ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27.03.2018 м.Харків Справа № 908/2498/17

Господарський суд Донецької області у складі судді Лейби М.О., при секретарі судового засідання Григорєвої М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Бериславський машинобудівний завод", м.Берислав, Херсонська область

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Артік Трейд", м.Маріуполь, Донецька область

про стягнення 42319,68грн.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за дов. №08 від 02.01.18р.

від відповідача: не зявився

Суть справи:

Публічне акціонерне товариство Бериславський машинобудівний завод, м.Берислав, Херсонська область звернулося до господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Артік Трейд, м.Маріуполь, Донецька область про стягнення 42319,68грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором поставки №114 від 11.05.2017р. в частині оформлення податкової накладної та її реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних, що призвело до позбавлення позивача права на пільговий кредит з ПДВ на суму 42319,68грн.

Автоматичним розподілом автоматизованої системи документообігу господарського суду Запорізької області сформовано судову справу, якій присвоєно єдиний унікальний номер судової справи №908/2498/17.

14.12.2017р. господарським судом Запорізької області постановлена ухвала про направлення матеріалів справи №908/2498/17 за підсудністю до господарського суду Донецької області.

19.12.2017р. матеріали справи №908/2498/17 надійшли до господарського суду Донецької області.

Згідно з протоколом автоматичного розподілу справ між суддями від 19.12.17р. справу №908/2498/17 передано на розгляд судді Лейби М.О.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 20.12.17р. позовну заяву залишено без руху; позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви до 06.01.18р.

03.01.18р. до господарського суду від позивача надійшли письмові доповнення та уточнення до позовної заяви з доказами усунення встановлених ухвалою від 20.12.17р. недоліків позовної заяви.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 09.01.18р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №908/2498/17, дану справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 31.01.18р.

31.01.18р. через канцелярію суду представником позивача надано клопотання №192/022 від 29.01.18р. про відшкодування судових витрат на підставі орієнтовно наданого розрахунку.

Ухвалою господарського суду від 31.01.18р. підготовче засідання відкладено на 28.02.18р.

23.02.18р. до суду від позивача надійшли:

- клопотання №313/022 від 20.02.18р. про долучення до матеріалів справи додаткових доказів понесення витрат на прибуття у судове засідання;

- клопотання №312/022 від 20.02.18р. про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду від 28.02.18р. за результатами підготовчого засідання закрито підготовче провадження у справі №908/2498/17 та розгляд справи по суті призначено в судовому засіданні на 27.03.18р.

У судове засідання 27.03.18р. відповідач не зявився; про місце, час та дату слухання справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомлено.

Відзив на позовну заяву суду не наданий.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобовязують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.2 ст.178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи, що відповідач протягом розгляду справи у судові засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, суд вважає за необхідне розглянути спір по суті за наявними матеріалами.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд

встановив:

11.05.2017р. між Публічним акціонерним товариством ,,Бериславський машинобудівний завод (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Артік Трейд» (покупець) укладено договір поставки №114, за змістом п.1.1 якого постачальник зобовязується в порядку та на умовах, передбачених даним договором, передати у власність покупця продукцію, згідно специфікації, яка є невідємною частиною даного договору, іменовану надалі товар, покупець зобовязується прийняти та сплатити за товар на умовах, передбачених даним договором.

Згідно п.4.1. договору, поставки товару супроводжується наступними документами, рахунок-фактура (з обовязковим посиланням, на підставі якого договору він виставлений), сертифікат якості, видаткова накладна. Податкова накладна виписується в електронному вигляді та підлягає обовязковій реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних з дотриманням умов цифрового підпису уповноваженої особи сторони.

Відповідно до п.9.1. договору, за невиконання або неналежне виконання умов цього договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України.

Пунктом 9.5. договору визначено, що незалежно від сплати неустойки (пені, штрафу) сторона, яка порушила свої зобовязання по даному договору, сплачує іншій стороні заподіяні в результаті цього збитки без урахування розміру неустойки (пені, штрафу).

На виконання договору від 11.05.2017р. №114 та специфікації №1 від 15.05.17р. постачальник поставив покупцю товар на загальну суму 253918,08грн., в тому числі ПДВ 42319,68грн., що підтверджується видатковою накладною №48 від 15.05.17р.

Позивачем проведено розрахунки за отриманий товар, про що свідчить платіжне доручення від 19.05.17 р. №1900 на суму 253918,008грн., в т.ч. ПДВ 42319,68грн.

Відповідно до наявних матеріалів справи договір поставки №114 від 11.05.17р., та специфікація №1 від 15.05.17р. підписані представниками та скріплені печатками сторін. Факт укладання угоди, її виконання та перерахування грошових коштів, в т.ч. ПДВ у сумі 42319,68грн. відповідачем не спростовано.

Посилаючись на невиконання відповідачем зобовязань по оформленню та реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, позивач звернувся до відповідача з претензією від 31.08.17р. №022/1222 з вимогою здійснити реєстрацію податкової накладної або компенсувати понесені збитки, зумовлені втратою позивачем права на податковий кредит з ПДВ на суму 42319,68грн.

Станом на час розгляду справи доказів виконання відповідачем зобовязань щодо реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних суду не надано.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що у звязку з невиконанням відповідачем положень пункту 187.1 статті 187 та пункту 201.10 статті 201 Податкового Кодексу України (далі по тексту ПК), позивач не може віднести суму ПДВ в загальному розмірі 42319,68грн. до складу податкового кредиту відповідного періоду, оскільки відповідач неправомірно не зареєстрував вищенаведену податкову накладну у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Надаючи правову кваліфікацію вказаним обставинам, суд виходить з наступного:

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків в сумі 42319,68грн. позивач посилається на порушення відповідачем вимог ст. 201.1, 201.10 ПК України.

Відповідно до положень пункту 201.1 статті 201 ПК України (в редакції, яка діяла на момент проведення позивачем оплати вартості продукції) на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг згідно пункту 187.1 статті 187 ПК України вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно з пунктом 201.7 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Пунктом 201.10 статті 201 ПК України встановлено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У статті 198 ПК України встановлено підстави, за яких у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит; визначено умови, дату, час та порядок його формування; визначено права і обов'язки платників податку в цій сфері податкових правовідносин; підстави, що унеможливлюють віднесення сплаченого (нарахованого) податку до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.1 цієї статті право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

За пунктом 198.2 зазначеної статті датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Норми статті 201 ПК України, до яких відсилають правила пункту 198.6 статті 198 цього Кодексу, регулюють відносини, пов'язані з оформленням і легітимацією податкової накладної. У цій нормі містяться обов'язкові правила щодо форми та порядку заповнення податкових накладних, недотримання яких тягне визнання податкової накладної недійсною; визначено правову природу цього документа, підстави, порядок, умови його складання і надання; встановлено права й обов'язки учасників податкових відносини, пов'язані зі складанням, наданням та реєстрацією податкової накладної; передбачено наслідки недотримання обов'язкових вимог щодо форми, змісту та інших дій зі складання, надання та реєстрації податкових накладних.

Системний аналіз перелічених вище податкових норм дає підстави дійти висновку, що платник податку має право на включення до податкового кредиту сум податку, сплачених ним за наслідками господарських операцій, дійсність та достовірність яких має підтверджуватися внесеними до Реєстру податковими накладними або іншими документами, встановленими ПК України, що посвідчують право на віднесення сум податку до податкового кредиту. Це право вони мають незалежно від часу внесення платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних до Реєстру. Визначальним є факт підтвердження операцій податковими накладними і факт внесення їх до Реєстру в строки, встановлені законодавством.

В іншому випадку, відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов'язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період.

Як встановлено судом, відповідач в порушення умов вищевикладених норм законодавства, податкову накладну у встановлені терміни не зареєстрував. Вказані обставини відповідачем не спростовані.

Проте, суд зазначає, що норми ПК України щодо отримання бюджетного відшкодування не встановлюють залежність виплати бюджетного відшкодування ПДВ від сплати ПДВ контрагентами платника податку.

Таке розуміння зазначених норм права Верховний Суд України сформулював у постановах від 9 вересня 2008 року (справа № 21-500во08) та 1 червня 2010 року (справа № 21-573во10), суть якого полягає в тому, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання зі сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цього платника податку. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Тобто, порушення норм податкового законодавства тягне за собою негативні наслідки саме для платника податку, який скоїв таке порушення, проте, не для його контрагента.

Як було зазначено вище, в обґрунтування своїх вимоги позивач посилався на порушення відповідачем вимог статей 198, 201.1, 201.10 ПК України та завдання йому таким чином збитків в розмірі 42319,68грн.

Статтею 16 ЦК України передбачено право особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами статті 4 ГПК України . Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Одним із способів захисту порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів згідно статті 20 ГК України і статті 16 ЦК України може бути відшкодування збитків.

Відповідно до статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписами статті 224 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з положеннями статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) порушення боржником зобов'язання, що випливає з договору; 2) збитків та їх розміру; 3) причинного зв'язку між порушенням стороною зобов'язання, що випливає з договору, та збитками; 4) вини порушника зобов'язання. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що порушення боржником договірного зобов'язання є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такого порушення. Так, відшкодуванню підлягають збитки, які стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотнім наслідком порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань, тобто мають бути прямими.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Тобто, при заявлені вимог про стягнення збитків позивачем повинно бути доведено факт порушення відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем, наявність та розмір збитків, а також наявність причинного зв'язку між ними. В свою чергу, відповідач має довести відсутність його вини у заподіянні збитків позивачу.

Так, одним з елементів, необхідним для стягнення збитків, є доведеність протиправних дій відповідача, в даному випадку доведення факту порушення правил чи порядку складання, реєстрації податкової накладної, невідповідність відомостей, які в ній відображені та ін., і такий факт повинен бути підтверджений належним та допустимим доказом, яким в даній ситуації може бути акт перевірки, рішення відповідного контролюючого органу, складеного за результатами перевірки.

Згідно з абзаців 10, 14, 17, 18 п. 201.10 статті 201 ПК України реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків:

- для податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені;

- для податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені.

У разі порушення таких строків застосовуються штрафні санкції згідно з цим Кодексом.

Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов'язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період.

У разі допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов'язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті 201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкових накладних / розрахунків коригування, реєстрація яких зупинена згідно з пунктом 201.16 цієї статті) податкової накладної та/або розрахунку коригування покупець/продавець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого продавця/покупця. Таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів, що настають за граничним терміном подання податкової декларації за звітний (податковий) період, у якому не надано податкову накладну або допущено помилки при зазначенні обов'язкових реквізитів податкової накладної та/або порушено граничні терміни реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг, або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг. Протягом 90 календарних днів з дня надходження такої заяви із скаргою з урахуванням вимог, встановлених підпунктом 78.1.9 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу, контролюючий орган зобов'язаний провести документальну перевірку зазначеного продавця для з'ясування достовірності та повноти нарахування ним зобов'язань з податку за такою операцією.

Підпунктом 78.1.9 пункту 78.1 статті 78 ПК України встановлено, що документальна позапланова перевірка здійснюється, зокрема, у випадку подання щодо платника податку скарги про порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування у разі ненадання таким платником податків протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання письмового запиту контролюючого органу, в якому зазначається інформація із скарги, пояснень та документального підтвердження на цей запит.

Враховуючи викладене, права позивача в разі нездійснення відповідачем реєстрації податкових накладних підлягають захисту шляхом подання позивачем до податкової декларації за відповідний звітний податковий період заяви зі скаргою на відповідача. У цьому випадку податковим органом здійснюється перевірка дотримання вимог податкового законодавства та вживаються заходи щодо усунення виявленого порушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 10 січня 2017 року у справі № 908/1982/16.

Отже, приписами ПК України (в тому числі статтями 75-86) унормовано порядок проведення перевірок контролюючими органами, оформлення результатів таких перевірок, можливість подання заперечень у випадку незгоди з висновками перевірки та інше. Тобто, проведення відповідних перевірок та встановлення фактів порушення в даному випадку відповідачем вимог податкового законодавства є виключною компетенцією відповідних контролюючих органів (Державної фіскальної служби України, відповідних податкових інспекцій), а відтак господарський суд не може підміняти державний орган і встановлювати факти, які віднесені до компетенції таких органів, зокрема фактів порушення відповідачем вимог податкового законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 21-1465а15, від 15 квітня 2014 року у справі № 21-29а14.

Доказів проведення відповідних перевірок контролюючим органом документальної позапланової перевірки відповідача для з'ясування достовірності та повноти нарахування ним зобов'язань з податку на додану вартість за спірний період, і докази прийняття контролюючим органом відповідного рішення позивачем суду не надано.

Відтак, враховуючи, що позивачем не було надано доказів використання всіх передбачених податковим законодавством способів для реалізації свого права на віднесення сум податку до податкового кредиту, суд дійшов висновку про відсутність причинного зв'язку між неотриманою позивачем сумою податкового кредиту та діями відповідача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 22 листопада 2016 року у справі № 910/1593/16.

Крім того, виходячи з положень статей 173, 174 Господарського кодексу України, відсутність реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних нє є порушенням з боку відповідача правил здійснення господарської діяльності - невиконанням господарського зобов'язання, адже обов'язок зі складання та реєстрації податкових декларацій виникає у відповідача саме на підставі податкового законодавства. Водночас зазначення сторонами у Договорі про обов'язок відповідача зареєструвати податкову накладну не має наслідком зміну характеру відповідних правовідносин з податкових на господарські.

Також суд звертає увагу, що пред'явлена до відшкодування сума в розмірі 42319,68грн. не є втратами, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, або втратами, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); а також доходами, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Так, позивач в будь-якому випадку згідно вимог податкового законодавства повинен був сплатити суму ПДВ в ціні товару (послуги), а сума компенсації ПДВ не є витратами або втраченими доходами позивача. Разом з тим суд звертає увагу на те, що така компенсація здійснюється державою в податкових правовідносинах між позивачем та державою, а не в зобовязальних правовідносинах позивача та відповідача за договором від 11.05.2017 року № 114, на який посилається позивач у якості підстави виникнення спірних зобов'язань.

Згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

Відповідно до статей 73, 74, Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.

При цьому, принцип змагальності вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

З урахуванням викладеного, при зверненні до суду з відповідними вимогами згідно норм ст.129 Конституції України, ст.ст.73, 74 Господарського процесуального кодексу України позивач має довести такі вимоги певними доказами.

Тобто, саме позивач, заявляючи позовні вимоги про стягнення збитків має довести заявлену до стягнення суму.

Таким чином, беручи до уваги викладені вище обставини суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеній у Постанові по справі №918/216/17 від 12.03.2018р.

У зв'язку із відмовою у позові, судові витрати по справі в повному обсязі покладаються згідно з ст.129 ГПК України на позивача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 73, 74, 76, 77, 79, 86, 123, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Публічне акціонерне товариство Бериславський машинобудівний завод, м.Берислав, Херсонська область до Товариства з обмеженою відповідальністю Артік Трейд, м.Маріуполь, Донецька область про стягнення збитків в розмірі 42319,68грн., відмовити.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

В судовому засіданні 27.03.2018р. оголошено вступну та резолютивні частини рішення.

Повний текст рішення буде складено та підписано 27.03.2018р.

Суддя М.О. Лейба