 (далі - Постанова) грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Згідно з п. 1.2 Постанови правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 1.3 Постанови з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

З огляду на те, що згадану статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Відповідно до п. 1.10 Постанови за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Як вбачається з пунктів 3.1, 3.2 Постанови, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з п. 4.1 Постанови сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат саме кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

В свою чергу, 3 % річних та інфляційні втрати не ставляться в залежність від того, чи передбачені вони умовами Договору, чи ні, оскільки не є штрафними санкціями, а лише способом захисту майнового права та інтересу кредитора.

З матеріалів справи вбачається, що саме ПП «Пласт-Плюс» отримано від боржника грошові кошти у розмірі 1 934 839,00 грн., та в межах строку під час якого мало місце порушення грошового зобов’язання ТОВ «Фреш-База», саме ПП «Пласт-Плюс» було кредитором боржника.

В подальшому, 22.12.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артфінброк» та Приватним підприємством «Пласт-Плюс» було укладено Договір факторингу (у вигляді відступлення права грошової вимоги) № 0112-2017/ЮОФК, за умовами якого, фактор зобов’язується передати грошові кошти в сумі 212 953,88 грн. клієнту за плату, а клієнт відступає факторові своє право грошової вимоги розмірі 212 953,88 грн., у тому числі, суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, та всі можливі штрафні санкції передбачені основними зобов’язаннями та чинним законодавством України за період який може бути нараховано як до, так і після укладення цього Договору, яке належить Клієнту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку з постачання продукції, в тому числі видаткових накладних та товарно-транспортних накладних, укладених між ПП «Пласт-Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фреш База». Право вимоги переходить від клієнта до фактора з дати підписання цього Договору, а також Додатку № 2 до цього Договору.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, законодавець передбачив право відступлення тільки дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки на момент укладення договору факторингу відповідач виконав свої зобов’язання перед первісним кредитором (ПП «Пласт-Плюс») зі сплати основного боргу у розмірі 1 934 839 грн. у повному обсязі, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками, а позивачу передано право грошової вимоги у розмірі 212 953,88 грн., то Договір факторингу не породжує жодних прав та обов’язків для ТОВ «Фреш База» перед ТОВ «Фінансова компанія «Артфінброк» в частині відносин у межах основного боргу в розмірі 1 934 839 грн., а лише в частині основного боргу в розмірі 212 953,88 грн.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 17 червня 2015 року № 3-235гс15 та від 16 вересня 2015 № 3-555гс15.

Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат нарахованих на суму основного боргу в розмірі 1 934 839 грн., кредитором за якими було ПП «Пласт-Плюс» задоволенню не підлягають.

В свою чергу, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат нарахованих на суму основного боргу в розмірі 212 953,88, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 5 245,78 грн. та інфляційних втрат у розмірі 19 512,25 грн.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов’язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 – 238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фреш База» (04080, м. Київ, вулиця Костянтинівська, будинок 72; ідентифікаційний код: 39692519) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артфінброк» (02093, м. Київ, вулиця Бориспільська, будинок 26 Д, офіс 3; ідентифікаційний код: 38960167) заборгованість в розмірі 212 953 (двісті дванадцять тисяч дев’ятсот п’ятдесят три) грн. 88 коп., 3 % річних в розмірі 5 245 (п’ять тисяч двісті сорок п’ять) грн. 78 коп., інфляційні втрати в розмірі 19 512 (дев’ятнадцять тисяч п’ятсот дванадцять) грн. 25 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 565 (три тисячі п’ятсот шістдесят п’ять) грн. 68 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 256 та підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено: 30.03.2018.

Суддя О.А. Грєхова