РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.03.2018Справа № 910/19568/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Купної В.В., розглянув матеріали господарської справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс Партнер Груп"

до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

про визнання недійсною додаткової угоди

за участю представників сторін:

від позивача Кушнів В.В. (представник за довіреністю),

від відповідача Гулеверя Р.В. (представник за довіреністю)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У листопаді 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю "Альянс Партнер Груп" (далі - позивач, ТОВ "Альянс Партнер Груп") звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (далі- відповідач, ПАТ КБ "ПриватБанк") про визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору № 4А16106 від 31.10.2016.

Позовні вимоги мотивовані тим, що директор ТОВ "Альянс Партнер Груп" Кравченко В.А. не мала повноважень на укладення спірної додаткової угоди, якою змінено строк повернення кредиту, у зв'язку з чим волевиявлення позивача при укладенні оспорюваної додаткової угоди не відповідало його внутрішній волі. Крім того, відповідно до положень Статуту позивача, вищим органом товариства - загальними зборами не приймалось рішення щодо уповноваження директора товариства на внесення змін до кредитного договору в частині зміни строку повернення кредиту, що є істотною умовою договору. Наведені обставини, на думку позивача, є підставами для визнання оспорюваного правочину недійсним в силу приписів ч. 3 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.11.2017 порушено провадження у справі № 910/19568/17 та призначено її розгляд на 23.11.2017.

23.11.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду від представника відповідача надійшло клопотання про здійснення фіксування судового засідання.

23.11.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду від представника позивача надішли клопотання про залучення додаткових документів на виконання вимог ухвали суду від 09.11.2017 та витребування документів у відповідача, а саме: додаткової угоди до кредитного договору № 4А16106Г від 31.10.2016.

23.11.2017 у судовому засіданні оголошено перерву до 12.12.2017.

Ухвалами господарського суду міста Києва від 12.12.2017 продовжено строк вирішення спору та відкладено розгляд справи на 09.01.2018 у зв'язку з задоволенням клопотання про відкладення розгляду справи та невиконанням представником відповідача вимог ухвали суду від 09.11.2017.

15.12.2017 набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, згідно з п. 9 ч. 1 Перехідних положень якого справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим, ухвалою господарського суду міста Києва від 09.01.2018 справу № 910/19568/17 призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі, підготовче засідання призначено на 01.02.2018.

У підготовчому засіданні 01.02.2018 оголошено перерву до 27.02.2018.

12.02.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що єдиним належним та достатнім доказом, який дозволить встановити наявність або відсутність факту погодження загальними зборами укладення такого договору або відсутності надання такого погодження є оригінал книги протоколів загальних зборів. Проте, позивач самостійно відповідних доказів до матеріалів справи не надав, чим фактично не довів обставин, на які посилається в обгрунтування позову.

У підготовчому засіданні 27.02.2018 оголошено перерву до 06.03.2018.

У підготовчому засіданні 06.03.2018 сторонами, на підставі ч. 6 статті 183 Господарського процесуального кодексу України, надано згоду на розгляд справи по суті в день закінчення підготовчого засідання.

У судовому засіданні 06.03.2018 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив суд позов задовольнити повністю.

Крім того, представником позивача було подано відповідь на відзив, в якому позивач зазначав, що оспорюваний правочин - додаткову угоду до кредитного договору № 4А16106 від 31.10.2016 неможливо визнати укладеною та чинною, оскільки в момент її укладення було відсутнє волевиявлення позивача щодо внесення істотних змін до кредитного договору, що свідчить про недотримання в момент укладення такої угоди положень цивільного законодавства.

Представник відповідача проти заявленого позову заперечував з підстав, наведених у відзиві, та просив відмовити у задоволенні позову повністю.

У судовому засіданні 06.03.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

31.10.2016 між ПАТ КБ "ПриватБанк" (банк) та ТОВ "Альянс Партнер Груп" (позичальник) був укладений кредитний договір № 4А16106 (далі - кредитний договір), згідно з умовами якого банк за наявності вільних коштів зобов'язувався надати позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії (п. А1) з лімітом в сумі 1 700 000 000, 00 грн. для цілей фінансування поточної діяльності підприємства (п. А.2), не пізніше 5 днів з моменту, зазначеного у третьому абзаці п. 2.1.2, в обмін на зобов'язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, у визначені цим договором терміни.

Пунктом А.3 кредитного договору визначений термін повернення кредиту - 20.10.2026.

За змістом п.п. 2.1.1, 2.1.2 кредитного договору, банк зобов'язався відкрити для обслуговування кредиту рахунки, зазначені у п. А.4, а саме: позичковий рахунок № 3524, рахунок по відсотках № 4076 та рахунок для сплати винагороди № 6357, а також надати кредит шляхом перерахування кредитних коштів на підставі розрахункових документів позичальника у межах суми, визначеної у п. 1.1., а також за умови виконання позичальником зобов'язань, передбачених п.п. 2.2.1, 2.2.11.

Відповідно до п.п. 2.2.1, 2.2.2, 2.2.3 кредитного договору, позичальник зобов'язався використовувати кредит на цілі, зазначені у п. 1.1 цього договору, сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п.п. 4.1, 4.2, 4.3, 4.4 цього договору, а також повернути кредит в строки/терміни, встановлені п.п. 1.2, 2.3.2, 2.2.14.

Згідно з п. 6.1 кредитного договору, цей договір в частині п. 4.4 набирає чинності з моменту підписання і скріплення печатками сторін, в інших частинах - з моменту надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов'язань сторонами за цим договором.

Пунктом 6.2 кредитного договору визначено, що договір може бути змінений або розірваний за ініціативою однієї із сторін у встановленому законом і цим договором порядку.

Пунктом 7.9 кредитного договору визначено, що договір укладено/підписано з використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "ПриватБанк" у порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 23.12.2015, укладеного сторонами.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, 30.11.2016 між банком та позичальником була укладена додаткова угода до кредитного договору № 4А16106 (далі - спірна додаткова угода), згідно з умовами якої сторони дійшли згоди викласти п. А.3 розділу "А. Істотні умови кредитування" у наступній редакції: "Термін повного повернення кредиту: 20.10.2017. Цей термін може бути продовжений згідно з п. 1.4".

Згідно з п. 2 спірної додаткової угоди сторони домовились доповнили розділ "1. Предмет договору" договору пунктом 1.4. в наступній редакції: "В разі, якщо за 30 днів до дати терміну повного повернення кредиту (п. А.3) сторони не заявили про припинення кредитування (банк може повідомляти позичальника про припинення кредитування одним з таких способів: в письмовій формі, через встановлені засоби електронного зв'язку банку та позичальника - системи клієнт-банк, інтернет клієнт-банк, "Приват24", sms-повідомлення на останні відомі банку номери телефонів, наданих банку при ідентифікації та актуалізації відомостей про позичальника, або іншими засобами. Позичальник може повідомляти банк про припинення кредитування в письмовій формі), то строк повернення кредиту у порядку, встановленому цим договором, вважається продовжений сторонами договору кожний раз на 1 календарний рік (365/366 днів) але не більше 10 обумовлених періодів.".

Пунктом 3 спірної додаткової угоди передбачено, що вона укладена/підписана з використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "ПриватБанк" в порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі Угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 23.12.2015 року, укладеного сторонами.

Відповідач долучив до матеріалів справи витяг з протоколу електронних цифрових підписів, вчинених сторонами спору, з якого вбачається, що електронний цифровий підпис був накладений на спірну додаткову угоду 30.11.2016.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що оспорювана додаткова угода від 30.11.2016 до кредитного договору № 4А16106 містить інформацію про те, що вона була підписана директором ТОВ "Альянс Партнер Груп" Кравченко В.А., яка діяла на підставі Статуту товариства, однак, як зазначає позивач, Кравченко В.А. не було надано повноважень на укладення додаткової угоди до кредитного договору, тобто додаткова угода, якою змінено істотну умову договору, а саме строк повернення кредиту, вчинена директором з перевищенням повноважень, у зв'язку з чим просить суд визнати її недійсною.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п. 2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п. 2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписів ст. 215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч. 1 ст. 220, ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України у п. 18 Інформаційного листа № 01-8/211 від 07.04.2008 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", за змістом якого вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, беручи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Як встановлено судом вище, між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ "Альянс Партнер Груп" був укладений кредитний договір № 4А16106 від 31.10.2016. Крім того, сторонами була укладена додаткова угода до вказаного кредитного договору, згідно з умовами якої сторони погодились змінити термін повного повернення кредиту та визначити його - 20.10.2017.

В силу положень ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому.

Як стверджує позивач, укладаючи додаткову угоду директор ТОВ "Альянс Партнер Груп" Кравченко В.А. не мала повноважень на укладення відповідної угоди, якою змінено строк повернення кредиту, у зв'язку з чим волевиявлення позивача при укладенні оспорюваної додаткової угоди не відповідало його внутрішній волі. Крім того, відповідно до положень Статуту позивача, вищим органом товариства - загальними зборами не приймалось рішення щодо уповноваження директора товариства на внесення змін до кредитного договору в частині зміни строку повернення кредиту, що є істотною умовою договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, відповідно до положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства та актам органів державної влади.

Так, відповідно до ст. 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє (ч. 1 ст. 239 Цивільного кодексу України).

Додаткова угода до кредитного договору № 4А16106 у преамбулі та в розділі «Реквізити сторін» містить відомості про те, що остання підписана директором ТОВ "Альянс Партнер Груп" Кравченко В.А., яка діяла на підставі Статуту.

Згідно з ч. 1 статті 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Частиною 3 ст. 92 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобовязана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно та розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Статтею 97 Цивільного кодексу України визначено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

На момент укладення кредитного договору, ТОВ "Альянс Партнер Груп" здійснювало свою діяльність на підставі Статуту, затвердженого рішенням загальних зборів учасників ТОВ "Альянс Партнер Груп" (протокол № 15/11-18 від 18.11.2015; державну реєстрацію змін проведено 10.12.2015, № реєстрації 3053304).

Відповідно до п. 7.1. Статуту, вищим органом товариства є загальні збори учасників Товариства. Загальні збори учасників товариства складаються з учасників Товариства або призначеного ним представника. Представник учасника може бути постійним або призначеним на певний строк. Учасник вправі в будь-який час змінити свого представника на загальних зборах учасників. Брати участь у загальних зборах учасників з правом дорадчого голосу можуть директор і голова товариства, які не є учасниками товариства.

Пунктом 7.4 Статуту визначено виключну компетенцію загальних зборів, до якої віднесено зокрема питання про прийняття рішення щодо укладення кредитних правочинів незалежно від вартості такого правочину (підпункт л).

Згідно з п. 8.1. Статуту, виконавчим органом товариства є одноособовий орган - директор, який здійснює поточне керівництво діяльністю товариства. Директор вирішує усі питання діяльності товариства, крім тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників можуть прийняти рішення про передання частини прав, що їм належить, до компетенції директора. Директор підзвітний загальними зборам учасників і організовує виконання їх рішень. Директор не може бути одночасно головою загальних зборів учасників товариства.

Пунктом 8.3. Статуту встановлено, що директор має наступні повноваження, зокрема без доручення здійснювати дії від імені товариства; укладати правочини дарування, зовнішньоекономічні, кредитні, правочини, які спрямовані на відчуження (придбання) землі, цінних паперів, корпоративних прав, нерухомості та транспортних засобів, передачу (взяття) в оренду (суборенду) землі, нерухомості, транспортних засобів, передачу майна товариства у заставу, надання гарантій і порук, незалежно від вартості зазначених правочинів, лише після прийняття відповідних рішень загальними зборами учасників товариства.

З огляду на наведені положення Статуту ТОВ "Альянс Партнер Груп", суд дійшов висновку, що вчинення директором від імені товариства дій щодо укладення кредитного договору потребує обов'язкового погодження загальними зборами учасників товариства у формі прийняття відповідного рішення, оскільки погодження відповідного правочину віднесено до виключної компетенції органу управління товариства.

Дослідивши наявні матеріали справи, судом встановлено, що відповідачем не подано належних, допустимих та достатніх доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України на спростування повідомлених позивачем обставин стосовно відсутності рішення загальних зборів учасників ТОВ "Альянс Партнер Груп" щодо погодження укладення додаткової угоди до кредитного договору в частині зміни істотної умови - строку користування кредитними коштами.

Крім того, суд зазначає, що відповідні умови Статуту позивача були наявні на момент укладення оспорюваного правочину, були відомі відповідачу, в преамбулі додаткової угоди від 30.11.2016 містяться посилання на Статут позивача, а тому відповідач, в силу приписів ст.ст. 92, 97 Цивільного кодексу України, був обізнаний щодо положень Статуту позивача в частині необхідності відповідного рішення вищого органу управління товариства для укладення правочину щодо зміни істотної умови кредитного договору - строку користування кредитними коштами і не довів тих обставин, що він був позбавлений можливості перевірити відповідні обставини та/або вимагати від позивача надання доказів прийняття такого рішення станом на момент укладення оспорюваного правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 та ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Частиною 2 ст. 638 Цивільного кодексу України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, умова про строк повернення кредиту є істотною умовою договору, яка не може бути змінена директором ТОВ "Альянс Партнер Груп" одноособово, оскільки вирішення вказаного питання віднесено до виключної компетенції вищого органу управління товариства шляхом прийняття в установленому порядку відповідного рішення.

В абзаці 4 п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За таких підстав, суд дійшов висновку, що оспорювана додаткова угода від 30.11.2016 до кредитного договору № 4А16106 від 31.10.2016 суперечить п. 7.1, 7.4, 8.1, 8.3 Статуту ТОВ "Альянс Партнер Груп", ст.ст. 92, 97 Цивільного кодексу України, оскільки оспорюваний договір укладено директором позивача з перевищенням наданих Статутом повноважень та за відсутності волевиявлення позивача у формі відповідного рішення органу управління товариством (загальними зборами), про що відповідач був обізнаний, що є підставами для визнання оспорюваного правочину недійсним згідно з ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсною додаткову угоду від 30.11.2016 до кредитного договору № 4А16106Г від 31.10.2016, укладену між публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" та товариством з обмеженою відповідальністю "Альянс Партнер Груп", якою змінено кінцевий термін повернення кредиту на 20.10.2017.

3. Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ідентифікаційний код 14360570) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс Партнер Груп" (49051, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Винокурова, буд. 3, ідентифікаційний код 39673920) судовий збір за подання позову в розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 21.03.2018.

Суддя О.Г. Удалова