КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2018 р. Справа№ 911/3038/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

Секретар судового засідання: Вайнер Є.І.

За участю представників: відповідно до протоколу судового засідання від 13.03.2018.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Якименко Сергія Анатолійовича

на рішення Господарського суду Київської області від 12.12.2017

у справі № 911/3038/17 (суддя Антонова В.М.)

За позовом Бориспільської міської ради

До Фізичної особи-підприємця Якименко Сергія Анатолійовича

про зобов'язання вчинити певні дії.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 12.12.2017, повний текст якого підписаний 14.12.2017, у справі № 911/3038/17 позовні вимоги задоволено повністю.

Зобов'язано Фізичну особу-підприємця Якименка Сергія Анатолійовича звільнити земельну ділянку шляхом демонтажу тимчасової споруди торгівельного призначення, а саме причепа-фургону легкового-В номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, який розташований біля будинку АДРЕСА_1, за власний рахунок.

Присуджено до стягнення з Фізичної особи-підприємця Якименка Сергія Анатолійовича на користь Бориспільської міської ради 1600,00 грн. судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Якименко Сергій Анатолійович звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх. № 09.1-04.2/558/18 від 16.01.2018), відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 12.12.2017 у справі № 911/3038/17 та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з'ясуванням всіх обставин справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу Фізична особа-підприємець Якименко С.А. зазначає, що місцевим господарським судом не надано належної правової оцінки поняттю "об'єкт торгівлі", оскільки відповідно до статті 28 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" тимчасова споруда торговельного призначення для здійснення підприємницької діяльності є одноповерховою спорудою, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тобто судом першої інстанції проігноровано той факт, що фактично відсутні будь-які порушення в діях відповідача, в частині незаконного вчинення господарської діяльності, незаконного заволодіння (використання) земельної ділянки та здійснення торгівлі не передбаченої законом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Якименко Сергія Анатолійовича у справі № 911/3038/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Отрюха Б.В., суддів Михальської Ю.Б. та Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Якименко Сергія Анатолійовича та призначено до розгляду на 20.02.2018.

19.02.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ФОП Якименко Сергій Анатолійович та залишити рішення Господарського суду Київської області, який колегією суддів було оглянуто та долучено до матеріалів справи.

20.02.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке колегією суддів було оглянуто та долучено до матеріалів справи.

В судове засідання, призначене на 20.02.2018, повноважні представники відповідача не з'явилися. Представник позивача не заперечував проти відкладення розгляду справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2018 розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Якименко Сергія Анатолійовича відкладено на 13.03.2018.

В судовому засіданні 13.03.2018 представник відповідача, надав пояснення по суті спору, підтримала доводи апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Якименко Сергія Анатолійовича та просив рішення Господарського суду Київської області від 12.12.2017 у справі № 911/3038/17 скасувати повністю та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні 13.03.2018 представник позивача надав пояснення по суті спору, заперечував проти доводів апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Якименко Сергія Анатолійовича з мотивів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, та просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Якименко Сергія Анатолійовича, а рішення Господарського суду Київської області від 12.12.2017 по справі № 911/3038/17 залишити в силі.

Колегією суддів на підставі ч. 7 ст. 270 ГПК України надано учасникам судової справи можливість виступити у судових дебатах, яке учасниками справи реалізовано.

Згідно з частиною 1 статті 270 ГПК у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, в результаті перевірки підприємницької діяльності відповідача приписами Управління містобудування та архітектури Бориспільської міської ради Київської області від 03.04.2017 № 273/02-04 та від 02.06.2017 № 349/02-04 було встановлено порушення ним вимог ЗУ "Про благоустрій населених пунктів" та "Правил благоустрою території міста Бориспіль", внаслідок розміщення на землях комунальної власності без будь-яких дозвільних документів чи оформлення належним чином земельної ділянки - автомобільного причепу-фургону легкового-В, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить ФОП Якименку С.А. на праві власності згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4.

Згідно із приписами відповідачу було запропоновано демонтувати тимчасову споруду в 10-денний термін або надати дозвільні документи.

Проте, оскільки відповідач, жодних дій щодо виконання приписів не здійснив та земельну ділянку, яку незаконно використовує для власних цілей, не повернув, позивач звернувся з даним позовом до суду першої інстанції із вимогою зобов'язання ФОП Якименка С.А. звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності шляхом демонтажу тимчасової споруди.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно із статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування" сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" визначено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад, зокрема відносяться вирішення питань регулювання земельних відносин, встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність; надання відповідно до законодавства згоди на розміщення на території села, селища, міста нових об'єктів тощо.

Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України, у комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно із статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до статті 123 ЗК України надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів місцевого самоврядування.

Статтею 124 ЗК України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування згідно з його повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Згідно із статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Тобто, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності належить до компетенції органів місцевого самоврядування та здійснюється на підставі рішень сільських, селищних та міських рад.

Статтею 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" визначено, що будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними, визнаються самовільним зайняттям земельної ділянки.

Відповідно до статті 212 ЗК України самовільно зайнятті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснення за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Тобто, самовільне зайняття земельної ділянки означає фактичне використання земельних ділянок без відповідних правових підстав. При цьому таке використання за своїм характером виключає можливість нормального користування земельною ділянкою з боку інших осіб. Окрім цього, Земельний кодекс України ставить правомірність використання земельної ділянки в залежність від встановлення її меж у натурі (на місцевості) та державної реєстрації правовстановлюючого документа.

Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки господарським судам необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. Господарським судам у вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об'єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відповідачем було зайнято земельну ділянку комунальної форми власності для розміщення на ній об'єкту торговельного призначення для здійснення підприємницької діяльності, а саме причіп-фургон легковий - В номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Відповідно до статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тимчасова споруда торговельного призначення для здійснення підприємницької діяльності є одноповерховою спорудою, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Враховуючи зазначене, колегія не може погодитися з визнанням судом першої інстанції цього об'єкта як тимчасової споруди для торгівельного призначення.

В матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до Бориспільської міської ради із відповідною заявою про можливість розміщення ним об'єкту торгівельного призначення, та докази вжиття відповідачем заходів щодо оформлення права на земельну ділянку, тобто отримання рішення Бориспільської міської ради щодо надання йому згоди на користування земельною ділянкою за вищевказаною адресою для здійснення комерційної діяльності.

Таким чином, встановлення торгівельного об'єкту для здійснення підприємницької діяльності відповідачем відбулося, по-перше, без отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій вона розміщена, що може свідчити про самовільне зайняттям земельної ділянки і тягнути за собою наслідки, визначені статтею 212 ЗК України, та, по друге, без отримання паспорту прив'язки, тобто всупереч Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, і на даний час відсутні докази демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди відповідачем, суд зазначає про правомірність вимог позивача щодо обов'язку відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом демонтажу його тимчасової споруди.

Відповідно до частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Дана норма кореспондується із статтею 391 ЦК України, за якою визначено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 12 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" визначено, що органи місцевого самоврядування є суб'єктами у сфері благоустрою населених пунктів.

Згідно із пунктом 4 статті 20 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" рішення органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов'язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

Отже, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відповідач шляхом розміщення на самовільно зайнятій земельній ділянці встановивши торгівельний об'єкт, вчинив дії, які порушують порядок організації та упорядкування об'єктів благоустрою в м. Бориспіль.

З метою недопущення цих дій частиною 4 статті 15 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" передбачено обов'язок власника тимчасової споруди забезпечити належне утримання прилеглої до тимчасової споруди території або його право взяти пайову участь в утриманні цього об'єкта благоустрою на умовах договору, укладеного із підприємством або балансоутримувачем.

Відповідно до частини статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник розпоряджається, користується та володіє своїм майном на власний розсуд.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Проте слід зауважити, що суд першої інстанції в процесі розгляду справи припустився помилки, оскільки кваліфікував торгівельний об'єкт (причеп) як тимчасову споруду торгівельного призначення.

Як вже зазначалося, відповідно до статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тимчасова споруда торговельного призначення для для здійснення підприємницької діяльності одноповерховою спорудою, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основнох вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Крім того, пунктом 2.1.20 Правил благоустрою міста Бориспіль визначено поняття малої архітектурної форми. Так мала архітектурна форма для провадження підприємницької діяльності-це невелика (площею до 30 кв. м) споруда торговельно-побутового призначення, яка виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без спорудження фундаменту.

Разом з тим, жодних договорів на розміщення біля будинку АДРЕСА_1, причепу-фургону легкового-В номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, з відповідачем укладено не було.

Проаналізувавши зазначені правові норми, колегія суддів дійшла до висновку, що вони в повній мірі розповсюджуються на дії відповідача щодо незаконного використання земельної ділянки і зобов'язання її звільнити від майна, що використовується для підприємницької діяльності.

Будь яких інших дозволів міською радою не було надано, окрім того колегія суддів наголошує, що матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до Бориспільської міської ради із заявою про розгляд питання щодо укладення з відповідачем договору оренди земельної ділянки на якій розміщено причіп-фургон легковий - В номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, що в сукупності свідчить про те, що ФОП Якименко С.А. неправомірно розмістив даний причіп у відповідності до визначених законом вимог, внаслідок чого відбулося самовільне зайняття земельної ділянки комунальної власності.

Тобто, жодних дій щодо виконання приписів управління містобудування та архітектури Бориспільської міської ради від 03.04.2017 № 273/02-04 відповідачем не здійснено.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення з неї зазначення про звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу тимчасової споруди торгівельного призначення.

Доводи, які наведені скаржником в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі.

Проте, колегія суддів зазначає, що наявні підстави дійти висновку про порушення місцевим господарським судом вимог ст.ст. 86, 236 ГПК України щодо всебічного, повного та об'єктивного з'ясування обставин справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, розгляду всіх обставин справи підтверджених наявними у справі доказами, які мали бути досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи в їх сукупності, керуючись законом та нормами матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції, однак наявні підстави змінити резолютивну частину оскаржуваного рішення суду.

Таким чином, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Якименко Сергія Анатолійовича на рішення Господарського суду Київської області від 12.12.2017 у справі № 911/3038/17 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду Київської області від 12.12.2017 у справі № 911/3038/17 підлягає частковій зміні.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 267-270, 273, 275, 277, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Якименка Сергія Анатолійовича на рішення Господарського суду Київської області від 12.12.2017 у справі № 911/3038/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 12.12.2017 у справі № 911/3038/17 змінити, виклавши резолютивну частину рішення в такій редакції:

,, 1. Позов задовольнити.

2. Зобов'язати Фізичну особу-підприємця Якименка Сергія Анатолійовича (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) звільнити земельну ділянку, біля будинку АДРЕСА_1 від причепа-фургона легкового - В номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Якименка Сергія Анатолійовича (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на користь Бориспільської міської ради (08300, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Київський Шлях, буд. 72, ) 1600 (одна тисяча шістсот гривень) 00 коп судового збору.

4. Накази видати після набрання рішенням законної сили."

3.Матеріали справи № 911/3038/17 повернути Господарському суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку та в строки, встановлені главою 2 розділу IV ГПК України.

Повний текст складено та підписано 23.03.2018.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко