ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

29.03.2018 Справа № 920/6/18

Суддя господарського суду Сумської області Заєць С.В., перевіривши матеріали позовної заяви

за позовом: Північно-східного офісу Держаудитслужби в особі Управління

Північно-східного офісу Держаудитслужби в Сумській області

(Покровська площа, буд. 11, м. Суми, Сумська область, 40030),

до відповідача: Комунального підприємства "Шляхрембуд" Сумської міської

ради (вул. Лебединська, буд. 3, м. Суми, Сумська область, 40030)

про стягнення 28000 грн. 00 коп.

За участю представників сторін:

від позивача: Соловей П.О.;

від відповідача: Маківський О.В.;

при секретарі судового засідання Гордієнко Ж.М.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Північно-східного офісу Держаудитслужби в особі Управління Північно-східного офісу Держаудитслужби в Сумській області відповідно до вимог позовної заяви просить суд стягнути з Комунального підприємства «Шляхрембуд» Сумської міської ради 28 000 грн. 00 коп. відшкодування збитків, завданих нецільовим використанням бюджетних коштів, в наслідок придбання відповідачем обладнання всупереч заходам, передбаченим Комплексною цільовою програмою реформування і розвитку житлово-комунального господарства міста Суми на 2015-2017 роки.

Представник третьої особи подав суду письмові пояснення щодо позову, в якому зазначає, що відповідач виконав вимоги щодо збільшення статутного капіталу, що підтверджується матеріалами справи. Позивач фактично намагається зменшити статутний капітал КП «Шляхрембуд» СМР у спосіб не передбачений законодавством, адже розмір статутного капіталу комунального унітарного підприємства, визначається відповідною місцевою радою, що передбачено ч. 4 ст. 78 КГ України, тобто лише на підставі рішення Сумської міської ради. На підставі викладеного представник третьої особи просить суд прийняти законне і обґрунтоване рішення та не допустити порушення Конституційних прав відповідача та третьої особи.

Представник позивача подав суду письмову відповідь на письмові пояснення третьої особи, в якій не погоджується з позицією третьої особи та наполягає на задоволенні позовних вимог.

16.03.2018 позивачем подано обґрунтування своєї позиції по справі.

27.03.2018 позивач подав до суду доповнення до обгрунтвання своєї позиції по справі від 27.03.2018.

27.03.2018 відповідачем подано до суду клопотання від 26.03.2018 про закриття провадження у справі, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

27.03.2018 відповідачем подано до суду доповнення до відзиву, в якому відповідач зазначає, що в даній справі має місце публічно-правовий спір та владні управлінські функції позивача відносно відповідача - зокрема повернення бюджетних коштів до відповідного бюджету, що передбачено ст. 117 Бюджетного кодексу України.

Подані сторонами письмові пояснення та документи на їх підтвердження оглянуті судом в судовому засіданні та долучені до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 29.03.2018 надав у сні пояснення в обґрунтування своєї позиції по справі та просив суд позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 29.03.2018 надав усні пояснення в обґрунтування своєї позиції по справі та наполягав на задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами проведеної Північно-східним офісом Держаудитслужби планової ревізії фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства «Шляхрембуд» Сумської міської ради за період з 01.03.2013 по 31.01.2017 року було виявлено порушення, які задокументовані в акті ревізії від 22.05.2017 № 05-08/02.

На підставі висновків акта ревізії контролюючим органом сформовано вимогу від 23.062017 № 20-18-05-14-12/2214 «Про усунення порушень» в строк до 21.07.2017.

Невиконання Комунальним підприємством «Шляхрембуд» Сумської міської ради вимоги у визначений строк, а саме незабезпечення відшкодування збитків, зумовило необхідність звернення Держаудитслужби до суду із цим позовом.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначає Закон України від 26 січня 1993 року № 2939-XII «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (далі - Закон № 2939-XII) у редакції, чинній на момент розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до ст. 1 Закону № 2939-XII здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Президентом України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).

Згідно з Положенням про Державну аудиторську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2016 року № 43 (далі - Положення), Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи (пункт 7 Положення).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 2939-XII державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.

Пунктом 6 Положення передбачено, що Держаудитслужба має право в установленому порядку, зокрема: пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства (підп. 16); порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (підп. 20); у разі виявлення збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку (підп. 23).

Положенням установлено, що Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підп. 9 п. 4).

Згадані норми узгоджуються з положеннями ст. 10 Закону № 2939-ХІІ, якою визначено права органу державного фінансового контролю. Зокрема, у п. 7 цієї статті передбачено право цього органу пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

У ст. 10 Закону № 2939-ХІІ встановлено право органу державного фінансового контролю звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (п. 10), а також при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку (п. 13).

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону № 2939-XII законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

Таким чином, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначити їх розмір у встановленому законодавством порядку та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність з вимогами законодавства і в цій частині вона є обов'язковою до виконання. Стосовно відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом пред'явлення вимоги. Такі збитки відшкодовуються в добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Як убачається зі змісту позовної заяви, орган державного фінансового контролю просив суд стягнути збитки з підконтрольного органу на користь місцевого бюджету.

Так, позивачем у справі є Держаудитслужба як суб'єкт владних повноважень у розумінні положень КАС України, правовий статус якої визначено Законом № 2939-XII, згідно з яким їй надано право звертатись до суду з відповідним позовом про відшкодування збитків.

Отже, здійснення органом державного фінансового контролю своїх повноважень (владних управлінських функцій) обумовлює виникнення правовідносин з підконтрольною установою, які мають публічно-правовий характер.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті-), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності;

2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду,

3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин;

4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі;

5) справи у спорах щодо цінних паперів;

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю);

7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов'язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції;

8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство;

9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;

10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності;

11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України «Про третейські суди», якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті;

12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою;

13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав;

14) справи у спорах про захист ділової репутації;

15) інші справи у спорах між суб'єктами господарювання;

16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець.

У даному випадку позовні вимоги Позивача не підпадають під жодну із перелічених категорій справ, що відносяться до юрисдикції господарських судів.

Згідно ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження,

звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних., медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень».

Водночас, суд звертає увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового не лише за наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи його посадової особи, а й за умови здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Так, позивачем у справі є Держаудитслужба як суб'єкт владних повноважень у розумінні положень КАС України, правовий статус якої визначено Законом N 2939-ХП, згідно з яким їй надано право звертатись до суду з відповідним позовом про відшкодування збитків чи повернення коштів до бюджету, з чим Позивач не визначився.

Отже, здійснення органом державного фінансового контролю своїх повноважень (владних управлінських функцій) обумовлює виникнення правовідносин з підконтрольною установою, які мають публічно-правовий характер.

Велика палата у складі Верховного суду у своїй постанові від 12.03.2018р. по справі № 826/9672/17 висловила аналогічну позицію. У даній справі адміністративні суди першої та апеляційної інстанцій відмовили Держаудитслужбі у відкритті провадження у порядку КАС України. Велика палата у складі Верховного суду вказані ухвали скасувала та направила справу до суду першої інстанції для розгляду у порядку КАС України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що Господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

У даному випадку спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, тобто Сумським окружним адміністративним судом.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, суд-

УХВАЛИВ:

1. Закрити провадження у справі № 920/6/18 у зв'язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ГПК України ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Відповідно до п. 17.5 Розділу ХI Перехідних положень ГПК України апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст ухвали складено 30.03.2018.

Суддя С. В. Заєць