ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року

м. Київ

Справа № 915/789/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Погребняка В.Я. - головуючого, Катеринчук Л.Й., Пєскова В.Г.

за участю секретаря судового засідання Чайки М.А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство "Уктрансгаз"

представник позивача - Дороніна О.М. (довіреність №6-598 від 26.01.2018),

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Миколаївгаз Збут"

представник відповідача - Палькевич Н.С. (довіреність №007Др-8-1217 від 20.12.2017),

розглянув касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Уктрансгаз"

на рішення господарського суду Миколаївської області

від 29.11.2016

у складі судді: Коваль Ю.М.

та постанову Одеського апеляційного господарського суду

від 04.04.2017

у складі суддів: Ярош А.І. (головуючий), Ліпчанська Н.В, Гладишева Т.Я.,

за позовом Публічного акціонерного товариства "Уктрансгаз",

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївгаз Збут",

про стягнення 1 737 264, 91 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" (далі - ПАТ "Укртрансгаз", позивач) звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Миколаївгаз Збут" (далі - ТОВ "Миколаївгаз Збут", відповідач) про стягнення заборгованості в загальній сумі 1737264,91 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань за укладеним між ними договором № /Н030 від 01.07.2015, щодо оплати вартості послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 29.11.2016 у справі №915/789/16 відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач відмовився на вимогу суду здійснити розрахунок відповідних нарахувань на суми основного боргу без урахування сум субвенцій, які надійшли з Державного бюджету України у спірний період, а визначення розміру таких нарахувань не входить до компетенції суду, відтак, позивачем не доведено суми своїх вимог.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 у справі №915/789/16 апеляційну скаргу ПАТ "Уктрансгаз" залишено без задоволення; рішення суду першої інстанції від 29.11.2016 у справі №915/789/16 залишено без змін.

Враховуючи що позивачем не спростовані оплати, здійснені відповідачем згідно протокольних рішень та не підтверджено розрахунок штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат за вирахуванням заборгованості, яка погашена відповідно до спільних протокольних рішень, на яку не нараховуються зазначені суми у зв'язку зі зміною порядку розрахунків, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Миколаївської області від 29.11.2016 та постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 у справі №915/789/16, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані судові акти та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування заявлених вимог, скаржник посилається на порушення господарськими судами ст.ст. 526, 536, 550, 611, 625, 653, 654 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), ст.ст. 188, 193, ч. 3 ст. 198, 231, 232, 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України), Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, ст.ст. 42, 22, 32, 42, 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Ухвалою Вищого господарського суду України від 30.11.2017 у справі № 905/1243/17 вищезазначена касаційна скарга прийнята до провадження та призначена до розгляду.

03.01.2018 на підставі ч. 5 ст. 31 та п. п. 6 п. 1 Розділу ХІ Перехідні положення ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017), справа № 915/789/16 господарського суду Миколаївської області передана до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Підпунктом 4 п. 1 Розділу ХІ Перехідні положення ГПК України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017) передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у господарських справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного господарського суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Автоматизованою системою суду для розгляду справи № 915/789/16 визначено колегію суддів Верховного Суду у складі: Погребняк В.Я. - головуючий, Пєсков В.Г., Катеринчук Л.Й. (протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.01.2018 у матеріалах справи).

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Погребняк В.Я. - головуючий, Катеринчук Л.Й., Пєскова В.Г. від 01.02.2018 прийнято справу № 915/789/16 господарського суду Миколаївської області до провадження. Відкрито касаційне провадження у справі № 915/789/16 господарського суду Миколаївської області за касаційною скаргою ПАТ "Уктрансгаз". Повідомлено учасників справи, що розгляд касаційної скарги відбудеться 20.03.2018. Надано відповідачу строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 06.03.2018. Доведено до відома учасників справи, що нез'явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою для розгляду касаційної скарги.

В судове засідання 20.03.2018 з'явилися уповноважені представники позивача і відповідача і надали пояснення у справі.

Перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача і пояснення уповноважених представників позивача і відповідача, ,Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Згідно з приписами статей 525, 526, 629 ЦК України та статті 193 ГК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 01.07.2015 між Публічним акціонерним товариством "Уктрансгаз" (газотранспортне підприємство) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Миколаївгаз Збут" (замовник) укладений договір №/Н030 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами, відповідно до умов якого позивач зобов'язався надати відповідачу послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення - газорозподільних станцій, а відповідач зобов'язався внести плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, передбачені умовами договору.

Пунктами 1.2, 3.1 договору визначено, що газ, транспортування якого здійснює позивач, призначений для задоволення потреб населення та юридичних осіб, яким природний газ відпускається за роздрібними цінами, диференційованими залежно від річних обсягів споживання. Послуги з транспортування газу оформлюються позивачем і відповідачем актами наданих послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами.

За змістом пункту 5.5 договору оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на рахунок газотранспортного підприємства на умовах 100 % попередньої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу. Замовник самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Відповідно до п. 7.3 договору у разі порушення відповідачем строків оплати, передбачених розділом 5 договору, із відповідача стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Пунктом 11.1 Договору передбачено, що цей договір набирає чинності з дня його підписання сторонами та діє в частині транспортування газу з 01.07.2015 до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків за надані позивачем послуги - до повного виконання замовником своїх зобов'язань за цим договором. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

На виконання умов договору позивач у період з липня 2015 по травень 2016 надав відповідачу послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу на загальну суму 7 214 506,27 грн., що підтверджується актами наданих послуг.

Позивач звертаючись до суду з даною позовною заявою, посилався на порушення відповідачем зобов'язання щодо оплати наданих позивачем послуг, внаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 1 235 346,67 грн.

Разом з цим, суди встановили, що в спірний період (вересень 2015 - травень 2016) позивач та відповідач були учасниками взаєморозрахунків, визначених Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженого наказом від 03.08.2015 № 493/688 Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Міністерства фінансів України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.08.2015 за № 1007/27456.

Статтею 7 ГК України визначено, що відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Згідно з положеннями частин 1-3 ст. 12 ГК України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб'єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб'єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Укртрансгаз". Наведене регулювання визначено постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» (далі - Порядок).

Аналіз змісту Порядку вказує на те, що держава взяла на себе бюджетне зобов'язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов'язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Пунктом 7 Порядку визначено, що розрахунки проводяться за згодою учасників на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.

З наведеного вбачається адміністративно-правове регулювання відносин щодо механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема на оплату природного газу.

Згідно п. 1 Порядку цей Порядок визначає механізм перерахування субвенції з Державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та ПАТ "Укртрансгаз" (надалі - субвенція).

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (надалі - ПЕК), визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов'язаних з газопостачанням населення, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг - а саме витрат на придбання природного газу у гарантованого постачальника, його транспортування магістральними та внутрішньопромисловими газопроводами, переміщення розподільними газопроводами.

Тобто, державою офіційно визнається неможливість підприємств ПЕК забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (в залежності від рівня отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Визнаючи неможливість розрахунків в цій частині підприємствами ПЕК, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонам на підставі укладених між ними договорів.

Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, якою приймаються законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій.

Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов'язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови, чи навпаки.

Спільні протокольні рішення є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету. Держава, шляхом запровадження спеціалізованих нормативних актів, виконання яких поклала на свої інститути влади, запровадила новий механізм взаєморозрахунків між сторонами даного спору, чим внесла в господарські правовідносини відповідача та позивача елементи адміністративного та бюджетного права.

Наявність Спільних протокольних рішень свідчить, що сторони даного спору фактично змінили порядок і строк проведення розрахунків за послуги з транспортування газу та погодились, що оплата наданих послуг з транспортування газу за договором від 01.07.2015 №/Н030 підлягає погашенню шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі Спільних протокольних рішень.

Разом з тим, для стягнення пені, передбаченої умовами договору, та застосування наслідків порушення грошового зобов'язання, визначених ч. 2 ст. 625 ЦК України, необхідно, щоб оплата за послуги з транспортування газу була здійснена поза межами порядку, встановленого Спільними протокольними рішеннями.

Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 09.09.2014 у справах № 5011-35/1533-2012-19/522-2012, № 5011-1/1043-2012-45/528-2012, № 5011-35/1272-2012-42/527-2012 та від 25.03.2015 у справі № 924/1265/13.

Відповідно до п.п.7 п.1 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017 суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об'єднаної палати) передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Колегія суддів Касаційного господарського суду не вбачає підстав для відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України, які наведені вище.

Судами з'ясовано, що субвенції за Спільними протокольними рішеннями становили: від 20.10.2015 № 2173/у на суму 26871,14 грн., від 19.11.2015 № 2450/у на суму 295010,06 грн., від 18.12.2015 № 2989/у на суму 311757,06 грн., від 22.01.2016 № 283/у на суму 261495,64грн., від 19.02.2016 № 704/у на суму 404481,85 грн., від 22.03.2016 № 1059/у на суму 300430,53 грн., від 19.04.2016 № 1275/у на суму 32872,50 грн., від 23.05.2016 № 1615/у на суму 107849,84 грн., від 21.09.2016 № 2432/у на суму 18700 грн., від 20.10.2016 № 2622/у на суму 13950 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України (в редакції чинній до 15.12.2017) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доведення обставин справи належним та допустимими доказами покладається на сторони відповідно до положень статей 33, 34 ГПК України (в редакції чинній до 15.12.2017).

Враховуючи те, що позивач не надав на вимогу місцевого господарського суду та апеляційної інстанції пояснень щодо розміру заборгованості за кожним окремим Спільним протокольним рішенням та не надав його розрахунок з вирахуванням сум субвенцій, які надійшли з Державного бюджету України у спірний період, висновки господарських судів попередніх інстанцій про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог є вірними та обґрунтованими.

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Наведені у касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) за результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (ст. 309 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017).

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Публічного акціонерного товариства "Уктрансгаз" та залишення рішення господарського суду Миколаївської області від 29.11.2016 та постанови Одеського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 у справі №915/789/16 без змін.

У зв'язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги та залишенні без змін рішення суду першої та постанови суду апеляційної інстанцій, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 315 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Уктрансгаз" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Миколаївської області від 29.11.2016 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 у справі №915/789/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.Я. Погребняк

Судді Л.Й. Катеринчук

В.Г. Пєсков