КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2018 р. Справа№ 910/17529/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Пашкіної С.А.

Андрієнка В.В.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від позивача: Розумовський О.С. - керівник

Руденко А.С. - адвокат

від третьої особи 4: Лошаков Д.С. - адвокат

інших учасників справи: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_5

на рішення Господарського суду міста Києва, ухваленого 11.12.2017, повний текст якого складений 13.12.2017,

у справі № 910/17529/17 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Інженерний центр «Енергомаш»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тімсен»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача 1. Приватний нотаріус Харківського нотаріального округу Дегтярьова Ангеліна Володимирівна

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 2. Повне товариство "Ломбард "Надія" Письменна Н.Є. і компанія"

3. ОСОБА_8

4. ОСОБА_5

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсним укладеного між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу від 06.01.2014, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою А.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 2.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що спірний правочин, в силу ст. 234 ЦК України, є фіктивним, тобто таким, який вчинено без наміру створення правових наслідків, якими ним обумовлювались, зокрема, відповідач ухилився від здійснення оплати за договором, а позивач (в особі колишнього керівника) мав намір уникнути звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитом, і обидві сторони діяли з умислом, що згідно зі ст. 203, 2015 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2017, повний текст якого складений 13.12.2017, у справі № 910/17529/17 позовні вимоги задоволено повністю.

Рішення суду ґрунтується на тому, що наведені обставини в сукупності свідчать про умисел обох сторін оспорюваного правочину (і продавця в особі колишнього керівника, і відповідача як покупця) приховати справжні наміри учасників правочину, який полягав в уникненні звернення стягнення на майно в процесі виконання судового рішення про стягнення заборгованості та виведення нерухомості з власності позивача, а відтак, спірний договір за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України і за правилами статті 215 цього Кодексу - підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Вказаних висновків суд дійшов виходячи з того, що:

- позивач в особі колишнього керівника, відчужуючи на користь відповідача за оспорюваним договором нерухоме майно, був обізнаний про наявність судового спору стосовно стягнення з нього (як боржника за кредитним договором) заборгованості на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», а отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на таке нерухоме майно;

- при цьому, відчуження такого нерухомого майна відбулося на користь пов'язаної юридичної особи - ТОВ «Тімсен», єдиним учасником якого виступав ОСОБА_9, який також одночасно з цим був керівником ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Енергомаш-Проект», учасником якого, в свою чергу, був керівник позивача;

- докази здійснення відповідачем оплати за придбане нерухоме майно за спірним договором на користь позивача в матеріалах справи відсутні, і протягом 2015-2017 років позивач не вчиняв жодних дій на стягнення вартості відчуженої нерухомості, що в сукупності свідчить про свідомий намір сторін щодо невиконання зобов'язань по такому договору, а також про намір сторін приховати справжні наміри учасників правочину, зокрема, щодо уникнення звернення стягнення на нерухоме майно, і що свідчить про те, що оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків;

- жодних належних та допустимих доказів в розумінні приписів ст.ст. 33, 34 ГПК України на підтвердження факту складання акту прийому-передачі спірного майна в порядку п. 4.1 спірного договору ні відповідачем, ні ОСОБА_10 суду не було надано.

Також судом першої інстанції при вирішення спору по суті враховано докази наявності кримінального провадження № 0002023 від 03.09.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 388, ч. 1 ст. 188-1, ч. 1 ст. 172, ч. 1 та ч. 5 ст. 191 та ч. 4 ст. 190 КК України, яке перебуває в провадженні Головного слідчого управління Національної поліції України, та яке порушено, зокрема, за фактами вчинення відносно ТОВ «Тімсен», ТОВ «Інженерний центр «Енергомаш» і ТОВ «Завод енергетичного машинобудування» кримінальних правопорушень, передбачених наведеними статтями, щодо розтрати майна товариства, захоплення приміщень, заволодіння злочинним шляхом майном підприємств.

Не погоджуючись з рішенням, 22.12.2017 ОСОБА_5 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі № 910/17592/17 повністю і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовної заяви.

В апеляційній скарзі заявник послався на те, що спірне рішення є незаконним, необґрунтованими та підлягає скасуванню.

В обґрунтування вказаної позиції заявник послався на те, що:

- висновки суду першої інстанції про те, що спірний договір є фіктивним та не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є передчасними та необґрунтованими, оскільки, на виконання такого договору позивач передав відповідачу нерухоме майно, що виключає можливість визнання такого правочину фіктивним;

- сам лише факт відсутності акту приймання-передачі не свідчить про фіктивність спірного договору, адже майно за ним було передано позивачем в момент державної реєстрації права власності на майно з відповідачем;

- наявність кримінального провадження № 0002023 від 03.09.2015, на що послався суд першої інстанції в оспорюваному рішенні, в розумінні ст.ст. 34, 35 ГПК України (в редакції, яка діяла станом на дату винесення оспорюваного рішення) не є належним та допустимими доказом фіктивності спірного договору, оскільки не підтверджує умисного, незаконного відчуження нерухомого майна, а судові рішення, в тому числі вироки щодо притягнення керівних осіб позивача та відповідача до відповідальності за вчинення фіктивного правочину вістуні;

- щодо посилань суду першої інстанції на те, що відчуження спірного нерухомого майна відбулося на користь пов'язаної юридичної особи, апелянт зазначив про те, що ст. 627 ЦК України встановлює що сторони є вільними, в тому числі і у виборі контрагента;

- виконання або невиконання умов договору має значення лише для визнання наслідків його недійсності та, відповідно, не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним.

Заявником до апеляційної скарги не було додано доказів сплати судового збору.

09.01.2018 від позивача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшло заперечення проти відкриття апеляційного провадження, у якому позивач зазначає про відсутність в апеляційній скарзі та описі вкладення належним чином засвідченого документу про сплату судового збору та не обґрунтовані підстави для звільнення від сплати судового збору.

Ухвалою колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Пашкіна С.А., Сітайло Л.Г. від 11.01.2018 апеляційну скаргу залишено без руху, апелянту роз'яснено, що він має право протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали усунути недоліки, а саме, подати до Київського апеляційного господарського суду докази про сплату судового збору в сумі 2 400 грн.

24.01.2018 від апелянта через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано квитанцію № 1304451FA8 від 23.01.2018 на суму 2 400 грн.

Ухвалою від 25.01.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі № 910/17529/17, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - до 08.02.2018.

07.02.2018 від позивача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 по справі № 910/17529/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 - без задоволення з посиланням на ті самі обставини, що й при зверненні до суду з позовом, а саме на те, що фактична передача спірного майна не відбулась, оплату за його придбання не здійснено, спірний договір спрямований на ухилення від проведення розрахунків позивача з ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та з фіскальними органами, під керівництвом ОСОБА_11 відбувався незаконний розпродаж майна позивача, що знаходилось у заставі банку, що встановлено ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 16.11.2016 у справі № 757/56370/16-к.

Крім того позивачем зазначено, що 06.01.2015 між ним та відповідачем було укладено 5 договорів купівлі-продажу нерухомого майна, в тому числі і оспорюваний договір, і враховуючи обставини, за яких укладались вказані договори, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з п'ятьма позовними заявами про визнання таких договорів недійсними і на даний час судовими рішеннями у справах всі договори визнані недійсними (справи № 910/4088/17, № 910/9291/17, № 910/8923/17 та № 910/7547/17).

Станом на 12.02.2018 інших відзивів та будь-яких клопотань до суду не надходило, з огляду на що ухвалою від 12.02.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Господарського суду міста Києва, ухваленого 11.12.2017, повний текст якого складений 13.12.2017, справу № 910/17529/17 призначено до розгляду на 27.02.2018 о 13:30.

Розпорядженням № 09.1-08/504/18 від 26.02.2018, у зв`язку перебуванням судді Сітайло Л.Г., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/17529/17.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2018 справа № 910/17529/17 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Андрієнко В.В., Пашкіна С.А.

Ухвалою колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Андрієнко В.В., Пашкіна С.А. від 27.02.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Господарського суду міста Києва, від 11.12.2017 у справі № 910/17529/17 прийнято до свого провадження.

Ухвалою від 21.03.2018 відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_5 про витребування доказів, а саме зобов'язання Приватного нотаріуса Харківського нотаріального округу Дегтярьову Ангеліну Володимирівни надати суду належним чином засвідчену копію Акту прийому-передачі нежитлового приміщення, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Інженерний центр «Енергомаш» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тімсен» до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеного 06.01.2015 між вказаними особами, та уповноваження ОСОБА_5 на отримання вказаного документу.

Відповідач та треті особи 1, 2, 3 в жодне в судове засідання представників не направили, про причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача та третіх осіб за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник третьої особи 4 апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, представники позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи 4, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

06.01.2015 позивач як продавець та відповідач як покупець уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2 (далі Договір) (а.с. 203-206 т. 1), в п. 1.1 якого погодили, що за Договором позивач передає у власність відповідача нежитлове приміщення 3-го поверху №14 загальною площею 52,7 кв.м в літ. «А-8», що розташоване за адресою: м. Харків, вул. Чернишевська, 16, на умовах Договору, а відповідач набуває у власність та зобов'язується сплатити оговорену грошову суму.

Пунктом 2.1 Договору встановлено, що продаж нежитлового приміщення, визначеного п. 1.1 розділу 1 Договору, вчиняється за ціною 347 735,41 грн., у тому числі ПДВ 20%, які відповідач зобов'язується сплатити на розрахунковий рахунок позивача за згодою сторін до 06.06.2015.

Згідно з п. 4.1 Договору передача вказаного приміщення позивачем у користування відповідача та прийняття відповідачем відбувається шляхом підписання акту прийому-передачі нежитлового приміщення, що підписується уповноваженими на це представниками сторін упродовж 3 днів після підписання цього договору.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що Договір в силу ст. 234 ЦК України, є фіктивним, тобто таким, який вчинено без наміру створення правових наслідків, якими ним обумовлювались, зокрема, відповідач ухилився від здійснення оплати за договором, а позивач (в особі колишнього керівника) мав намір уникнути звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за кредитом, і обидві сторони діяли з умислом, що згідно з ст. 203, 2015 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

Суд першої інстанції погодився з думкою позивача та задовольнив позовні вимоги, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановлює, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Згідно з п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Тобто, для дослідження фіктивності правочину необхідно встановити обставини щодо відсутності наміру в усіх учасників правочину створити правові наслідки та наявності умислу сторін такого правочину, що може полягати в т.ч. в настанні несприятливих наслідків для третіх осіб.

Згідно з позицією Вищого господарського суду України, викладеною в постанові від 22.04.2014 у справі № 912/856/13, сторони за допомогою фіктивного правочину намагаються прикрити свої неправомірні дії, зокрема: заволодіння майном, несплата податків, кредитних зобов'язань тощо.

В позовній заяві позивач зазначає про те, що:

- в момент укладення Договору він перебував у скрутному фінансовому становищі, оскільки у 2014 році ним було отримано позов від ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення грошових коштів в сумі 42 450 362,92 грн. та 7 729 458,42 дол. США, за яким у січні 2015 року було порушено провадження Господарським судом Харківської області у справі № 922/254/15, що і зумовило укладення оспорюваного правочину з метою уникнення звернення стягнення на майно;

- відчуження спірного нерухомого майна відбулося на користь пов'язаних юридичних осіб, оскільки з боку позивача Договір підписано колишнім директором позивача ОСОБА_11, станом на дату укладення Договору (06.01.2015) єдиним учасником позивача було Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління «Енергомаш», директором якого також був ОСОБА_11, а єдиним учасником - Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Енергомаш-Проект», у статутному капіталі якого частка ОСОБА_11 складала 50%.

З матеріалів справи слідує, що з боку позивача спірний Договір підписано директором ОСОБА_11, а з боку відповідача - директором ОСОБА_14;

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з наявних в матеріалах справи витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 88-115 т. 1) слідує, що станом на 06.01.2015 керівником позивача був ОСОБА_11, який одночасно був керівником ТОВ «Будівельно-монтажне управління «Енергомаш» та учасником ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Енергомаш-Проект» з часткою в статутному капіталі у розмірі 50,0%, а керівником ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Енергомаш-Проект» (учасником якого був директор позивача) станом на момент укладення спірного Договору був ОСОБА_9, який в свою чергу був єдиним учасником відповідача.

Позивач при зверненні до суду з позовом зазначає про те, що:

- 23.02.2016 між відповідачем як продавцем та ОСОБА_10 як покупцем укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким продавець продав, а покупець придбав спірне нежитлове приміщення;

- 11.04.2016 між ОСОБА_15 та Повним Товариством «Ломбард «Надія» Письменна Н.Є і компанія» укладено договір фінансового кредиту, серія та номер: 11-04-1К. Строк виконання основного зобов'язання: 03.11.2017, розмір основного зобов'язання 560 000 грн.;

- 12.04.2016 в рахунок забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором фінансового кредиту укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.І., серія та номер: 279. Іпотекодержатель - Повне Товариство «Ломбард «Надія» Письменна Н.Є і компанія»;

- 10.11.2016 між ОСОБА_10 як продавцем та ОСОБА_5 як покупцем укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1523 (а.с. 152-153 т. 1), за умовами якого продавець передав у власність покупця спірні нежитлові приміщення.

Вказані обставини учасниками справи не заперечуються та підтверджуються наявними в матеріалах справи Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с. 34-38 т. 1).

Водночас з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 28.11.2016 (а.с. 102-105 т. 1) слідує, що на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23.02.2016 та відчуження спірного майна на користь ОСОБА_10, керівником ТОВ «Тімсен» був ОСОБА_11, який підписав і спірний Договір з боку позивача.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 110-115 т. 1) ОСОБА_5, який набув права власності на спірне майно, є одним із засновників (учасників) Повного Товариство «Ломбард «Надія» Письменна Н.Є і компанія» (частка у статутному капіталі становить 20%) та одним з кінцевих бенефіціарних власників.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 11.01.2016 у справі № 922/254/15 за позовом ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ТОВ «Завод енергетичного машинобудування», ТОВ «Інженерний центр «Енергомаш», Корпорація «Укренергоінжиніринг», ТОВ «Електромашинобудівельне виробництво», ТОВ «БМУ «Енергомаш» про стягнення 4 185 927,38 грн. та 7 433 746,77 доларів США, яке набрало законної сили, позов банку до позивача та заставодваців і іпотекодавців задоволено повністю, стягнуто солідарно 4 185 927,38 грн. та 7 433 746,77 дол. США заборгованості.

При цьому, слід зазначити про те, що на початку грудня 2014 ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звертався до господарського суду Харківської області з вищевказаним позовом до ТОВ «Завод енергетичного машинобудування», ТОВ «Інженерний центр «Енергомаш», Корпорація «Укренергоінжиніринг», ТОВ «Електромашинобудівельне виробництво», ТОВ «БМУ «Енергомаш» про стягнення 4 185 927,38 грн. та 7 433 746,77 доларів США заборгованості.

Вказана позовна заява ухвалою від 05.12.2014 була повернута позивачу (Банку) без розгляду на підставі п. 5) ст.63 ГПК України, у зв'язку з порушенням правил поєднання вимог.

Водночас приписами ст. 56 ГПК України встановлений обов'язок позивача надіслати сторонам копії позовної заяви та доданих до неї документів, наслідком порушення такого обов'язку є повернення позовної заяви без розгляду, на підставі п. 6) ч. 1 ст. 63 вказаного Кодексу.

Враховуючи, що ухвала господарського суду Харківської області від 05.12.2014 у справі 922/5570/14 не містить посилань на порушення позивачем приписів ст. 56 ГПК України, позивач мав отримати відповідну позовну заяву ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», а відтак, з грудня 2014 року позивач був обізнаний про наявність спірних майнових правовідносин з ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» і міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на таке нерухоме майно.

При цьому, як слідує з матеріалів справи, відчуження такого нерухомого майна відбулося на користь пов'язаної юридичної особи - ТОВ «Тімсен», єдиним учасником якого виступав ОСОБА_9, який також одночасно з цим був керівником ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Енергомаш-Проект», учасником якого в свою чергу був керівник позивача.

Слід зазначити і про те, що докази здійснення відповідачем оплати за придбане нерухоме майно за Договором на користь позивача в матеріалах справи відсутні, і протягом 2015-2017 років позивач не вчиняв жодних дій на стягнення вартості відчуженої нерухомості, що в сукупності свідчить про свідомий намір сторін щодо невиконання зобов'язань по такому Договору, а також про намір сторін приховати справжні наміри учасників правочину, зокрема щодо уникнення звернення стягнення на нерухоме майно, і що свідчить про те, що оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції і про те, що наявними в матеріалах справи доказами не підтверджується факт передачі спірного нерухомого майна позивачем відповідачу, адже за змістом п. 4.1 Договору передача вказаного майна продавцем у користування покупця та прийняття покупцем відбувається шляхом підписання акту прийому-передачі нежитлового приміщення, проте такого акту сторонами суду не надано.

При цьому посилання апелянта на те, що сам лише факт відсутності акту приймання-передачі не свідчить про фіктивність спірного договору адже майно за ним було передано позивачем в момент державної реєстрації права власності на майно, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки за умовами Договору, які в силу приписів ЦК України є обов'язковими для сторін, факт передачі спірного майна продавцем у користування покупця та прийняття покупцем відбувається виключно шляхом підписання акту прийому-передачі нежитлового приміщення.

Також колегія суддів вважає, що при вирішення спору по суті слід врахувати наявність кримінального провадження № 0002023 від 03.09.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 388, ч. 1 ст. 188-1, ч. 1 ст. 172, ч. 1 та ч. 5 ст. 191 та ч. 4 ст. 190 КК України, яке перебуває в провадженні Головного слідчого управління Національної поліції України, та яке порушено, зокрема, за фактами вчинення відносно ТОВ «Тімсен», ТОВ «Інженерний центр "Енергомаш», і ТОВ «Завод енергетичного машинобудування» кримінальних правопорушень, передбачених наведеними статтями щодо розтрати майна товариства, захоплення приміщень, заволодіння злочинним шляхом майном підприємств.

У рамках вказаного кримінального провадження на майно, відчужене за оспорюваним правочином, накладено арешт.

При цьому колегія суддів зауважує апелянтові на тому, що наявність кримінального провадження № 0002023 від 03.09.2015 та те, що відчуження спірного нерухомого майна відбулося на користь пов'язаної юридичної особи саме по собі не є беззаперечним доказами фіктивності Договору, а розглядається в сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

Враховуючи обставини, які викладені вище, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що наведені обставини в сукупності свідчать про умисел обох сторін оспорюваного правочину (і продавця в особі колишнього керівника, і відповідача як покупця) приховати справжні наміри учасників правочину, який полягав в уникненні звернення стягнення на майно в процесі виконання судового рішення про стягнення заборгованості та виведення нерухомості з власності позивача.

З огляду на досліджені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що укладений між сторонами Договір за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що відповідно до приписів чинного законодавства є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання недійсним укладеного між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу від 06.01.2014, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою А.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 2, а відтак, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги.

Також колегія суддів враховує те, що постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.02.2018 у справі № 910/4088/17 залишено без змін рішення господарського суду міста Києва від 27.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.08.2017 у справі № 910/4088/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерний центр «Енергомаш» до Товариство з обмеженою відповідальністю «Тімсен» за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_17 та гр. ОСОБА_10 про визнання договору купівлі-продажу недійсним предметом розгляду у якій є вимоги про визнання недійсним, укладеного між сторонами 06.01.2015 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень № 1-14 в літ. "Ч-З" площею 2099,7 кв.м., що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Киргизька, будинок 19 (вказаний договір та підстави визнання його недійсним є аналогічними договору, визнання недійсним якого є предметом розгяду справи № 910/17529/17 - примітка суду).

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_5 задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі № 910/17529/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на заявника.

Керуючись ст. 267-270, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі № 910/17529/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі № 910/17529/17 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/17529/17.

Повний текст постанови складено: 26.03.2018

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді С.А. Пашкіна

В.В. Андрієнко