Суд
УХВАЛА

06 березня 2018 року

м. Київ

справа № 910/17932/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Львова Б.Ю.,

розглянувши матеріали заяви фізичної особи-підприємця Сабибіна Максима Олександровича (далі - ФОП Сабибін М.О.)

про перегляд постанови Вищого господарського суду України у складі колегії суддів: Козир Т.П. (головуючий), Гольцової Л.А., Шевчук С.Р. від 28.09.2017

за позовом публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" (далі - Банк)

до ФОП Сабибіна М.О.

про стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 Банк звернувся до ФОП Сабибіна М.О. з позовом про стягнення боргу в розмірі 54 435,93 грн., з якого: 19 477,64 грн. боргу за кредитом, 16 551,67 грн. боргу з процентів за користування кредитом, 14 715,36 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором, 3 691,26 грн. боргу з комісії за користування кредитом.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору від 10.04.2013.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.09.2015 (суддя Ломака В.С.) позовні вимоги задоволено: з ФОП Сабибіна М.О. на користь Банку стягнуто 19 477,64 грн. боргу за кредитом, 16 551,67 грн. боргу з процентів за користування кредитними коштами, 14 715,36 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 3 691,26 грн. боргу з комісії за користування кредитом.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2017 (колегія суддів у складі: головуючого Тищенко А.І. суддів Отрюха Б.В., Михальської Ю.Б.): апеляційну скаргу ФОП Сабибіна М.О. залишено без задоволення; рішення господарського суду міста Києва від 23.09.2015 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.09.2017 у справі № 910/17932/15 (у складі колегії суддів: Козир Т.П. (головуючий), Гольцової Л.А., Шевчук С.Р.): касаційну скаргу ФОП Сабибіна М.О. залишено без задоволення; постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2017 залишено без змін.

24.11.2017 ФОП Сабибін М.О. звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 28.09.2017 у справі № 910/17932/15 з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини першої статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України, Кодекс; у редакції, чинній до 15.12.2017) - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

09.01.2018 на підставі підпункту 1 пункту 1 розділу XI "Перехідні положення" ГПК України (у редакції, чинній після 15.12.2017) заява про перегляд постанови у справі №910/17932/15 була передана до Касаційного господарського суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.01.2018 для розгляду заяви ФОП Сабибіна М.О. про перегляд названої постанови Вищого господарського суду України від 28.09.2017 у порядку розділу XII-2 ГПК України визначено колегію суддів Касаційного господарського суду у складі: Селіваненко В.П. (головуючий), Булгакова І.В. і Львов Б.Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 29.01.2018: заяву ФОП Сабибіна М.О. про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 28.09.2017 у справі № 910/17932/15 залишено без руху; надано ФОП Сабибіну М.О. строк для усунення недоліків до 19.02.2018.

19.02.2018 ФОП Сабибіним М.О. подано до Верховного Суду заяву про усунення недоліків на виконання ухвали Верховного Суду від 29.01.2018.

За приписами підпункту 1 пункту 1 розділу XI "Перехідні положення" ГПК України (у редакції, чинній після 15.12.2017) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у господарських справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного господарського суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Як доказ неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, до заяви додано копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.11.2016 у справі № 308/9798/14-ц.

Також на підтвердження невідповідності прийнятої постанови Вищого господарського суду України від 28.09.2017 у справі № 910/17932/15 викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права до заяви додано копію постанови Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 11.10.2017 у справі № 347/1910/15-ц (№ 6-1374цс17).

Крім того, заявником надано копію постанови Апеляційного суду Вінницької області від 05.12.2017 у справі № 127/14769/16-ц.

ФОП Сабибін М.О. стверджує, що судами попередніх інстанцій не враховано те, що Банком не надано належних та допустимих доказів повідомлення заявника під розписку про зміну розміру процентної ставки, а повідомлення про тарифи на сайті банку не є підтвердженням виконання обов'язку повідомлення клієнта про таку зміну, що, на думку заявника, суперечить висновку Верховного Суду України у справі № 6-1374цс17.

Також ФОП Сабибін М.О. вважає, що нарахування процентів у сумі 10 604,49 грн. є неправомірним, оскільки нарахування заборгованості за процентами за ставкою 56% є односторонньою зміною умов договору, що здійснена з порушенням норм чинного законодавства, а до пені та комісії повинен був бути застосований строк позовної давності.

Крім того, заявник стверджує, що судами не враховано позицію, висловлену в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.11.2016 у справі № 308/9798/14-ц, з огляду на яку ФОП Сабибін М.О. вважає, що Банк ухилився від проведення належним чином додаткової угоди, чим навмисно збільшував суму боргу, продовжуючи нараховувати проценти та пеню.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про необхідність відмови в допуску справи до провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 11116 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) заява про перегляд судових рішень господарських судів може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 11116 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) заява про перегляд судових рішень господарських судів може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Суд касаційної інстанції зазначає, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Залишаючи без змін рішення та постанову судів попередніх інстанцій у справі № 910/17932/15, суд касаційної інстанції виходив з такого: ФОП Сабибін М.О. звернувся до Банку із заявою б/н про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, відповідно до змісту якої, підписавши означену заяву, клієнт надає свою згоду з Умовами та Правилами банківських послуг (знаходяться на сайті банку www.pb.ua), Тарифами банка, які разом з цією заявою складають Договір банківського обслуговування; підписавши заяву, в порядку діючого законодавства, клієнт засвідчує згоду на ведення з Банком документообігу, в тому числі підписання угод, договорів, додаткових угод до них, заяв, актів, платіжних та інших документів, як шляхом власноручного підписання, так і шляхом накладання електронного цифрового підпису, отриманого в порядку, передбаченому умовами та правилами банківських послуг; своїм підписом ФОП Сабибін М.О. приєднався та зобов'язався виконувати умови, викладені в Умовах і Правилах надання банківських послуг, Тарифах ПриватБанку - Договорі банківського обслуговування в цілому; відносини між банком та клієнтом можуть вирішуватись як шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод до цього Договору, так і шляхом обміну інформацією/узгодження по банківському обслуговуванню з клієнтом через web-сайт банку.

Також суд касаційної інстанції виходив з того, що норми чинного законодавства надають сторонам договору банківського рахунку можливість передбачити в ньому положення про надання банком клієнту овердрафту - короткострокового кредиту, який надається понад залишок грошових коштів на поточному рахунку клієнта в цьому банку в межах заздалегідь обумовленої суми шляхом дебетування його рахунка, що мало місце у спірних правовідносинах, які склались між сторонами у справі з приводу виконання укладеного між ними договору банківського обслуговування від 10.04.2013; таке кредитування рахунку клієнта надавало ФОП Сабибіну М.О. можливість здійснювати платежі за умови відсутності або недостатність грошових коштів на його рахунку; укладений сторонами договір банківського обслуговування містив елементи договору банківського рахунку та кредитного договору на умовах овердрафту; умовами укладеного сторонами договору передбачено змінювану процентну ставку; з 01.07.2014 було внесено чергові зміни до Умов та правил надання банківських послуг, якими, зокрема, змінено відсоткову ставку за користування кредитом понад 90 днів; про час вступу в дію нових розмірів відсоткових ставок за користування кредитним лімітом ФОП Сабибіну М.О. були надіслані смс-повідомлення, також банком доводилася інформація через електронні системи Приват24; ФОП Сабибін М.О. не надавав до банку письмової вимоги про незгоду з Умовами та Правилами; у спірний період ФОП Сабибін М.О. користувався послугами банку, чим прийняв внесені зміни до Умов та правил надання банківських послуг; відповідач отриманий кредит не погасив, внаслідок чого у останнього утворився борг у сумі 19477,64 грн., борг з процентів за користування кредитом у розмірі 16 551,67 грн., борг з комісії за користування кредитом - 3 691,26 грн.

У частині стягнення суми пені суди першої та апеляційної інстанцій, з якими погодився суд касаційної інстанції, виходили з того, що вона відповідає положенням договору та приписам законодавства про порядок та строки нарахування, оскільки умовами договору встановлено інший період нарахування пені, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України.

Також судом касаційної інстанції зазначено, що посилання ФОП Сабибіна М.О. на порушення судами першої та апеляційної інстанцій статті 258 Цивільного кодексу України є необґрунтованим, оскільки про застосування позовної давності відповідач не заявляв, у зв'язку з чим наведена норма не підлягала застосуванню до спірних правовідносин.

Водночас з ухвали від 16.11.2016 у справі № 308/9798/14-ц, яку додано до заяви в обґрунтування підстави для перегляду рішення суду касаційної інстанції, вбачається, що суд касаційної інстанції виходив з того, що: публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором; відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_8 отримав кредит у розмірі 10 000 дол. США на придбання автомобіля та 3 999,50 дол. США на сплату страхових платежів, зі строком повернення до 20.07.2012; на забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору 21.07.2006 між банком та ОСОБА_9 було укладено договір застави транспортного засобу.

Крім того, суд касаційної інстанції виходив з необхідності врахування суті взаємопов'язаних кредитних і заставних зобов'язань, факту прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації, що передбачено умовами укладеного між сторонами кредитно-заставного договору, що породжувало для кредитора обов'язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором), а ухилення від вчинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора.

Дослідивши додані до заяви матеріали та доводи, викладені у заяві ФОП Сабибіна М.О. про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 28.09.2017 у справі № 910/17932/15, здійснивши аналіз зазначеного судового рішення та оскаржуваної постанови, Касаційний господарський суд вважає, що підстави для висновку про наявність неоднакового застосування касаційним судом норм матеріального права відсутні, оскільки прийняття таких рішень у вказаних заявником справах зумовлені відмінними одна від одної підставами виникнення спорів та пов'язані з різними фактичними обставинами, які були встановлені під час розгляду справ, перевірка правильності встановлення яких виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Крім того, з постанови Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 11.10.2017 у справі № 6-1374цс17 (№ 347/1910/15-ц), яку додано до заяви в обґрунтування підстави для перегляду рішення суду касаційної інстанції, вбачається, що 09.11.2011 ОСОБА_10 звернувся з письмовою анкетою-заявою (б/н) до публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про надання йому кредиту в розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки; у заяві відповідач висловив згоду з тим, що заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Скасовуючи заочне рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25.01.2016, ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.07.2016 та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.03.2017 та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд України виходив з того, що апеляційний суд неправильно застосував положення частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України, розглянувши по суті подану до суду апеляційної інстанції заяву відповідача про застосування позовної давності, оскільки згадана стаття є нормою матеріального права, а при розгляді справи суд апеляційної інстанції здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції, а нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції.

Також Верховним Судом України у справі № 6-1374цс17 зроблено висновок про те, що у разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають: визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Крім того, Верховним Судом України зроблено висновок про те, що відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

ФОП Сабибін М.О. у поданій заяві про перегляд судового рішення не вказує, якому саме висновку, викладеному у постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 11.10.2017 у справі № 6-1374цс17 щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, не відповідає оскаржувана постанова Вищого господарського суду України від 28.09.2017, не зазначає, які конкретно норми матеріального права були застосовані, на його думку, неналежним чином.

Також не підтверджено подібність правовідносин, відображених у постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 11.10.2017 у справі № 6-1374цс17 та в судовому рішенні, щодо якого подано заяву.

ФОП Сабибініним М.О., крім того, здійснено посилання на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 05.12.2017 у справі № 127/14769/16-ц.

Проте Касаційний господарський суд зазначає, що встановлений статтею 11116 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) перелік підстав для подання заяви про перегляд судових рішень є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. На підтвердження неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права повинні бути надані постанови касаційної інстанції; однак заявником, на порушення такої вимоги, на підтвердження неоднакового застосування норм матеріального права надано постанову Апеляційного суду Вінницької області від 05.12.2017 у справі № 127/14769/16-ц, на яку не може бути здійснено посилання на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 11116 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017).

Доводи поданої заяви фактично зводяться до висловлення незгоди з прийнятими у справі судовими рішеннями, проханням про повторний перегляд матеріалів справи, переоцінку доказів та встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 "Справа "Пономарьов проти України" (заява № 3236/03) вказано, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення у справі "Рябих проти Росії", заява N 52854/99).

Аналогічна позиція викладена і в рішенні Європейського суду з прав людини від 29.10.2015 зі справи "Устименко проти України" (заява N 32053/13).

З урахуванням наведеного доводи заяви ФОП Сабибіна М.О. про неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для допуску даної справи до провадження Верховного Суду відсутні.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України (у редакції, чинній після 15.12.2017), статтями 11116, 11117, 11121 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017), Касаційний господарський суд

У Х В А Л И В:

1. Відмовити фізичній особі-підприємцю Сабибіну Максиму Олександровичу у допуску справи № 910/17932/15 до провадження Верховного Суду.

2. Копію ухвали разом із копією заяви надіслати особам, які беруть участь у справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов