ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2018 справа № 908/1967/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача): суддів: Стойка О.В., Зубченко І.В. , Чернота Л.Ф. ,
при секретарі судового засідання: за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: від третьої особи-1: від третьої особи-2: ОСОБА_4 ОСОБА_5, за довіреністю; ОСОБА_6, за довіреністю; ОСОБА_7, за довіреністю; ОСОБА_8, за довіреністю; не з'явився; не з'явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ЮНІВЕС", м. Київ
на рішення Господарського суду Запорізької області
від14.12.2017 (повний текст складено та підписано 19.12.2017)
у справі№ 908/1967/17 (суддя Проскуряков К.В.)
за позовомПриватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ЮНІВЕС", м. Київ
до за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАПОРОЖБАСТРАНС", м. Запоріжжя ОСОБА_9, м. Запоріжжя; ОСОБА_10, м. Запоріжжя
пропро визнання недійсним договору доручення № ЗП/159/17 від 24.05.2017
В С Т А Н О В И В:

До господарського суду звернулось Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ЮНІВЕС", м. Київ (Позивач) із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАПОРОЖБАСТРАНС", м. Запоріжжя (Відповідач) про визнання недійсним договору доручення № ЗП/159/17 від 24.05.2017.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 06.11.2017 до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено ОСОБА_9, м. Запоріжжя (Третя особа-1) та ОСОБА_10, м. Запоріжжя (Третя особа-2).

Рішенням господарського суду Запорізької області від 14.12.2017 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги заявник посилається на те, що рішення судом першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального права України, а також з невідповідністю висновків, викладених в рішенні, обставинам справи.

Зокрема, заявник апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку щодо схвалення в подальшому Позивачем укладеного Договору доручення.

Від Відповідача на адресу суду надійшов відзив, яким він проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Від Третьої особи-2 надійшли письмові пояснення по суті апеляційної скарги, зазначивши, що 22.05.2015 з Відповідачем був укладений договір на здійснення посередницької діяльності в сфері обов'язкового страхування від нещасних випадків на транспорті № ЗП/087/15, який фактично, разом з додатками є договором страхування, форма якого була розроблена для обов'язкового страхування від нещасних випадків пасажирів на транспорті. Процедура укладення такого договору була аналогічна оформленню договорів страхування.

Також Третя особа-2 у своїх поясненнях зауважив про відсутність у своїх діях зловмисної домовленості з Відповідачем.

Представник Позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, надав пояснення, аналогійні викладеним в апеляційній скарзі.

Представники Відповідача в судовому засіданні вважали рішення суду законним та обґрунтованим, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представники Третіх осіб в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про час і місце слухання справи були повідомлені належним чином, у зв'язку з чим судова колегія вважає за можливе розглянути скаргу у відсутності представників Третіх осіб, що не скористались своїм правом на участь в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 222 Господарського процесуального кодексу України здійснювалась фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувальних технічних засобів.

Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, вищевказаним рішенням встановлений та сторонами не заперечується - факт 24.05.2017 укладення між Позивачем та Відповідачем договору доручення №ЗП/159/17 на здійснення посередницької діяльності в сфері обов'язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті (далі - Договір), який визначає порядок проведення обов'язкового особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті під час поїздки або перебування на вокзалі, в порту, на станції, пристані і укладений відповідно до Постанови КМУ №959 від 14.08.1996 "Про затвердження Положення про обов'язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті".

Також вказаним рішенням було встановлено, що спірний Договір з боку Позивача був підписаний ОСОБА_10, який діяв на підставі довіреності №0004-17/ЗП/С/С від 30.12.2016.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Позивач посилається на те, що Договір був укладений Третьою особою-2 з перевищенням наданих йому повноважень та внаслідок зловмисної домовленості з Відповідачем.

Також заявник зауважує, що Договір був укладений з порушенням принципів дотримання інтересів сторін, оскільки через численні порушення транспортного законодавства Відповідач був позбавлений ліцензії на надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, отже спірний Договір не міг бути укладений за погодженням Позивача.

Позивач стверджує, що інформація про спірний Договір в журналі обліку договорів доручення була відсутня, про його існування йому стало відомо лише після звернення 06.09.2017 Третьої особи-1 із заявою про виплату страхового відшкодування у зв'язку з нещасним випадком, який стався внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 22.07.2017 в Запорізькій області на автодорозі Енергодар-Василівка. В рамках цього звернення нею було надано страховий сертифікат за №14451, згідно якого Третя особа-1, як пасажир, була застрахована за обов'язковим особистим страхуванням від нещасних випадків на транспорті. Страховий сертифікат був оформлений та виданий відповідно до спірного Договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості Позивачем обставин, які на його думку, є підставою для визнання недійсним Договору доручення.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог зауважує, що спірний Договір підписано уповноваженими представниками та скріплено печатками, укладення Договору відбулось в приміщенні Позивача та за участю його уповноваженої посадової особи. Своїми діями Позивач не лише схвалив, а й виконував умови спірного Договору, зокрема, шляхом прийняття коштів від Відповідача у вигляді страхових платежів, видачею страхових сертифікатів, що не заперечується самим Позивачем, прийняття заяви від застрахованої особи.

Також зазначає, що станом на час укладення спірного Договору доручення (24.05.2017) Наказ Державної служби безпеки на транспорті від 23.05.2017 № 506 був таким, що не набрав чинності.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань. Аналогічні норми містяться в ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Визначальною ознакою договору є мета його укладення.

Однією з підстав визнання Договору недійсним, Позивач визначає перевищення Третьою особою-2 наданих йому повноважень.

Частиною 1 ст. 241 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією собою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, чинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Частина друга вказаної норми передбачає, що наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Пунктом 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 роз'яснено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а собою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові від 06.04.2016 у справі №3-84гс16, законодавець не ставить схвалення правочину в обов'язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки утвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання.

Також, у постановах Верховного суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-38гс14 та від 19 серпня 2014 року у справі № 3-59гс14 висловлено позицію про те, що за змістом статті 241 ЦК схвалення правочину не залежить від прийняття юридичного рішення про таке схвалення, підтвердженням схвалення правочину можуть бути дії з його виконання, вчинені особою, в інтересах якої його укладено; схвалення може також відбутися у формі мовчазної згоди чи у вигляді певних поведінкових актів (конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Судом встановлено, що відповідно до довіреності №0004-17/ЗП/С/С від 30.12.2016 Третій особі-2 було надано право вчиняти від імені та в інтересах Позивача наступні дії: вести переговори, укладати і підписувати від імені та в інтересах товариства договори страхування/страхові поліси (включаючи додаткові угоди до таких договорів страхування) за видами страхування і в межах страхових сум, зокрема, обов'язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті на 1 застраховану особу згідно чинного законодавства (а.с. 48).

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов Договору, Відповідачем було перераховано на рахунок Позивача страховий платіж в сумі 54,00 грн., що підтверджується розрахунковим чеком від 25.07.2017 із призначенням платежу: "страховий платіж по договору №ЗП/159/17 від 24.05.2017 р., платник ТОВ "ЗАПОРОЖБАСТРАНС" через ОСОБА_6 за 22.07.2017" (а.с. 86).

Доказів повернення отриманих коштів Відповідачу, як безпідставно отриманих, Позивачем не надано.

За таких підстав, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що своїми конклюдентними діями щодо отримання грошових коштів в сумі 54,00 грн., віднесення цих коштів до "нез'ясованих платежів", за відсутності інформації щодо спірного Договору, який був зазначений у якості підстави цього платежу, та неповернення їх Відповідачу як безпідставно отриманих, Позивач схвалив укладення його представником спірного Договору, навіть якщо б останній діяв з перевищенням повноважень.

Щодо тверджень позивача, що спірний Договір було укладено внаслідок зловмисної домовленості між Відповідачем та Третьою особою-2 та при його укладенні у сторін не було наміру створення правових наслідків, судова колегія зазначає наступне.

Стаття 232 Цивільного кодексу України, передбачає, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Відповідно до статті 234 Цивільного кодексу Україну, правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до статті 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно п. 3.10. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 №11, у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Належних та допустимих доказів на підтвердження наявності зловмисної домовленості Відповідача з Третьою особою-2 під час укладення спірного Договору Позивачем не надано, як і не надано доказів звернення до правоохоронних органів з цього приводу.

Крім того, твердження Позивача спростовуються діями останнього, зокрема, зарахуванням страхового платежу, отриманого від Відповідача, вжиттям заходів щодо оцінки можливого виконання умов Договору доручення №ЗП/159/17 від 24.05.2017.

Також судовою колегією не приймаються до уваги доводи Позивача про анулювання ліцензії Відповідача №АЕ422456, оскільки в матеріалах справи наявна Ліцензія серії АЕ №422456, рішення про її видачу прийнято 08.04.2014 №236, зі строком дії: 09.04.2014 - необмежений, яка видана Державною інспекцією України з безпеки на наземному транспорті, ТОВ "Запорожбастранс" з зазначенням виду господарської діяльності: надання послуг з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів, багажу автомобільним транспортом; дозволений вид робіт: внутрішні перевезення пасажирів автобусами. (а.с. 81)

Відповідно до ухвали Запорізького окружного адміністративного суду від 21.08.2017 у справі № 808/2353/17 дію наказу Державної служби України з безпеки на транспорті №506 від 23.05.2017 "Про прийняття рішення щодо залишення заяв здобувачів про отримання (розширення) ліцензій без розгляду, видачі (розширення) ліцензій, анулювання ліцензій за результатами розгляду заяв здобувачів" в частині анулювання ТОВ "ЗАПОРОЖБАСТРАНС" вказаної ліцензії - зупинено до набрання рішенням суду по даній справі законної сили.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що станом на дату укладення спірного Договору - 24.05.2017, наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 23.05.2017 №506 ще не набрав чинності, отже при укладенні вказаного Договору Відповідач мав діючу ліцензію та право здійснювати перевезення пасажирів.

Крім того, судова колегія вважає, що Позивачем не доведено, факту порушення його прав Відповідачем, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до чинного законодавства України, позовні заяви повинні подаватись до суду в разі порушення Відповідачем законних прав та інтересів Позивача. Тобто подання позовної заяви є способом захисту порушених прав та законних інтересів правомірної сторони.

Відповідно до ст.ст. 74, 76 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Будь-яких належних доказів на підтвердження своїх вимог Позивачем не надано.

За таких підстав судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позовних вимог.

Будь-яких порушень норм процесуального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судовою колегією не встановлено.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Запорізької області від 14.12.2017 у справі № 908/1967/17 ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на Позивача.

Керуючись ст.ст. 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ЮНІВЕС", м. Київ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 14.12.2018 у справі № 908/1967/17 - залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції - покласти на Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ЮНІВЕС", м. Київ.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 30.03.2018.

Головуючий (суддя-доповідач) О.В. Стойка

Судді: І.В. Зубченко

Л.Ф. Чернота