ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"14" березня 2018 р.Справа № 924/1004/17

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Смаровоза М.В. при секретарі судового засідання Нестеруку М.П., розглянувши справу

за позовом державного підприємства "Науково - технічний комплекс "Завод точної механіки"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Молд"

за участю військової прокуратури Чернівецького гарнізону

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Державного концерну "Укроборонпром"

про визнання недійсним договору

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1 - за дор. від 15.01.2018р., ОСОБА_2 - за дор. від 29.12.2017р.;

відповідача: не зявився;

прокуратури: ОСОБА_3;

третьої особи: не зявився;

спеціалістів: ОСОБА_4, ОСОБА_5

У судовому засіданні 14.03.2018р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Позивач просить суд визнати недійсним договір про надання послуг (виконання робіт) від 09.04.2012р. № 06/01-61, укладений між державним підприємством "Науково-технічний комплекс "Завод точної механіки" та товариством з обмеженою відповідальністю "Молд".

В обгрунтування позову позивач (з посиланням, зокрема, на окремі положення Закону України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі", Указу Президента України "Про заходи щодо підвищення ефективності діяльності оборонно-промислового комплексу України" від 28.12.2010р. №1245/2010, Статуту ДК "Укроборонпром", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011р. № 993) відзначив, що оспорюваний договір укладено з порушенням норм чинного законодавства, він порушує права та інтереси Концерну як суб'єкта господарювання, якому надано Верховною Радою України та делеговано Кабінетом Міністрів України владні повноваження з управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі. Крім того, пунктом 51 статуту концерну генерального директора Концерну наділено повноваженнями, серед іншого, здійснювати контроль за ефективним використанням та збереженням об'єктів державної власності, що знаходяться в управлінні концерну. Таким чином, концерн є державним господарським об'єднанням, що наділене владними повноваженнями щодо управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі.

Також відзначено, що ДП «НТК «ЗТМ» є підприємством державного сектору економіки, якому держава надала майно в господарське відання. У той же час, надане ДП «НТК «ЗТМ» майно залишається у власності держави. Відповідно до ст. ст. 190, 192 Цивільного кодексу України гроші є майном, а тому концерну надано Верховною Радою України та делеговано Кабінетом Міністрів України владні повноваження в тому числі і щодо управління грошовими коштами позивача. Очевидно, що оспорюваний договір порушує інтереси власника (держави), а також суб'єкта, що діє від імені держави - концерну. На сьогодні повноваження держави щодо володіння, користування та розпорядження майном держави в оборонно-промисловому комплексі здійснює державний концерн «Укроборонпром». Укладенням договору порушено права та інтереси концерну як вповноваженого суб'єкта, який виконує функції власника (держави) щодо об'єктів державної власності в оборонно-промисловому комплексі, до яких відноситься майно ДП НТК «ЗТМ», стверджує позивач.

Позивач вважає, що договір укладений при відсутності у сторін необхідного обсягу цивільної дієздатності, з порушенням норм чинного законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним.

Посилаючись на окремі положення спірного договору та складених на його виконання актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 09 квітня 2012р., 11 квітня 2012р., 19 липня 2012р., 28 серпня 2012р., 21 вересня 2012р., 03 жовтня 2012р., позивачем зазначено, що відповідачем були виконані окремі операції по виготовленню деталей. Означені деталі були використані в якості складових частин при конструюванні автоматичних гармат ЗТМ-1, ЗТМ-2.

Однак, як вважає позивач (з посиланням, зокрема, на зміст ч.ч. 1, 3 ст. 14 Господарського кодексу України, п. 41 ч. 3 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», абз. 3 п. 2 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності у сфері розроблення, виготовлення, реалізації, ремонту, модернізації та утилізації озброєння, військової техніки, військової зброї і боєприпасів до неї, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 травня 2006р. № 682, протоколів погодження договірної ціни (додатки № 1-8 до договору) та актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 09 квітня 2012р., 11 квітня 2012р., 19 липня 2012р., 28 серпня 2012р., 21 вересня 2012р., 03 жовтня 2012р., п. 3 Положення про Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, затвердженого Указом Президента України від 31 травня 2011р. № 634/2011, листа МіністерствА економічного розвитку і торгівлі України від 15 липня 2014р. № 2734-09/24016-05, п. 7-1 постанови Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2000р. № 1658 «Про затвердження Порядку формування, ведення і користування відомостями ліцензійного реєстру та подання їх до Єдиного ліцензійного реєстру», ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України, ч.3 ст. 62 Господарського кодексу України, ч. 4 ст. 57 Господарського кодексу України), відповідач не мав права на укладення договору, у зв'язку із відсутністю в нього ліцензії на виготовлення комплектуючих до військової зброї.

Відтак, враховуючи, що згідно із відомостями з Єдиного ліцензійного реєстру України та Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, отриманими позивачем, відповідач на момент укладення оспорюваного договору та надання послуг за ним не мав ліцензії на виготовлення комплектуючих до військової зброї та не здійснював означений вид діяльності, виходячи із положень ст.ст. 92, 203, 215, 227 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України, право на укладення договору відповідач не мав, а тому оскаржуваний договір має бути визнаний судом недійсним.

Крім того, виходячи зі змісту ст. 14 Господарського кодексу України, Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 2006р. № 682 «Деякі питання ліцензування певних видів господарської діяльності», вказується, що наявність у суб'єкта господарювання ліцензії на право виготовлення комплектуючих частин до військової зброї свідчить не лише про право на здійснення відповідного виду діяльності, але і про рівень якості продукції, відповідність встановленим стандартам та ліцензійним умовам. Позивач є постачальником озброєння (автоматичні гармати ЗТМ-1, ЗТМ-2) для бронетранспортерів, які, в тому числі, використовуються під час проведення антитерористичної операції.

Беручи до уваги зміст ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, ст. 14 Господарського кодексу України, Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 2006р. № 682 «Деякі питання ліцензування певних видів господарської діяльності», позивач стверджує, що оспорюваний договір укладено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави, оскільки укладення договору відповідачем, який не здійснює діяльності з виробництва складових частин, вузлів і деталей до військової зброї, без наявності відповідної ліцензії, посягає на інтереси та заподіює істотну шкоду обороноздатності держави, зазначаючи при цьому, що постачання неякісних вузлів та деталей до означеної зброї створює не лише загрозу для виконання контрактів, укладених позивачем, але й безпосередньо впливає на рівень обороноздатності держави в умовах зовнішньої агресії.

Позивач також відзначив, що якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Крім того, позивачем вказано, що оспорюваний договір був укладений без погодження з державним концерном «Укроборонпром» всупереч вимогам наказу концерну від 13 лютого 2012р. № 38. Виходячи зі змісту пп. 26 п. 51 статуту, концерн має право здійснювати контроль за діяльністю його учасників. Реалізуючи означене повноваження, Концерном було видано наказ від 13 лютого 2012р. № 38 «Про забезпечення контролю договірної діяльності підприємств-учасників державного концерну «Укроборонпром», яким було зобов'язано всіх керівників підприємств-учасників концерну, в тому числі директора ДП «НТК «ЗТМ», забезпечити попереднє погодження проектів договорів з концерном з 14 лютого 2012р. Відповідно до п. 31 статуту ДП «НТК «ЗТМ», концерн в межах своєї компетенції видає акти (накази, розпорядження, доручення тощо) та затверджує положення (порядки), що є обов'язковими для виконання підприємством. Пунктом 30 означеного статуту, підприємство (позивач) зобов'язано виконувати рішення концерну, прийняті відповідно до його компетенції. Таким чином, у позивача існував обов'язок щодо попереднього погодження договору.

Однак, директор ДП «НТК «ЗТМ» у зв'язку із попереднім непогодженням із концерном укладення договору, не мав достатнього обсягу дієздатності на укладення означеного договору, що є порушенням вимог ст. 203 Цивільного кодексу України, яке тягне за собою визнання його недійсним на підставі ст. 207 Господарського кодексу України, вказав позивач.

Крім того, у судовому засіданні 14.03.2018р. представником позивача, яким підтримано позицію третьої особи щодо непропущення строку позовної давності, відзначено, що незалежно від того, від якої дати починати відлік строку позовної давності у даній справі (чи з дати отримання позивачем листа Міністерства економічного розвитку та торгівлі України від 07.03.2017р., чи з часу винесення ухвали Вищого господарського суду України від 16.02.2015р. у справі № 924/ 1250/14), позивачем не пропущено строк позовної давності.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Державного концерну "Укроборонпром" позовні вимоги також підтримує, посилаючись на підстави, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Також представником третьої особи вказується, зокрема, що переконання ТОВ «Молд» щодо пропуску строку позовної давності для ДП «Науково-технічний комплекс «Завод точної механіки» в справі № 924/1004/17 є помилковими, адже зміст статті ст. 261 Цивільного кодексу України вказує на те, що початок перебігу строку позовної давності не може ставитися в залежність від дати укладання оспорюваного правочину. Більше того, ДП «Науково-технічний комплекс «Завод точної механіки» не могло знати про відсутність у ТОВ «Молд» необхідної ліценції. У той же час, позивач листами від 24.02.2017р. №219, 220, 221 звернувся до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з метою з'ясувати питання наявності у ТОВ «Молд» ліцензії. Листом від 07.03.2017р. № 2723-10/7448-07 Мінекономрозвитку повідомило, зокрема про те, що ТОВ «Молд» не отримувало та не зверталось із приводу отримання ліценції на право провадження господарської діяльності з розроблення, виготовлення, реалізації, ремонту, модернізації та утилізації озброєння, військової техніки, військової зброї і боєприпасів до неї. Беручи до уваги вказане, твердження ТОВ «Молд» щодо початку перебігу строку позовної давності для ДП «Науково-технічний комплекс «Завод точної механіки» в справі № 924/1004/17 є помилковими, вважає третя особа.

Крім того, представником третьої особи з посиланням на ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України відзначається помилковість твердження відповідача про те, що ДП «Науково-технічний комплекс «Завод точної механіки» не є належним позивачем у цій справі. Також третя особа в обгрунтування своїх доводів звертає увагу на ряд судових рішень у подібних справах.

З огляду на вищевикладене, представники позивача, третьої особи та прокуратури просять суд задовольнити позов.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Молд" проти позову заперечує, вказуючи, зокрема, що, враховуючи наведені у позовній заяві підстави і обгрунтування позовних вимог, у даній справі позивачем фактично пред'явлено позов в інтересах державного концерну "Укроборонпром", що є незаконним, адже концерн є самостійним суб'єктом господарювання і за наявності підстав вправі сам пред'явити до суду позов з метою захисту своїх порушених прав. Неналежність позивача, на переконання відповідача, є безумовною підставою для відмови в позові.

Крім того, з посиланням на положення ст. 92 ЦК України та статуту позивача відповідач зазначає, що жодних обмежень щодо права позивача на укладення із відповідачем оскаржуваного договору, предметом якого є виключно надання певних послуг, статут позивача не передбачає.

Також зауважується, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту доведення до відома сторін договору, зокрема відповідача, змісту наказу концерну від 13 лютого 2012р. № 38, на який позивач посилається як на підставу обмеження повноважень директора підприємства на укладення спірного договору. За відсутності відповідних обмежень повноважень в статуті позивача, а також за відсутності будь-яких відомостей про обмеження повноважень органів управління в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, відповідач об'єктивно не знав і не міг знати про такі обмеження, відтак, згідно з приписами ст. 92 ЦК України, це не може бути правовою підставою для визнання судом укладеного сторонами договору недійсним, вважає відповідач.

З приводу того, що у відповідача відсутня ліцензія на виготовлення складових частин, вузлів і деталей до військової зброї, відповідач звертає увагу суду на те, що обґрунтовуючи дане твердження як підставу для визнання спірного договору недійсним, позивач абстрагувався від імперативних норм закону, який чітко визначає види господарської діяльності, які підлягають ліцензуванню, а також від буквального тексту укладеного сторонами спірного договору, адже виготовлення військової зброї жодним чином не входить до предмету спірного договору. Вказано, що відповідно до п. 72 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» (в редакції, чинній на дату укладення спірного договору), ліцензуванню підлягає саме розроблення, виготовлення, реалізація, ремонт, модернізація та утилізація озброєння, військової техніки, військової зброї і боєприпасів до неї. Відповідно до п. 2 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності у сфері розроблення, виготовлення, реалізації, ремонту, модернізації та утилізації озброєння, військової техніки, військової зброї і боєприпасів до неї, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 травня 2006p. № 682 військова зброя - технічні пристрої та засоби, якими оснащуються Збройні Сили, інші військові формування, правоохоронні та розвідувальні органи для забезпечення їх бойової та повсякденної діяльності і які призначені для безпосереднього або із застосуванням боєприпасів ураження живої сили противника, знищення його військової техніки та руйнування укріплень і споруд.

Обґрунтовуючи свій позов, позивач стверджує про відсутність у відповідача ліцензії на виготовлення складових частин, вузлів і деталей до військової зброї. При цьому, у позові позивачем жодним чином не обґрунтовано, яким саме законом такий вид господарської діяльності як виготовлення складових частин, вузлів і деталей до військової зброї визначено таким, що підлягає ліцензуванню. У своєму позові позивач фактично розширив перелік видів господарської діяльності, які підлягають ліцензуванню, допустивши невиправдано широке тлумачення вичерпного переліку ліцензованих видів господарської діяльності, чітко визначених законодавцем.

Жодна із деталей, відносно яких відповідач здійснював лише частину певних оброблювальннх операцій, не підпадає під нормативне визначення військової зброї відповідно до вищенаведених Ліцензійних умов. З цього приводу відповідач вважає за необхідне звернути увагу суду на буквальний зміст предмету оспорюваного позивачем договору, адже відповідно до п. 1.1. договору, виконавець зобов'язується за завданням замовника надати послуги з виготовлення деталей, оснащення, різального та вимірювального інструменту, ремонту устаткування в порядку і на умовах, визначених цим договором. У жодному із пунктів тексту оспорюваного позивачем договору немає слова «зброя», зазначив відповідач. Також наголошено, що фактично на підставі оспорюваного позивачем договору відповідачем навіть не виготовлялись деталі в цілому, а лише виконувались окремі операції по виготовленню певних деталей, що також безпосередньо не підпадає під певний вид господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону. Про виконання відповідачем виключно окремих операцій по виготовленню певних деталей чітко зазначено в усіх без винятку актах здачі-прийняття робіт, підписаних сторонами в порядку виконання договору.

Таким чином, доводи позивача відносно того, що договір суперечить інтересам держави, а також про відсутність необхідної ліцензії як підстава для визнання спірного договору недійсним є юридично неспроможними і неприйнятними, а відтак, не можуть бути підставою для визнання договору недійсним, резюмує відповідач.

Відповідач зауважує, що позивачем фактично не наведено жодного об'єктивно обґрунтованого правового аргументу як підстави для визнання оскаржуваного договору судом недійсним, а відтак, суд має відмовити позивачу в позові за безпідставністю.

Крім того, відповідач, вказавши, що строк позовної давності за вимогою про визнання даного договору недійсним почав свій перебіг для позивача 09 квітня 2012р. і сплив відповідно 09 квітня 2015р., у відзиві з-поміж іншого заявляє про застосування судом у даному спорі позовної давності, зазначаючи, що це є безумовною підставою для відмови позивачу в позові у повному обсязі.

Розглядом наявних матеріалів справи встановлено наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011р. № 993 затверджено Статут Державного концерну "Укроборонпром", учасником якого, серед інших, є Державне підприємство "Науково-технічний комплекс "Завод точної механіки".

Згідно з п. 14 Статуту Учасники Концерну мають право самостійно від свого імені укладати договори з іншими учасниками, Концерном, а також з іншими підприємствами, установами та організаціями. Відповідно до пп.3 п. 15 Статуту Учасники Концерну зобов'язані сплачувати внески в порядку та розмірах, визначених генеральним директором Концерну.

Відповідно до п. 1 Статуту Державного підприємства "Науково-технічний комплекс "Завод точної механіки", затвердженого наказом Державного концерну "Укроборонпром" від 16.02.2012р. №53, підприємство є державним комерційним підприємством. Згідно з п. 2 Статуту регулювання, контроль та координація діяльності ОСОБА_6 здійснюється Державним концерном "Укроборонпром" (далі Концерн) як уповноваженим суб'єктом господарювання з управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі.

Згідно з п.п. 14, 15 Статуту майно підприємства становлять основні фонди та оборотні кошти, виробничі і невиробничі активи, а також інші цінності, вартість яких відображається у самостійному балансі ОСОБА_6. ОСОБА_6 є державною власністю і закріплене за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання ОСОБА_6 володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном.

Пунктом 28 Статуту передбачено, що ОСОБА_6 має право самостійно від свого імені укладати договори з іншими підприємствами, установами та організаціями; за погодженням з концерном підприємство має право укладати договори про спільну діяльність, згідно з якими використовується нерухоме майно, що перебуває в господарському віданні; укладати договори оренди державного майна (п. 29 Статуту).

Відповідно до п. 31 Статуту Концерн в межах своєї компетенції видає акти (накази, розпорядження, доручення тощо) та затверджує положення (порядки), що є обов'язковими для виконання ОСОБА_6.

Директор підприємства діє без довіреності від імені підприємства, представляє його інтереси у відносинах з підприємствами, установами, організаціями; укладає договори (п. 33 Статуту).

ДК «Укроборонпром» було видано наказ від 13.02.2012р. № 38 «Про забезпечення контролю договірної діяльності підприємств-учасників Держаного концерну «Укроборонпром», відповідно до якого вирішено, зокрема: керівникам підприємств-учасників концерну «Укроборонпром»: надати в термін до 20 лютого 2013р. інформаційні дані в електронному вигляді по підприємству станом на 01.02.2012р. по формі згідно додатку № 1; забезпечити постійне надання інформаційних даних по формі згідно додатку № 1 до 05 числа місяця наступного за звітнім; надати в термін до 1 березня 2012р. або за окремим рішенням у визначений в ньому строк до Держаного концерну «Укроборонпром» копії укладених договорів, які забезпечують виробничу діяльність; забезпечити з 14 лютого 2012р. попереднє погодження проекту нових договорів з Державним концерном «Укроборонпром». На підтвердження доведення змісту даного наказу до відома ДП "Науково-технічний комплекс" "Завод точної механіки" позивачем надано засвідчений витяг з книги реєстрації вхідної кореспонденції ДП "Науково-технічний комплекс" "Завод точної механіки".

Між ДП "Науково-технічний комплекс" "Завод точної механіки" (замовник) в особі в.о. директора ОСОБА_7 та товариства з обмеженою відповідальністю "Молд" (виконавець) в особі директора ОСОБА_8 09.04.2012р. було укладено договір про надання послуг (виконання робіт) № 06/01-61, відповідно до умов якого виконавець зобов'язується за завданням замовника надати послуги з виготовлення деталей, оснащення, різального та вимірювального інструменту, ремонту устаткування, в порядку та на умовах визначеним цим договором ( п.1.1. договору).

Згідно з п.1.2 договору конкретні роботи в рамках даного договору та розрахунки по них оформляються окремими додатковими угодами чи шляхом обміну листами-заявками, які є невід'ємною частиною цього договору, з рахунками на оплату.

Відповідно до п. 2.1. договору, згідно з цим договором, виконавець надає замовнику наступні послуги: 2.1.1. Виготовлення деталей та вузлів; 2.1.2. Розробка та виготовлення технологічного оснащення; 2.1.3. Розробка та виготовлення спеціального інструменту; 2.1.4. Надання, при можливості, комплектуючих деталей для ремонту устаткування; 2.1.5. Ремонт та модернізацію технологічного устаткування; 2.1.6. Ремонт технологічного обладнання, транспортні послуги (кран, екскаватор); 2.1.7. Розробки програмного забезпечення тощо.

У п. 3.1 договору сторони передбачили, що вартість послуг (робіт) визначається сторонами на підставі взаємопогоджуваних протоколів, які є невід'ємною частиною даного договору, за кожною додатковою угодою. Сторони роблять розрахунки за даним договором по факту наданих послуг (виконаних робіт) згідно акту про надані послуги (виконані роботи).

Відповідно до п.п. 9.1, 9.5 договору термін дії даного договору визначається з моменту його підписання і закінчується 31.12.2013р., дія договору може бути продовжена по взаємному погодженню сторін).

Договір підписаний сторонами та скріплений їх печатками.

На виконання умов договору та додаткових угод, сторонами підписувались протоколи погодження договірної ціни та акти здачі-прийняття робіт (надання послуг). Згідно із актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 09 квітня 2012р., 11 квітня 2012р., 19 липня 2012р., 28 серпня 2012р., 21 вересня 2012р., 03 жовтня 2012р. відповідачем були виконані окремі операції по виготовленню деталей.

Листом від 07.03.2017р. № 2723-10/7448-07 Мінекономрозвитку з приводу листів позивача від 24.02.2017р. №219, 220, 221 повідомило, зокрема, про те, що ТОВ «Молд» не зверталось з приводу отримання ліценції на право провадження господарської діяльності з розроблення, виготовлення, реалізації, ремонту, модернізації та утилізації озброєння, військової техніки, військової зброї і боєприпасів до неї та не отримувало відповідної ліценції.

У службовій записці від 11.12.2017р. приватного підприємства «Гарантія консалт» зазначено про те, що у звязку із розглядом господарським судом Хмельницької області справ за позовом ДП «НТК «Завод точної механіки» до ПВ-КП «Механік», ТОВ «ОСОБА_2 К» та ТОВ «Молд» про визнання договорів про надання послуг недійсними та з метою подання письмових доказів у вищевказаних справах в якості обґрунтування позовних вимог ДП «НТК «Завод точної механіки» ПП «Гарантія консалт» просить позивача надати належним чином завірені копії технічної документації на деталі згідно з переліком, вказаним у службовій записці.

За клопотанням позивача у судове засідання 14 березня 2018 року було викликано як спеціалістів ОСОБА_4 (заступника головного інженера державного підприємства Науково-технічний комплекс "Завод точної механіки) та ОСОБА_5 (начальника конструкторсько - технологічного відділу державного підприємства "Науково-технічний комплекс Завод точної механіки), якими долучено до матеріалів справи схему від 14.03.2018р. (схематичну будову гармати ЗТМ-1) та пояснено суду, що жодну з деталей та вузлів, виготовлення яких передбачено договором про надання послуг (виконання робіт) від 09.04.2012р. № 06/01-61 та додатками до нього, не могло бути використано інакше як складові частини при конструюванні (складанні) автоматичних гармат ЗТМ-1.

На підтвердження своїх доводів учасниками процесу також суду надано копії: листа ПВКП «Механік» від 06.09.2013р., комплектів документів на технологічний процес механічної обробки, додаткової угоди від 01.10.2012р., службових записок, листа позивача від 10.11.2017р., судових рішень тощо.

Досліджуючи надані докази, оцінюючи їх в сукупності, судом береться до уваги наступне.

Як встановлено судом, позивач просить суд визнати недійсним договір про надання послуг (виконання робіт) від 09.04.2012р. № 06/01-61, укладений між державним підприємством "Науково-технічний комплекс "Завод точної механіки" та товариством з обмеженою відповідальністю "Молд". При цьому судом відзначається помилковість твердження відповідача про те, що ДП «Науково-технічний комплекс «Завод точної механіки» не є належним позивачем у цій справі, оскільки право сторони правочину в судовому порядку оспорювати дійсність правочину, вчиненого за її участю, прямо передбачено приписами ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, згідно з якими якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом відзначається, що згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст.626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Пунктом 3 ст.3, ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Загальні підстави недійсності правочину встановлені ст.215 ЦК України. Так, згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як передбачено ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Судом встановлено, що однією з підстав для визнання недійсним оспорюваного договору, зокрема, відзначено те, що ДК "Укроборонпром", який є контролюючим органом ДП "НТК "Завод точної механіки", не надавав згоди позивачеві на укладення оспорюваного договору.

Як передбачено статтею 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє.

Статтею 241 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обовязки з моменту вчинення цього правочину.

Крім того, частиною 1 ст. 134 ГК України передбачено, що субєкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими субєктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим субєктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.

Також, згідно зі ст. 2 Закону України "Про особливості управління обєктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" до обєктів управління державної власності в оборонно-промисловому комплексі належать: майно державних підприємств оборонно-промислового комплексу, в тому числі казенних підприємств, які входять до складу Державного концерну "Укроборонпром"; майно, передане в установленому порядку Державному концерну "Укроборонпром"; пакети акцій, що належать державі в статутних капіталах акціонерних товариств, що провадять діяльність в оборонно-промисловому комплексі, та передані в установленому порядку в управління Державного концерну "Укроборонпром". Статтею 3 Закону України "Про особливості управління обєктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі" встановлено, що субєкти управління обєктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі є: Кабінет Міністрів України; Державний концерн "Укроборонпром".

Відповідно до п. 12 ст. 7 згаданого Закону, у процесі управління обєктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі Концерн здійснює регулювання, контроль та координацію діяльності учасників Концерну; створює підприємства, спільні підприємства та інші юридичні особи, засновані на державній власності в оборонно-промисловому комплексі, приймає рішення щодо їх реорганізації та ліквідації; затверджує статути (положення) учасників Концерну та нормативні документи щодо внесення змін до них, здійснює контроль за дотриманням їх вимог; призначає на посаду та звільняє з посади керівників учасників Концерну, укладає і розриває з ними контракти та здійснює контроль за їх виконанням; розробляє стратегію розвитку Концерну та його учасників; затверджує річні фінансові та інвестиційні плани, а також інвестиційні плани на середньострокову перспективу (3-5 років) учасників Концерну та здійснює контроль за їх виконанням у встановленому порядку; проводить моніторинг фінансової діяльності учасників Концерну; надає згоду на відчуження та списання обєктів управління державної власності в оборонно-промисловому комплексі учасників Концерну; здійснює управління корпоративними правами держави стосовно пакетів акцій, що належать державі у статутних капіталах акціонерних товариств та передані в управління Концерну; ініціює проведення корпоратизації учасників Концерну; приймає рішення про подальше використання державного майна, що не увійшло до статутних капіталів господарських товариств, утворених у процесі корпоратизації учасників Концерну; погоджує укладення учасниками Концерну договорів про спільну діяльність, згідно з якими використовується нерухоме майно, що перебуває в їх господарському віданні чи оперативному управлінні; забезпечує проведення щорічних аудиторських перевірок діяльності учасників Концерну; здійснює контроль за діяльністю учасників Концерну; веде облік обєктів державної власності, що перебувають в управлінні Концерну, здійснює контроль за ефективним використанням та збереженням таких обєктів; бере згідно із законодавством участь у підготовці міжнародних договорів України щодо обєктів державної власності, що перебувають в управлінні Концерну; забезпечує приведення у відповідність із законодавством установчих та інших нормативних документів учасників Концерну; виявляє державне майно, яке тимчасово не використовується Концерном та його учасниками, та вносить пропозиції щодо його подальшого використання; забезпечує в установленому законодавством порядку відрахування учасниками Концерну до Державного бюджету України частини прибутку (доходу); забезпечує надання розпоряднику Єдиного реєстру обєктів державної власності інформації про наявність і поточний стан майна обєктів державної власності, що перебувають в управлінні Концерну, та зміну його стану; забезпечує в установленому порядку проведення інвентаризації майна Концерну та його учасників; забезпечує: проведення екологічного аудиту учасників Концерну; збереження установчих документів, наказів та протоколів засідань відповідних виконавчих органів Концерну та його учасників; оформлення прав на земельні ділянки (у разі відсутності необхідних документів) та уточнення меж земельних ділянок учасників Концерну; здійснює щодо учасників Концерну уточнення складу виробничих потужностей мобілізаційного призначення та обсягів запасів мобілізаційного резерву з урахуванням доцільності їх подальшого збереження.

Як встановлено судом, відповідно до п. 1 Статуту Державного підприємства "Науково-технічний комплекс "Завод точної механіки", затвердженого наказом Державного концерну "Укроборонпром" від 16.02.2012р. №53, підприємство є державним комерційним підприємством. Згідно з п. 2 Статуту регулювання, контроль та координація діяльності ОСОБА_6 здійснюється Державним концерном "Укроборонпром" (далі Концерн) як уповноваженим суб'єктом господарювання з управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі. Згідно з п.п. 14, 15 Статуту майно підприємства становлять основні фонди та оборотні кошти, виробничі і невиробничі активи, а також інші цінності, вартість яких відображається у самостійному балансі ОСОБА_6. ОСОБА_6 є державною власністю і закріплене за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання ОСОБА_6 володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном.

Відповідно до п. 31 Статуту Концерн в межах своєї компетенції видає акти (накази, розпорядження, доручення тощо) та затверджує положення (порядки), що є обов'язковими для виконання ОСОБА_6. Директор підприємства діє без довіреності від імені підприємства, представляє його інтереси у відносинах з підприємствами, установами, організаціями; укладає договори (п. 33 Статуту).

Також судом зясовано, що ДК «Укроборонпром» було видано наказ від 13.02.2012р. № 38 «Про забезпечення контролю договірної діяльності підприємств-учасників Держаного концерну «Укроборонпром», відповідно до якого вирішено, зокрема, керівникам підприємств-учасників концерну «Укроборонпром» забезпечити з 14 лютого 2012р. попереднє погодження проекту нових договорів з Державним концерном «Укроборонпром». На підтвердження доведення змісту даного наказу до відома ДП "Науково-технічний комплекс "Завод точної механіки" позивачем надано засвідчений витяг з книги реєстрації вхідної кореспонденції ДП "Науково-технічний комплекс "Завод точної механіки".

Разом з тим, судом звертається увага на те, що згідно зі ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

У звязку з наведеним судом зауважується, що пунктом 28 Статуту ДП "Науково-технічний комплекс "Завод точної механіки" передбачено, що підприємство має право самостійно від свого імені укладати договори з іншими підприємствами, установами та організаціями; за погодженням з концерном підприємство має право укладати договори про спільну діяльність, згідно з якими використовується нерухоме майно, що перебуває в господарському віданні; укладати договори оренди державного майна (п. 29 Статуту).

Судом відзначається правомірність посилання позивача на те, що якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене може свідчити про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень.

Однак, судом звертається увага на те, що жодних обмежень щодо права позивача на укладення із відповідачем оскаржуваного договору статут позивача не передбачав. Твердження позивача про те, що директор ДП "Науково-технічний комплекс" "Завод точної механіки" у зв'язку із попереднім непогодженням із концерном укладення договору (всупереч наказу від 13.02.2012р. № 38) не мав достатнього обсягу дієздатності на укладення означеного договору, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки ДП "Науково-технічний комплекс "Завод точної механіки" (директор якого не мав достатнього обсягу дієздатності) є позивачем, а не відповідачем у даній справі. При цьому, за відсутності доказів на підтвердження факту доведення до відома товариства з обмеженою відповідальністю "Молд" змісту наказу концерну від 13 лютого 2012р. № 38, на який позивач посилається як на підставу обмеження повноважень директора ДП "Науково-технічний комплекс "Завод точної механіки" на укладення спірного договору, не може бути задоволено позов до товариства з обмеженою відповідальністю "Молд" (єдиного відповідача у справі), оскільки позивачем всупереч вимогам ст. 92 ЦК України не доведено, що відповідач на час укладення спірного договору знав чи не міг не знати про зміст означеного наказу концерну від 13 лютого 2012р. № 38 (незалежно від того, чи доведено зміст даного наказу до відома позивача).

Крім того, підставою для визнання недійсним оспорюваного договору, зокрема, відзначено те, що оспорюваний договір укладено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави, оскільки укладення договору відповідачем, який не здійснює діяльності з виробництва складових частин, вузлів і деталей до військової зброї, без наявності відповідної ліцензії, посягає на інтереси та заподіює істотну шкоду обороноздатності держави, зазначаючи при цьому, що постачання неякісних вузлів та деталей до означеної зброї створює не лише загрозу для виконання контрактів, укладених позивачем, але й безпосередньо впливає на рівень обороноздатності держави, як вважає позивач.

З цього приводу судом, крім наведених вище положень ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, відзначається, що відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Водночас, необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави (частина перша статті 207 ГК України), є наявність умислу щодо досягнення мети, що суперечила би інтересам держави, як і умислу щодо настання відповідних наслідків. Однак, позивачем не доведено, що при укладенні оспорюваного договору відповідач мав умисел на досягнення тієї чи іншої конкретно визначеної мети, що суперечила би інтересам держави. Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження посилання позивача щодо постачання відповідачем неякісних вузлів та деталей до військової зброї.

Також при вирішенні спору судом звертається увага на те, що відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частинами 1-3 ст.14 Господарського кодексу України (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) визначено, що ліцензування, патентування певних видів господарської діяльності та квотування є засобами державного регулювання у сфері господарювання, спрямованими на забезпечення єдиної державної політики у цій сфері та захист економічних і соціальних інтересів держави, суспільства та окремих споживачів. Правові засади ліцензування, патентування певних видів господарської діяльності та квотування визначаються виходячи з конституційного права кожного на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, а також принципів господарювання, встановлених у статті 6 цього Кодексу.

Ліцензія - документ державного зразка, який засвідчує право суб'єкта господарювання-ліцензіата на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності протягом визначеного строку за умови виконання ліцензійних умов. Відносини, пов'язані з ліцензуванням певних видів господарської діяльності, регулюються законом.

Відповідно до п. 41 ч.3 ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) ліцензуванню підлягають, зокрема, такі види господарської діяльності як розроблення, виготовлення, реалізація, ремонт, модернізація та утилізація озброєння, військової техніки, військової зброї і боєприпасів до неї.

Згідно з п.2 «Ліцензійних умов провадження господарської діяльності у сфері розробленні, виготовлення, реалізації, ремонту, модернізації та утилізації озброєння, військової техніки, військової зброї і боєприпасів до неї», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.05.2006р. № 682 (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору), військова зброя - технічні пристрої та засоби, якими оснащуються Збройні Сили, інші військові формування, правоохоронні та розвідувальні органи для забезпечення їх бойової та повсякденної діяльності і які призначені для безпосереднього або із застосуванням боєприпасів ураження живої сили противника, знищення його військової техніки та руйнування укріплень і споруд.

Зі змісту протоколів погодження договірної ціни (додатки № 1-8 до договору), службових записок, що є додатками до договору, та актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 09 квітня 2012р., 11 квітня 2012р., 19 липня 2012р., 28 серпня 2012р., 21 вересня 2012р., 03 жовтня 2012р. вбачається, що на виконання умов договору про надання послуг (виконання робіт) від 09.04.2012р. № 06/01-61 відповідачем були виконані окремі операції по виготовленню деталей, які є складовими військової зброї, зокрема: казенник, штовхач, перемикач, заскочка затвору, затвор, затильник, вісь відбивача, каретка тощо. При цьому, враховуючи зміст вищенаведених норм, а також зазначених вище та інших матеріалів справи (зокрема, комплектів документів на технологічний процес механічної обробки), а також з огляду на те, що товариством з обмеженою відповідальністю "Молд" не спростовано твердження викликаних у судове засідання 14 березня 2018 року спеціалістів ОСОБА_4 (заступника головного інженера державного підприємства Науково-технічний комплекс "Завод точної механіки) та ОСОБА_5 (начальника конструкторсько - технологічного відділу державного підприємства "Науково-технічний комплекс Завод точної механіки), якими долучено до матеріалів справи схему від 14.03.2018р. (схематичну будову гармати ЗТМ-1) та пояснено суду, що жодну з деталей та вузлів, виготовлення яких передбачено договором про надання послуг (виконання робіт) від 09.04.2012р. № 06/01-61 та додатками до нього, не могло бути використано інакше як складові частини при конструюванні (складанні) автоматичних гармат ЗТМ-1, суд вважає необгрунтованими заперечення відповідача стосовно невиконання ним окремих операцій по виготовленню деталей, які є складовими військової зброї, та щодо необов'язковості ліцензії на виготовлення деталей для військової зброї.

Судом також звертається увага на те, що відповідно до ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Як зясовано судом, листом від 07.03.2017р. № 2723-10/7448-07 Мінекономрозвитку з приводу листів позивача від 24.02.2017р. №219, 220, 221 повідомило, зокрема, про те, що ТОВ «Молд» не зверталось з приводу отримання ліценції на право провадження господарської діяльності з розроблення, виготовлення, реалізації, ремонту, модернізації та утилізації озброєння, військової техніки, військової зброї і боєприпасів до неї та не отримувало відповідної ліцензії.

Таким чином, вищенаведеним засвідчується правомірність та обгрунтованість тверджень позивача про те, що відповідач не мав права на укладення оспорюваного договору у зв'язку із відсутністю в нього ліцензії на виготовлення комплектуючих до військової зброї.

Однак, судом зясовано, що відповідач у своєму відзиві, з-поміж іншого, заявляє про застосування судом у даному спорі позовної давності, зазначаючи, що це є безумовною підставою для відмови позивачу в позові у повному обсязі. Водночас, у судовому засіданні 14.03.2018р. представником позивача, яким підтримано позицію третьої особи щодо непропущення строку позовної давності, відзначено, що незалежно від того, від якої дати починати відлік строку позовної давності у даній справі (чи з дати отримання позивачем листа Міністерства економічного розвитку та торгівлі України від 07.03.2017р., чи з часу винесення ухвали Вищого господарського суду України від 16.02.2015р. у справі № 924/1250/14), державним підприємством "Науково - технічний комплекс "Завод точної механіки" не пропущено строк позовної давності, вважає позивач.

З приводу наведеного судом відзначається, що згідно зі ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 3, 4 ст.267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, відповідно до частини 1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З огляду на зміст вищенаведених положень закону, а також зважаючи на те, що предметом позову у даній справі є позовна вимога про визнання недійсним договору, перебіг позовної давності у спірних правовідносинах починається від дня, коли державне підприємство "Науково - технічний комплекс "Завод точної механіки" могло довідатися про обставини, що є підставою для визнання договору недійсним.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, однією з підстав для визнання договору недійсним позивачем зазначено те, що відповідач не мав права на укладення оспорюваного договору у зв'язку із відсутністю в нього ліцензії на виготовлення комплектуючих до військової зброї.

Як досліджено судом, імперативними нормами загальновідомих та чинних на час укладення оспорюваного договору нормативних актів (у тому числі, приписами п. 41 ч.3 ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності") було визначено обовязковість ліцензування таких видів господарської діяльності як розроблення, виготовлення, реалізація, ремонт, модернізація та утилізація озброєння, військової техніки, військової зброї і боєприпасів до неї.

Водночас, відповідно до п. 7-1 «Порядку формування, ведення і користування відомостями ліцензійного реєстру та подання їх до Єдиного ліцензійного реєстру», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2000р. № 1658, на який міститься посилання у позовній заяві (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору та після його укладення), інформація, що міститься в Єдиному ліцензійному реєстрі та реєстрах, є відкритою. На офіційних веб-сайтах органів ліцензування та Держкомпідприємництва розміщується інформація, що міститься в Єдиному ліцензійному реєстрі та реєстрах, а саме: відомості про орган ліцензування (найменування, адреса); відомості про суб'єкта господарювання (найменування юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи - підприємця); відомості про ліцензію (номер ліцензії, строк дії, вид господарської діяльності).

Таким чином, зважаючи на наведене, державне підприємство "Науково - технічний комплекс "Завод точної механіки" 09.04.2012р. під час укладення договору про надання послуг (виконання робіт) № 06/01-61 мало реальну можливість довідатись про відсутність у товариства з обмеженою відповідальністю "Молд" ліцензії на виготовлення комплектуючих до військової зброї. Відтак, перебіг строку позовної давності, у межах якого державне підприємство "Науково - технічний комплекс "Завод точної механіки" могло звернутися до суду з позовною вимогою вимогою про визнання недійсним договору про надання послуг (виконання робіт) № 06/01-61 (з підстав, повязаних з відсутністю ліцензії), почався з 09.04.2012р.

Однак, незважаючи на те, що позивач міг безперешкодно отримати інформацію про відсутність у товариства з обмеженою відповідальністю "Молд" ліцензії на виготовлення комплектуючих до військової зброї шляхом отримання відповідних відомостей як безпосередньо з Єдиного ліцензійного реєстру, так і шляхом звернення до свого контрагента чи до органу ліцензування протягом трьох років (починаючи з 09.04.2012р.), він не вчинив відповідних дій, що свідчить про пропущення позивачем установленого ст. 257 Цивільного кодексу України трирічного строку позовної давності, у межах якого він міг звернутися до суду з вимогою про визнання недійсним договору про надання послуг (виконання робіт) № 06/01-61 від 09.04.2012р. на підставі того, що відповідач не мав права на укладення оспорюваного договору у зв'язку із відсутністю в нього ліцензії на виготовлення комплектуючих до військової зброї.

Зважаючи на вищевикладене, враховуючи встановлені судом факти, наявність поданої відповідно до частини 3 ст.267 Цивільного кодексу України заяви відповідача про застосування строку позовної давності, вимога позивача про визнання недійсним договору про надання послуг (виконання робіт) № 06/01-61 від 09.04.2012р. (на підставі того, що відповідач не мав права на укладення оспорюваного договору у зв'язку із відсутністю в нього ліцензії на виготовлення комплектуючих до військової зброї) не підлягає задоволенню з огляду на сплив позовної давності.

Крім того, при прийнятті рішення судом відзначається, що не підлягає задоволенню заява відповідача про застосування строку позовної давності до вимоги про визнання недійсним договору про надання послуг (виконання робіт) № 06/01-61 від 09.04.2012р. в частині інших наведених позивачем підстав (за винятком підстав, повязаних з відсутністю ліцензії) з огляду на наступне.

Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В свою чергу, можливість захисту цивільного права або інтересу породжується лише його порушенням. Зважаючи на те, що позивачем не доведено порушення його прав відповідачем (в частині вимоги про визнання недійсним договору про надання послуг (виконання робіт) № 06/01-61 від 09.04.2012р. з усіх інших підстав (за винятком підстав, повязаних з відсутністю ліцензії), у задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності в означеній частині суд відмовляє.

Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Доводи позивача не можуть слугувати підставою для задоволення позову. Тому у позові слід відмовити.

У зв'язку з відмовою у позові судові витрати відповідно до ст.129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 20, 24, 73, 74, 129, 232, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається в порядку, передбаченому ст. 257 ГПК України, з урахуванням п. 17.5 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено 26.03.2018р.

Суддя М.В. Смаровоз