КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2018 р. Справа№ 925/1407/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

секретар судового засідання Шмиговська А.М.

представники сторін у судове засідання не з'явились

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «АЗОТ»

на рішення господарського суду Черкаської області від 25.01.2018 р.

у справі №925/1407/17 (суддя Скиба Г.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання»

до Публічного акціонерного товариства «АЗОТ»

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ :

Публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» звернулось до господарського суду Черкаської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» про стягнення 472050,00 грн. основного боргу, 43004,55 грн. пені, 9913,69 грн. інфляційних втрат та 5160,55 грн. 3% річних.

Позов мотивовано тим, що відповідач не виконав належним чином свої зобов'язання за договором в частині своєчасної оплати поставленого товару, у зв'язку з чим позивач вважає, що його майнові права та інтереси порушено.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 25.01.2018 р. позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 472050,00 грн. основного боргу, 43004,55 грн. пені, 9913,69 грн. інфляційних втрат, 5160,55 грн. 3% річних та 7952,38 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що судом встановлено факт невиконання відповідачем свого зобов'язання щодо повного та своєчасного розрахунку за отриману продукцію, тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення господарського суду Черкаської області від 25.01.2018 р. в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат прийнято з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неналежним дослідженням всіх доказів в їх сукупності та без встановлення всіх обставин, необхідних для правильного вирішення спору.

Представники сторін в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили. Судова кореспонденція направлялась на адресу позивача та відповідача, яка зазначена у всіх документах, поданих ними протягом розгляду справи у суді, а також в апеляційній скарзі.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 273 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представників сторін, оскільки відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.03.2018 р. по даній справі явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представників сторін не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

23.06.2016 р. між ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» (продавець) та ПАТ «АЗОТ» (покупець) було укладено договір №329-411, за умовами якого продавець зобов'язується поставити та передати у власність покупця тарілку колпачкову апарата ИТН72 (далі по тексту - продукцію), а покупець зобов'язується прийняти цю продукцію і оплатити його на умовах даного договору (п. 1.1. договору).

Відповідно до п. 10.1. договору, останній вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2016 р.

Відповідно до п. 2.1. договору, його загальна вартість складає: 944160,00 грн. (в тому числі ПДВ 20%).

Відповідно до п. 2.3 договору, покупець здійснює передоплату 50% від вартості продукції протягом 5 робочих днів з моменту підписання даного договору сторонами. Решта 50% оплати - протягом 7 робочих днів з моменту поставки продукції на склад покупця.

08.06.2016 р. після отримання передоплати, позивач на виконання умов договору, виготовив та поставив продукцію відповідачу на загальну суму 944160,00 грн., в тому числі ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №47 від 07.06.2017 р. (а.с. 17).

Доказів звернення відповідача з претензією щодо якості, кількості та/або інших недоліків товару та/або виконання зобов'язань щодо об'єму поставки, комплектності або строків матеріали справи не містять.

Відповідач, згідно п. 2.3.2 договору, повинен був здійснити кінцеву оплату у розмірі 472080,00 грн. до 20.06.2017 р.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово звертався з листами до відповідача з проханням сплатити існуючу заборгованість за договором.

Листом від 13.07.2017 р. №411-25-38/98 відповідач повідомив позивача про фінансові труднощі на підприємстві, у зв'язку з чим не може розрахуватись з позивачем.

Відповідно до умов договору, строк оплати товару на момент звернення позивача з даним позовом до суду вже настав.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо інше не передбачено договором або законом.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 472080,00 грн. Доказів сплати такої заборгованості відповідачем до матеріалів справи не надано.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Договір від 23.06.2016 р. №329-411 не заперечується сторонами, не визнано судом недійсним та не розірвано в установленому порядку.

Факт наявності заборгованості підтверджується договором, видатковою накладною на господарську операцію.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача 472080,00 грн. боргу за договором №329-411 від 23.06.2016 р. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

У зв'язку з порушенням відповідачем свого зобов'язання, позивачем заявлено до стягнення з нього пеню у розмірі 43004,55 грн. за період з 20.06.2017 р. по 30.10.2017 р.

Відповідно до п. 7.7 договору, у випадку прострочення оплати за продукцію згідно п. 2.3.2 договору покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення оплати за продукцію.

Частиною 1 ст. 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За змістом ст.ст. 546, 547 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

З огляду на те, що відповідачем порушено взяті на себе зобов'язання щодо оплати поставленого товару, колегія суддів, перевіривши розрахунок, погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 43004,55 грн. пені за період з 20.06.2017 р. по 30.10.2017 р. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 9913,69 грн. інфляційних втрат та 5160,55 грн. 3% річних.

Відповідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на вищезазначене, посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність претензії від позивача щодо 3% річних та інфляційних втрат, та у зв'язку з цим ненастання строку щодо їх оплати, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

Тому право подати позов про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення і не пов'язаний з пред'явленням вимоги до відповідача про сплату 3% річних та інфляційних втрат.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок, погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 9913,69 грн. інфляційних втрат та 5160,55 грн. 3% річних є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у заявленому розмірі.

Щодо посилань відповідача в апеляційній скарзі на необхідність застосування до спірних правовідносин ст.ст. 614, 617 ЦК України, то колегія суддів оцінює вказані посилання критично та зазначає, що згідно ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Особа яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ст. 617 ГПК України).

Таким чином, відсутність у відповідача грошових коштів, для погашення заборгованості не може бути підставою для звільнення від обов'язку по сплаті інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат прийнято з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неналежним дослідженням всіх доказів в їх сукупності та без встановлення всіх обставин, необхідних для правильного вирішення спору, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Черкаської області від 25.01.2018 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Черкаської області від 25.01.2018 р. у справі №925/1407/17 залишити без змін.

Повернути Публічному акціонерному товариству «АЗОТ» (18014, м. Черкаси, вул. Героїв Холодного Яру (Першотравнева), 72, ) з Державного бюджету України надмірно сплачений судовий збір у розмірі 9528 (дев'ять тисяч п'ятсот двадцять вісім) грн. 57 коп. за подання апеляційної скарги, сплачений згідно платіжного доручення №1044 від 09.02.2018 р.

Справу №925/1407/17 повернути до господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строк, що передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець