КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2018 р. Справа№ 910/22683/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

секретар судового засідання: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: Миргородова О.Ю., Гамарц О.С.;

відповідача: Гордієнко М.М., Оприсняк Б.Р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 11.12.2017

у справі №910/22683/15 (суддя Мельник В.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецвагон

Транслізинг"

про стягнення 2 458 116,41 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Одеська залізниця" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецвагон Транслізинг" (далі - відповідач) 2 458 116,41 грн. збитків, завданих внаслідок сходження вагону з вини відповідача, як власника вагону.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про необґрунтованість і непідтвердженість вимог позивача належними та допустимими доказами, просив суд в позові відмовити повністю. Зокрема, відповідач наголошував на тому, що працівники позивача допустили вагон до експлуатації, порахувавши його повністю справним та придатним до експлуатації, чим порушили норми експлуатації вагонів. Окрім того, жодних нарікань на незабезпечення власником вагону, технічно справного утримання вагона не було як і під час відправлення вагона, та і за весь час його експлуатації.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/22683/15 залучено до участі у справі правонаступника позивача - Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця". В задоволенні позову відмовлено. При цьому у своєму рішенні місцевий господарський суд зазначив про те, що на момент інциденту спірний вагон у складі поїзду №1619 перебував у фактичному володінні позивача, який відповідно до Статуту залізниць України здійснював перевезення, тобто правомірно володів зазначеним вагоном. З огляду на положення ч.2 ст. 1187 Цивільного кодексу України, яка встановлює, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, заявлені позивачем до стягнення збитки не підлягають відшкодуванню відповідачем.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/22683/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення по суті заявлених позовних вимог. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

- у зв'язку з припиненням, в період проведення у даній справі судової експертизи, господарської діяльності Державним підприємством "Одеська залізниця" внаслідок реорганізації відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", 06.12.2017 на адресу суду позивачем було подано клопотання про заміну позивача у справі (Державного підприємства "Одеська залізниця") її правонаступником - Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця". Однак судом першої інстанції не винесено окремої ухвали про заміну сторони її правонаступником, а зазначено про таку заміну в рішенні, внаслідок чого було порушено право Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" на захист та не надано можливості залізниці скористатися іншими своїми процесуальними правами;

- відповідно до ст. 398 Цивільного кодексу України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Право володіння спірним вагоном №67395277 не передавалось у встановленому законом порядку, залізницею здійснювалось перевезення вантажу, а не вагону. Договір оренди, підряду тощо, між сторонами стосовно зазначеного вагону не укладався. В зв'язку з вищезазначеним, висновок суду про те, що збитки мають бути в даному випадку відшкодовані саме залізницею є необґрунтованим;

- першопричиною сходження з рейок вагону №67395277 стало зародження втомних тріщин в лівій боковій рамі №31248 вагона №67395277 внаслідок ударного перевантаження;

- матеріалами справи, наявними у справі доказами, а також проведеною у справі експертизою, доведено факт завдання шкоди саме внаслідок вкочування одного з коліс першої колісної пари другого візка вагона №67395277 на головку рейки, що сталося через зародження втомних тріщин в лівій боковій рамі №31248 вагона №67395277 внаслідок ударного перевантаження, які в подальшому призвели до руйнування лівої бокової рами №31248 візка вагона №67395277 під впливом експлуатаційного навантаження.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.01.2018 апеляційну скаргу було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданової С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2018 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданової С.О., Мартюк А.І.) було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та роз'яснено відповідачу право подати відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

20.02.2018 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на безпідставність доводів позивача. На думку відповідача, позивачем не доведено наявність підстав, з урахуванням яких саме відповідач є особою, яка має відшкодувати 2 458 116,41 грн. збитків, заявлених позивачем до стягнення у даній справі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.02.2018 апеляційну скаргу було призначено до розгляду в судовому засіданні на 15.03.2018.

В судовому засіданні 15.03.2018 представники позивача підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просили суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/22683/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В судовому засіданні 15.03.2018 представники відповідача заперечували проти апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просили суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 15.03.2018 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані до матеріалів справи докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду встановила наступне.

02.03.2014 на перегоні Буялик - Чорноморська Одеської залізниці під час слідування поїзда №1619 відбулося сходження 22-го з голови поїзда вагона №67395277, власником якого є відповідач, обома колісними парами другого за напрямком руху візка.

За вказівкою начальника залізниці №Н-6/44 від 03.03.2014 було призначено комісію з розслідування вищевказаної транспортної події, з викликом відповідних представників та спеціалістів.

В ході проведення службового розслідування (Акт службового розслідування серйозного інциденту від 02.03.2014 - том справи - 1, аркуші справи - 41-44) встановлено, що при слідуванні поїзда 1619 вагою 4953 тони, 216 вісей, у складі 54-х завантажених вагонів, при електровозі ВЛ80т №1837 приписки локомотивного депо Знам'янка, під управлінням локомотивної бригади депо Помічна у складі машиніста Іванова Л.Г., помічника машиніста Французана А.М. на 1264 км ПК 4 прямої ділянки непарної колії перегону Буялик - Черноморська при швидкості руху 62 км/год сталося сходження 22-го з голови поїзда завантаженого залізорудним концентратом напіввагона 67395277 обома колісними парами другого за напрямком руху візка, через злам щелепи лівої бокової рами 31248 цього візка, з наступним виходом вагона у негабарит до парної колії, саморозчепленням автозчепів між 21-м та 22-м вагонами та спрацюванням автогальм. Поїзд зупинився головою на 1265 км перегону Буялик - Чорноморська. Відстань між 21-м та 22-м вагонами склала 200 метрів. У цей час пасажирський поїзд №310 сполученням Одеса - Сімферополь при електровозі BЛ80c 2346 приписки локомотивного депо Котовськ, під управлінням локомотивної бригади депо Одеса-Сортувальна у складі машиніста Конюхова M.М. та помічника машиніста Лисенка C.І., рухався по парній колії у зустрічному напрямку. У світі прожектора локомотивна бригада виявила вагон, який знаходився у негабариті, у зв'язку з чим машиніст застосував екстрене гальмування, проте при швидкості руху 90 км/год було допущено бічне співударяння електровозу та вагону, через що електровоз та 12 вагонів складу пасажирського поїзду отримали пошкодження бокових частин кузовів. Пасажирський поїзд №310 зупинився на 1263 км ПК 4 перегону Чорноморська - Буялик. Напіввагон №67395277 моделі 12-9044, який належний на праві власності відповідачу, 2012 року побудови - ТОВ "Трансмаш" - тавро 1281, ТОВ-1 854 - ВЧДЕР Клепарів Львіської залізниці - 11.02.2014, причина - вищербина на поверхні кочення колеса. Бокова рама №31248 була виготовлена підприємством ТОВ "Амстед- Рейл", країна США, тавро 6732, у 2012 році. Колія безстикова, пряма ділянка, рейки типу Р-65, шпали залізобетонні, скріплення типу КБ. Відхилень у колії, для встановленої швидкості руху вантажних поїздів не більше 80 км/год не виявлено. Обстеженням частин бокової рами №31248 встановлено, що злам щелепи буксового прорізу відбувся на відстані 396 мм від краю рами. Розвиток тріщини розпочався на опорній поверхні бокової рами, з переходом на вертикальні стінки із зовнішньої та внутрішньої сторони бокової рами. Поверхня зламу має неоднорідну структуру з площею 58% крупнозернистої структури та темними площинами різних відтінків. Обстеженням протилежного буксового прорізу цієї бокової рами також виявлено наскрізну тріщину на відстані 380 мм від краю рами з виходом на вертикальні стінки рами. Із зовнішньої сторони довжина тріщини складає 50 мм, з внутрішньої сторони - 42 мм. Причиною сходження з рейок вагона №67395277 стався злам щелепи лівої бокової рами №31248 другого за напрямком руху візка цього вагону, який виник через незабезпечення власником вагону технічно справного утримання вагона, що є порушенням ст. 68 Статуту залізниць України та не відповідає вимогам пп.9.1, 9.4, 9.12 Правил технічної експлуатації залізниць України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 20.12.1996 №411. Бокова рама візка моделі 18-7020 не витримала гарантійний термін експлуатації, що є порушенням вимог ОСТ 32.183-2001.

Наказом Міністерства інфраструктури України №12 від 12.01.2012 було затверджено Положення про класифікацію транспортних подій на залізничному транспорті України, згідно з яким транспортну подію, яка відбулася 02.03.2014, класифіковано як серйозний інцидент та віднесено за відповідачем.

Наказом Міністерства інфраструктури України №27 від 01.04.2011 затверджено Положення про систему управління безпекою руху поїздів у Державній адміністрації залізничного транспорту України, відповідно до п.6.14 якого рішення щодо остаточної класифікації та причин транспортних подій приймає начальник Головного управління безпеки руху та екології - Головний ревізор з безпеки руху поїздів і автотранспорту Укрзалізниці. Таке рішення є обов'язковим для всіх підприємств, причетних до транспортної події, незалежно від форми власності та підпорядкування.

Начальником Головного управління безпеки руху Укрзалізниці було складено Технічний висновок №ЦРБ-39/106 від 13.03.2014, згідно з яким транспортну подію, яка відбулася 02.03.2014 на перегоні Буялик - Чорноморська, класифіковано як серйозний інцидент та віднесено за власником вагона - відповідачем (том справи - 1, аркуш справи - 193).

Позивач вважає, що внаслідок вищезгаданого серйозного інциденту, який мав місце 02.03.2014, позивачу було завдано збитків, загальна сума яких становить 2 458 116,41 грн.

Позивач листом №131-01/318 від 17.04.2014 (том справи - 1, аркуш справи - 328) направив відповідачу розрахунки завданих збитків та просив перерахувати 2 458 116,41 грн. на рахунок позивача.

Відповідач у листі вих.№177 від 29.04.2014 (том справи - 1, аркуші справи - 331) зазначив про те, що в даному випадку відповідач є постраждалою особою, а не винуватцем, у зв'язку з чим відшкодовувати збитки не зобов'язаний.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку відшкодувати завдані позивачу збитки, останній звернувся за захистом своїх прав до суду та просив стягнути з відповідача 2 458 116,41 грн. збитків.

Місцевий господарський суд в задоволенні вимог позивача відмовив, визнавши їх необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають як вимогам чинного законодавства, так і фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

В ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст. ст. 224, 225 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема: додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Отже, для визначення підстав застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, розміру збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою і збитками, вини відповідача. При цьому обов'язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданих збитків та прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання і збитками покладено на позивача.

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про стягнення збитків у сумі 2 458 116,41 грн., завданих внаслідок сходження вагону, власником якого є відповідач.

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

В ст. 1187 Цивільного кодексу України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. ст. 397, 398 Цивільного кодексу України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Основні правові, економічні та організаційні засади діяльності залізничного транспорту загального користування визначено Законом України «Про залізничний транспорт», а відносини, пов'язані з діяльністю транспорту, у тому числі залізничного, регулюються Законом України «Про транспорт», іншими актами законодавства України.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про транспорт» нормативні акти, які визначають умови перевезень, порядок використання засобів транспорту, шляхів сполучення, організації безпеки руху, охорони громадського порядку, пожежної безпеки, санітарні та екологічні вимоги, що діють на транспорті, є обов'язковими для власників транспорту і громадян, які користуються послугами транспорту та шляхами сполучення.

Постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998 (із змінами і доповненнями) було затверджено Статут залізниць України, згідно зі ст. 6 якого вантаж - це матеріальні цінності, які перевозяться залізничним транспортом у спеціально призначеному для цього вантажному рухомому складі. Вантажовідправником (відправником вантажу, вантажовласником) є зазначена у документі на перевезення вантажу (накладній) юридична чи фізична особа, яка довіряє вантаж залізниці для його перевезення. Вантажоодержувачем (одержувачем вантажу, вантажовласником) є зазначена у документі на перевезення вантажу (накладній) юридична чи фізична особа, яка за дорученням вантажовідправника отримує вантаж.

Відповідно ст. 2 Статуту залізниць України останній визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом.

В ст. ст. 31, 68 Статуту залізниць України передбачено, що залізниця зобов'язана подавати під завантаження справні, придатні для перевезення відповідного вантажу, очищені від залишків вантажу, сміття, реквізиту, а у необхідних випадках - продезінфіковані вагони та контейнери. Залізничні колії, локомотиви і вагони підприємств повинні утримуватися ними згідно з правилами, затвердженими власниками цих підприємств чи органами, до сфери управління яких вони належать. Локомотиви і вагони, що належать підприємствам і експлуатуються в загальній мережі залізниць, повинні відповідати вимогам Правил технічної експлуатації залізниць України.

Наказом Міністерства транспорту України №411 від 20.12.1996 було затверджено Правила технічної експлуатації залізниць України, які встановлюють основні положення та порядок роботи залізниць і працівників залізничного транспорту України, основні розміри, норми утримання найважливіших споруд, пристроїв та рухомого складу і вимоги, які ставляться до них, систему організації руху поїздів та принципи сигналізації. Правила технічної експлуатації обов'язкові для усіх підрозділів та працівників залізничного транспорту.

В розділі 9 Правил технічної експлуатації залізниць України наведено загальні вимоги до рухомого складу та спеціального рухомого складу, згідно з п.п.9.1, 9.12 якого рухомий склад, а також спеціальний самохідний рухомий склад має утримуватися в експлуатації у справному стані, що забезпечує безперебійну роботу, безпеку руху, охорону праці і своєчасно проходити планово-попереджувальні види ремонту і технічного обслуговування. Локомотиви і вагони, що належать іншим відомствам, підприємствам та організаціям і виходять на колії загальної мережі залізниць, мають відповідати вимогам цих Правил. Порядок обертання такого рухомого складу на коліях загальної мережі залізниць визначається Державною адміністрацією залізничного транспорту України, а порядок виходу локомотивів на станцію примикання - начальником дирекції залізничних перевезень (начальником залізниці).

В процесі судового розгляду місцевим господарським судом було призначено судову експертизу, проведення якої доручено Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз.

За результатами проведеного експертного дослідження (комплексної інженерно-транспортної експертизи) було складено висновок №4455/4456 від 31.10.2017 (том справи - 9, аркуші справи - 34-68), в якому зазначено про те, що дії власника вагону №67395277 відповідали вимогам п.п.9.1, 9.12 Правил, ст. 68 Статуту залізниці, п.1.3 Правил у частині забезпечення вагона №67395277 у справному стані. Оскільки зміна конструкції вагона №6739527 не проводилась, то і невідповідності дій власника вагона вимогам п.п.5.2.1 Правил не було. Також експерти вказали про те, що власник вагона не може самостійно виявити наскрізну тріщину з внутрішньої сторони буксового прорізу бокової рами №31248 вагона №67395277, оскільки на шляху прямування контроль технічного стану даного вагона здійснюють працівники Укрзалізниці. Власник вагона не може самостійно визначати необхідність ремонту вагона чи його комплектуючих. Необхідність ремонту вагона визначають працівники Укрзалізниці і надсилають запит на проведення відповідного ремонту власнику вагона. Власник вагона вирішує тільки питання стосовно оплати вартості ремонту.

Позивачем не надано ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції належних доказів, які б спростовували висновки судових експертів, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з судом першої інстанції відносно необґрунтованості доводів позивача про те, що сходження з рейок вагона №67395277 сталося у зв'язку зі зламом щелепи лівої бокової рами №31248 другого за напрямком руху візка цього вагону, який виник внаслідок незабезпечення власником вагону технічно справного утримання вагона, що є порушенням ст. 68 Статуту залізниць України та не відповідає вимогам пп.9.1, 9.4, 9.12 Правил технічної експлуатації залізниць України.

Судом враховано додані позивачем до позову матеріали (технічний висновок про причину серйозного інциденту та протоколи оперативних нарад), в яких зазначено про порушення відповідачем ст. 68 Статуту залізниць України, п.п.9.1, 9.4, 9.12 Правил технічної експлуатації залізниць України. Однак при цьому перелічені норми, на які послався позивач, не містять конкретних вимог щодо власників вагонів, які не були виконані відповідачем.

Посилання позивача на те, що бокова рама візка моделі 18-7020 не витримала гарантійний термін експлуатації, що є порушенням вимог ОСТ 32.183-2001, спростовуються наданими суду поясненнями та доказами.

В ході судового розгляду було встановлено, що на дату настання спірного інциденту вагон №67395277 був завантажений у відповідності до допустимих норм, був без зауважень випущений зі станції відправлення та слідував до місця його сходження з колії. Названий вагон мав технічний паспорт, був прийнятий в експлуатацію залізницею, має сертифікат відповідності та вчасно передавався на поточний ремонт, що в свою чергу свідчить про дотримання відповідачем вимог Правил технічної експлуатації залізниць України. Відповідні обставини підтверджені під час проведення судової експертизи у даній справі.

Як уже зазначалося вище, в ч.2 ст. 1187 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

На дату, коли відбулося сходження спірного вагону, останній перебував у фактичному володінні позивача, який відповідно до Статуту залізниць України здійснював перевезення, а відтак правомірно володів зазначеним вагоном у розумінні положень статей 397, 398 Цивільного кодексу України і саме до позивача може бути застосовано норми ч.2 ст. 1187 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зважаючи на надані пояснення сторін та докази, колегія суддів дійшла висновку про те, що в даному випадку відсутній повний склад цивільного правопорушення, з яким законодавство пов'язує відшкодування збитків, зокрема, протиправна поведінка та вина відповідача, а відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення виключає відповідальність особи (в даному випадку - відповідача), у зв'язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В своїй апеляційній скарзі позивач посилався на те, що судом першої інстанції не було винесено окремої ухвали про заміну сторони її правонаступником.

З цього приводу необхідно зазначити, що відповідне право на участь у судовому розгляді, подання пояснень та доказів було реалізовано позивачем (правонаступником первісного позивача) на стадії апеляційного оскарження під час перегляду ухваленого місцевим господарським судом рішення у даній справі. При цьому, суд звертає увагу на те, що первісним позивачем було Державне підприємство «Одеська залізниця», а правонаступником позивача є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» і апеляційна скарга була подана Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі її регіональної філії «Одеська залізниця». Одним із представників позивача в суді апеляційної інстанції була Миргородова О.Ю., яка приймала участь під час розгляду даної справи у місцевому господарському суді і була обізнана з процесом розгляду справи. Жодних додаткових пояснень чи доказів, окрім тих, які вже надавалися місцевому господарському суду правонаступником первісного позивача в суді апеляційної інстанції не надано.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом не було допущено порушення норм процесуального права, які могли б слугувати підставою для скасування прийнятого у даній справі рішення.

Відповідно до ст. ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Надані до матеріалів справи докази та пояснення сторін свідчать про необґрунтованість та непідтвердженість вимог позивача, у зв'язку з чим позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 13, 14, 73, 74, 76, 86, 129, 269, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/22683/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/22683/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/22683/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк

Повний текст постанови суду складено 21.03.2018