ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
УХВАЛА

м. Київ

26.03.2018

Справа № 910/3229/18

За заявою          Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокар-777»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіатранс»

про видачу судового наказу

Суддя Літвінова М.Є.

Без виклику учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

20.03.2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокар-777» звернулось до господарського суду міста Києва з заявою про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіатранс» 9 500,00 грн. заборгованості за послуги перевезення вантажу, 175, 47 грн. пені, 85,50 грн. інфляційних втрат та 15,58 грн. 3% річних.

Розглянувши подану заяву на предмет наявності правових підстав для видачі судового наказу, суд зазначає наступне.

Так, підстави та порядок видачі судового наказу врегульовано положеннями Розділу ІІ Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 статті 147 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 2 статті 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Наявність спору про право, вирішується судом у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 3 статті 150 Господарського процесуального кодексу України до заяви про видачу судового наказу додаються, зокрема копія договору, укладено у письмовій формі (у тому числі електронній) формі, за якими пред’явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Заявник зазначає, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Автокар-777» на виконання Договору № 16 від 07.02.2018 року було прийнято до перевезення автомобільним транспортом вантаж та доставлено в місце призначення в обумовлені строки, що підтверджується товарно – транспортною накладною № 86 від 07.02.2018 року з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу.

В подальшому, 21.02.2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокар-777», було направлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Сіатранс» рахунок на оплату № 357 від 08.02.2018 року, акт надання послуг № 357 від 08.02.2018 року, заявку від 07.02.2018 року, товаро - транспортну накладну, що підтверджується супровідним листом № 394 від 21.02.2018 року, списком № 1120 згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів, який отримано останнім 22.02.2018 року.

Окрім того заявник зазначає, що враховуючи положення розділу 4 договору про надання транспортно – експедиційних послуг № 16 від 07.02.2018 року та заявки № 16 від 07.02.2018 року боржник мав здійснити оплату наданих послуг з перевезення вантажу до 27.02.2018 року на загальну суму 9 500, 00 грн.

З поданих суду документів вбачається, що заявником подано суду акт надання послуг № 357 від 08.02.2018 року та акт звіряння взаємних розрахунків за період з 01.02.2018 року по 19.03.2018 року, проте вказані акти підписані лише заявником, а відтак не може підтверджувати згоди боржника з розміром заборгованості. А відтак, у суду відсутні підстави вважати заявлену позивачем вимогу безспірною.

Окрім того, зі списку № 1120 згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів від 21.02.2018 року та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (№ відпралення (ШКТ) 088), не вбачається за можливе встановити конкретний обсяг матеріалів, направлених Товариству з обмеженою відповідальністю «Сіатранс».

За таких обставин судом встановлено, що заявником не надано суду доказів на підтвердження суми заборгованості, яка вказана у тексті заяви про видачу судового наказу.

Таким чином, заявником не повністю зазначено обставини та не вказано доказів, на яких ґрунтуються його вимоги щодо видачі судового наказу в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 9 500,00 грн., що є порушенням приписів частин другої та третьої статті 150 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України суд відмовляє у видачі судового наказу, якщо, зокрема, заяву подано з порушенням вимог статті 150 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Що стосується видачі судового наказу в частині вимог про стягнення з боржника 175, 47 грн. пені, 85, 50 грн. інфляційних втрат та 15, 58 грн. 3% річних, суд відзначає наступне.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Нормами статті 1 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Таким чином, пеня за своєю правовою природою не є заборгованістю за договором, а являється видом штрафних санкцій, яку сторона зобов’язання сплачує у разі невиконання/неналежного виконання зобов’язань та у випадку, якщо відповідальність у вигляді пені була передбачена договором.

Пунктом 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитору зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вимоги про сплату нарахувань передбачених частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у зв'язку з порушенням грошових зобов’язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов’язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов’язань.

Відповідно до частини 3 статті 152 Господарського процесуального кодексу України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов'язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Розглянувши подані заявником матеріали, суд зазначає, що в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, які за своєю правовою природою не є вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором та не підлягають розгляду в порядку наказного провадження.

Згідно з пункту 3 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.

У відповідності до частини 2 статті 154 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу в частині вимог щодо стягнення з боржника суми основного боргу в розмірі 9 500, 00 грн. на підставі пунктів 1, 8 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України, а щодо стягнення з боржника 175,47 грн. пені, 85,50 грн. інфляційних втрат та 15,58 грн. 3% річних – на підставі пункту 3 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, суд звертає увагу заявника на те, що до поданої заяви про видачу судового наказу не додано її копію (примірник) з доданими до неї документами для боржника.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до положень частини 2 статті 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Керуючись статтями 148, 150, 152, 153, 154, 234 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,-

У Х В А Л И В:

1. Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Автокар-777» у видачі судового наказу за вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіатранс» 9 500, 00 грн. заборгованості за послуги перевезення вантажу, 175, 47 грн. пені, 85,50 грн. інфляційних втрат та 15,58 грн. 3% річних.

2. Ухвала набирає законної сили 26.03.2018 року та може бути оскаржена в апеляційному порядку у строки, встановлені статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя                                                                                                    М.Є. Літвінова