ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2018 року

м. Київ

Справа № 925/791/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Державної екологічної інспекції у Черкаській області

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.10.2017 (у складі Мартюк А.І. - головуючого, суддів Ткаченко Б.О., Калатай Н.Ф.) та на рішення Господарського суду Черкаської області від 18.07.2017 (суддя Чевгуз О.В.),

за позовом Державної екологічної інспекції у Черкаській області

до Приватного промислово-комерційного підприємства "Укрмоторсервіс"

про стягнення 83160,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись у суд з даним позовом, Державна екологічна інспекція у Черкаській області (далі - позивач) просила стягнути з Приватного промислово-комерційного підприємства "Укрмоторсервіс" (далі - відповідач) 83160,00 грн. шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за результатами проведеної позивачем позапланової перевірки дотримання відповідачем вимог природоохоронного законодавства у галузі охорони атмосферного повітря, водних, земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами було складно акт від 02.06.2016, яким встановлено засмічення земельної ділянки площею 19800 кв.м будівельними відходами деревини, скла, ПЕТ-пляшок та іншими відходами, яка була виділена відповідачу для будівництва пінобетонного заводу у 2007 році, що є порушенням вимог пункту "б" статті 96 Земельного кодексу України. У зв'язку з чим, наявні правові підстави для покладення на відповідача відповідальності у вигляді відшкодування заподіяної ним шкоди у відповідному розмірі.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 18.07.2017 (суддя Чевгуз О.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.10.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Мартюк А.І., судді Ткаченко Б.О., Калатай Н.Ф.), в позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати вище вказані судові рішення повністю та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів касаційної скарги позивач посилався на те, що порушення відповідачем вимог природоохоронного законодавства у сфері охорони земель встановлено у акті перевірки, який складено позивачем 02.06.2016 та підписано відповідачем без зауважень та заперечень. Також позивач вказував, що за виявлені порушення вимог природоохоронного законодавства було притягнуто директора відповідача до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у відповідному розмірі, який оплатив його у добровільному порядку. Тобто відповідач визнав свою винну, чим підтвердив порушення вимог природоохоронного законодавства, що є підставою для стягнення з нього шкоди у зазначеному розмірі.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані позивачем судові рішення без змін, обґрунтовуючи свої доводи тим, що відповідач не є власником або користувачем земельної ділянки, на якій позивачем було виявлено засмічення, та осіб, які це здійснили встановлено не було. При цьому відповідач вказує на те, що його вини у засміченні земельної ділянки немає, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження органу досудового розслідування від 23.06.2015 у кримінальному провадженні № 0000009, що виключає відповідальність у вигляді відшкодування ним шкоди. Також відповідач посилається на те, що позивач не обґрунтував неможливість подання доказів суду першої інстанції, які він подав суду апеляційної інстанції. Крім того, відповідач зазначає, що позивач не ідентифікував земельну ділянку, яка відображена ним у акті перевірки, а тому даний акт не міг оцінюватися судами попередніх інстанцій, як доказ.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, за результатами проведеної позивачем позапланової перевірки встановлено, що земельна ділянка, яка виділена відповідачу для будівництва пінобетонного заводу у 2007 році, засмічена будівельними відходами деревини, скла, ПЕТ-пляшками та іншими відходами, загальна площа засмічення земельної ділянки становить 19800 кв.м, про що позивачем складено відповідний акт перевірки, який був отриманий відповідачем та підписаний ним без жодних зауважень, а також складено акт відбору проб ґрунтів від 02.06.2015 № 04-06-15.

За допущене порушення вимог природоохоронного законодавства відносно директора відповідача в особі ОСОБА_5 було складено протокол про адміністративне правопорушення від 03.06.2015 № 008929 та на підставі постанови про накладення адміністративного стягнення від 04.06.2015 № 008950 на вказану посадову особу відповідача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1190,00 грн., який було сплачено відповідачем згідно квитанції від 22.07.2015.

08.06.2015 позивачем проведено вимірювання показників складу та властивостей ґрунтів, відібраних на території відповідача, про що складено протокол № 04-06-15.

За результатами проведеної перевірки, 09.06.2015 позивач видав відповідачу припис № 2 з вимогою привести земельну ділянку у відповідність до норм земельного та природоохоронного законодавства у термін до 03.08.2015.

З метою забезпечення контролю, позивачем проведена позапланова перевірка виконання відповідачем припису, за результатами якої складено акт від 13.08.2015 про те, що керівник відмовив у проведенні перевірки посилаючись на те, що земельна ділянка відповідачем не використовується та ним вживаються відповідні заходи для отримання її у користування, а відходи завезені на земельну ділянку сторонніми особами, які під час перевірки не були встановленні.

При здійснені розрахунку збитків за засмічення земельної ділянки, позивач керувався Методикою визначення розмірів шкоди, зумовленої забрудненням і засміченням земельних ресурсів через порушення природоохоронного законодавства, яка затверджена наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки від 27.10.1997 № 171 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 05.05.1998 за № 285/2725, (із змінами і доповненнями в редакції від 04.04.2007), у зв'язку з чим за розрахунком позивача розмір шкоди склав 83 160,00 грн.

Позивач звертався до відповідача із претензією у якій пропонував йому добровільно оплатити заподіяну державі шкоду в розмірі 83 160,00 грн., але відповідач залишив її без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що позивач не подав доказів того, що відповідач здійснив засмічення земельної ділянки, яка йому не належить, а також не довів наявності вини відповідача у порушенні законодавства про охорону навколишнього природного середовища, як одного елемента зі складу цивільного правопорушення, що виключає покладення на відповідача відповідальності.

Однак з такими правовими висновками судів погодитись не можна виходячи із наступного.

Відповідно до приписів статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1). Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч.2).

Пунктом "б" частини першої статті 96 Земельного кодексу України передбачено, що землекористувачі зобов'язані додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля.

Згідно пункту "в" частини першої статті 211 наведеного Кодексу громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за псування сільськогосподарських угідь та інших земель, їх забруднення хімічними та радіоактивними речовинами і стічними водами, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами.

Приписами статті 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" встановлено, що порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність (ч.1). Підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України (ч.4).

Частиною першою статті 69 вказаного Закону визначено, що шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Для визначення порядку розрахунку розмірів відшкодування шкоди суб'єктами господарювання та фізичними особами в процесі їх діяльності через забруднення земель хімічними речовинами, їх засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 27.10.1997 N171 затверджена Методика визначення розмірів шкоди, зумовленої забрудненням і засміченням земельних ресурсів через порушення природоохоронного законодавства.

Відповідно до встановлених судами обставин засмічення земельної ділянки, яке відображене у акті перевірки, відбулося внаслідок дій відповідача, що підтверджується підписаним відповідачем актом перевірки від 02.06.2016 без заперечень, та сплаченим добровільно штрафом, який було покладено на його керівника.

Оскільки судами необґрунтовано відмовлено у позові на підставі лише посилань відповідача, що не підтверджені належними та допустимими доказами, та оскільки відповідачем сума шкоди не спростована, суд касаційної інстанції вважає за можливе за результатами скасування судових рішень прийняти нове, про задоволення позову.

За вказаних обставин вимоги позивача ґрунтуються на фактичних обставинах справи та приписах чинного законодавства.

Щодо посилань відповідача у відзиві на те, що він не повинен відповідати за засмічення земельної ділянки, суд касаційної інстанції зазначає наступне.

Із встановлених судами обставин справи не вбачається, що відповідач довів, що інша особа здійснила засмічення земельної ділянки, в ході проведеної за участі його керівника перевірки, цих обставин не зазначав в акті перевірки, не доводив їх перевіряючому органу.

Посилання відповідача на відсутність його вини у засміченні земельної ділянки, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження органу досудового розслідування від 23.06.2015 у кримінальному провадженні № 0000009, є безпідставним, оскільки згідно частини шостої статті 75 ГПК України документом, який є обов'язковим для господарського суду є ухвала суду про закриття кримінального провадження, а не постанова органу досудового розслідування, на яку посилається відповідач, а згідно статі 35 Господарського процесуального кодексу України у редакції до 15.12.2017, такими документами є вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення.

Доводи відповідача про те, що позивач не обґрунтував неможливість подання доказів суду першої інстанції, які він подав суду апеляційної інстанції спростовуються тим, що згідно змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції ці докази судом не досліджувалися та відповідна оцінка їм не надавалась.

Твердження відповідача про те, що позивач не ідентифікував земельну ділянку, яка відображена ним у акті перевірки, а тому даний акт не міг оцінюватися судами попередніх інстанцій, як доказ, відхиляються, так як згідно частини третьої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Статтею 42 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" передбачено, зокрема, що в Україні фінансування заходів щодо охорони навколишнього природного середовища здійснюється за рахунок Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів.

Відповідно до статті 47 вказаного Закону для фінансування заходів щодо охорони навколишнього природного середовища утворюються Державний, Автономної Республіки Крим та місцеві фонди охорони навколишнього природного середовища, які утворюються за рахунок, зокрема, частини грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті господарської та іншої діяльності, згідно з чинним законодавством (ч.2 ст.47 вказаного Закону).

Кошти місцевих, Автономної Республіки Крим і Державного фондів охорони навколишнього природного середовища можуть використовуватися тільки для фінансового забезпечення здійснення природоохоронних заходів, включаючи захист від шкідливої дії вод сільських населених пунктів та сільськогосподарських угідь, ресурсозберігаючих заходів, у тому числі наукових досліджень з цих питань, ведення державного кадастру територій та об'єктів природно-заповідного фонду, а також заходів для зниження забруднення навколишнього природного середовища та дотримання екологічних нормативів і нормативів екологічної безпеки, для зниження впливу забруднення навколишнього природного середовища на здоров'я населення (ч.6 ст.47 вказаного Закону).

Разом з тим, зазначений Закон не визначає розміру частин грошових стягнень які мають перераховуватись вказаним фондам охорони навколишнього природного середовища, при цьому у п.4 частини першої статті 691 Бюджетного кодексу України встановлено, що до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать: 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до сільських, селищних, міських бюджетів, бюджетів об'єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад - 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим - 20 відсотків, бюджетів міст Києва та Севастополя - 70 відсотків.

Пункт сьомий частини третьої статті 29 Бюджетного кодексу України визначає, що джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 1 частини другої статті 671 цього Кодексу) є 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності.

Враховуючи наведені положення законодавства, завдана шкода навколишньому природному середовищу підлягає зарахуванню до спеціального фонду Державного фонду охорони навколишнього природного середовища, фонду охорони навколишнього природного середовища Черкаської обласної ради, фонду охорони навколишнього природного середовища Вергунівської сільської ради.

Відповідно до приписів пункту 1 частини четвертої, частини 14 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у разі задоволення позову на відповідача, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, відповідачем повинні бути відшкодовані витрати позивача понесених останнім при сплаті судового збору за розгляд позову, апеляційної та касаційної скарг.

Згідно статті 327 Господарського процесуального кодексу України наказ суду видається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Керуючись статтями 301, 308, 311, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної екологічної інспекції у Черкаській області задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.10.2017 та рішення Господарського суду Черкаської області від 18.07.2017 у справі №925/791/17 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов Державної екологічної інспекції у Черкаській

області задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного промислово-комерційного підприємства "Укрмоторсервіс" до: спеціального фонду Державного бюджету України 24 948 (двадцять чотири тисячі дев'ятсот сорок вісім) грн. 00 коп.; фонду охорони навколишнього природного середовища Черкаської обласної ради 16632 (шістнадцять тисяч шістсот тридцять дві) грн. 00 коп., фонду охорони навколишнього природного середовища Вергунівської сільської ради 41580 (сорок одну тисячу п'ятсот вісімдесят) грн. 00 коп., шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Стягнути з Приватного промислово-комерційного підприємства "Укрмоторсервіс" на користь Державної екологічної інспекції у Черкаській області (, МФО 820172, розрахунковий рахунок 1038 відкритий у Державній казначейській службі України) 5280 (п'ять тисяч двісті вісімдесят) грн. 00 коп. судових витрат за подання позову, апеляційної та касаційної скарг.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов