Суддів Великої Палати Верховного Суду
ЛященкоН. П., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М.,
13 березня 2018 року
справа № 914/881/17
провадження № 12-18гс18
у справі за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» (далі - ПАТ «Львівгаз») до фізичної особи - підприємця Лободинець Людмили Михайлівни, за участю прокуратури Львівської області та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Перемишлянської районної ради Львівської області, про визнання недійсним звіту про оцінку майна за касаційною скаргою ПАТ «Львівгаз» на ухвалу Господарського суду Львівської області від 27 червня 2017 року у складі судді Кітаєвої С. Б. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24 липня 2017 року у складі колегії суддів Бонк Т. Б., Бойко С. М., Якімець Г. Г.
У травні 2017 року ПАТ «Львівгаз» звернулося до суду з позовом до фізичної особи - підприємця (далі - ФОП) Лободинець Л. М., у якому зазначало, що 23 грудня 2016 року між Перемишлянською районною радою Львівської області (замовник) та ФОП Лободинець Л. М. (суб'єкт оціночної діяльності, виконавець) укладено договір № 840/16 про проведення експертної грошової оцінки майна, відповідно до пункту 1.1 якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе обов'язки щодо виконання робіт з оцінки майна - комплексу будівель, розташованих за адресою: вул. Боршівська, 39а, м. Перемишляни, Львівська область. Метою такої оцінки є визначення ринкової вартості майна для укладання цивільно-правових угод.
На виконання п. 1.2 вказаного договору ФОП Лободинець Л. М. складено звіт про оцінку майна (комплексу будівель), розташованого за адресою: вул. Боршівська, 39а, м. Перемишляни, Львівська область, відповідно до якого ринкова вартість об'єкта оцінки визначена на 30 липня 2016 року та становила 3 284 980 грн. Водночас зазначений звіт містить запис, що власником об'єкта оцінки є Перемишлянська районна рада Львівської області.
ПАТ «Львівгаз» зазначало, що дізналося про наявність оскаржуваного звіту з позовної заяви прокурора в інтересах держави в особі Перемишлянської районної ради Львівської області до ПАТ «Львівгаз» про витребування із незаконного володіння майна, розташованого за адресою: вул. Боршівська, 39а, м. Перемишляни, Львівська область. Тому, за твердженням позивача, цей звіт порушує його права, оскільки об'єкт оцінки насправді належить ПАТ «Львівгаз», а висновок про належність майна Перемишлянській районній раді Львівської області є втручанням у його господарську діяльність.
З наведених підстав позивач просив визнати звіт про оцінку майна недійсним.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 27 червня 2017 року провадження у справі № 914/881/17 припинено на підставі пункту 1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24 липня 2017 року ухвалу Господарського суду Львівської області від 27 червня 2017 року залишено без змін.
Припиняючи провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, керувався тим, що оспорюваний звіт є результатом практичної діяльності фахівця-оцінювача з визначених питань, а не юридичним актом, нормативно-правовим чи актом ненормативного характеру (індивідуальним актом), тому позивач фактично оскаржує дії оцінювача, що виходить за межі підвідомчості, встановленої статтею 12 ГПК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року касаційну скаргу ПАТ «Львівгаз» залишено без задоволення. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 27 червня 2017 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24 липня 2017 року залишено без змін.
Погодившись із висновками судів першої й апеляційної інстанцій, Велика Палата Верховного Суду керувалася тим, що звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання висновки та його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності. Отже, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов'язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів. Суд наголосив, що спори про визнання недійсним звіту про оцінку майна не можуть бути розглянуті й у порядку іншого (ніж господарське) судочинство.
Повністю з таким висновком погодитися не можна.
У статті 1 Конституції Україна проголошується правовою державою, і, як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Зобов'язання держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов'язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.
Відповідно до вимог статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Під правоздатністю пред'являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову у суд, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів й права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов'язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі «ЛеКонт, Ван Левен і Де Мейєр проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), заяви № № 6878/75, 7238/75).
ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії (Ashingdane v. the. United Kingdom)).
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France)).
Звертаючись до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів ПАТ «Львівгаз» керувалося нормами Конституції України, ГПК України, Господарського кодексу України.
Предметом спору позивач указав визнання недійсним звіту про оцінку майна (комплексу будівель), розташованого за адресою: вул. Боршівська, 39а, м. Перемишляни, Львівська область, який здійснено на виконання договору від 23 грудня 2016 року № 840/16 про проведення експертної грошової оцінки майна, укладеного між Перемишлянською районною радою Львівської області та ФОП Лободинець Л. М., яким, зокрема, констатовано, що право власності на нерухоме майно, яке було об'єктом оцінки і яке ПАТ «Львівгаз» вважає своїм, належить іншій юридичній особі. За твердженням позивача, цей звіт порушує його права і є втручанням у його господарську діяльність.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 ГПК України в редакції на час звернення ПАТ «Львівгаз» до суду господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.
Позивач як учасник господарського процесу має процесуальну правоздатність і дієздатність та наділений визначеним ГПК України комплексом процесуальних прав та обов'язків, тобто його правовий статус формується під прямою дією законодавчо закріплених принципів господарського судочинства.
Принцип диспозитивності як один з визначальних принципів господарського процесу формально не був прямо закріплений у ГПК України в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, проте вбачався зі змісту положень цього Кодексу.
Зокрема, враховуючи вимоги статті 22 ГПК України у редакції на час подання позовної заяви позивач самостійно визначав предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджався своїми правами щодо предмета позову.
На сьогодні принцип диспозитивності закріплений у статях 2, 14 ГПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Він передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Тобто, якщо позивач дотримався передбаченого процесуальним законодавством порядку звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав, то в такому зверненні може бути відмовлено виключно з підстав, установлених законом.
Господарський суд уповноважений припинити провадження у справі лише з підстав, визначених у статті 80 ГПК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, і такий перелік підстав є вичерпним, а саме провадження припиняється, якщо: 1) спір не підлягає вирішенню в господарських судах України; 1-1) відсутній предмет спору; 2) є рішення господарського суду або іншого органу, який у межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав; 4) позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом; 5) сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду; 6) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено діяльність суб'єкта господарювання, які були однією зі сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; 7) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена господарським судом.
Інших підстав припинення провадження не передбачено, і відсутній законодавчий дозвіл суду припиняти таке провадження за власним розсудом.
Винятковою компетенцією суду є правосуддя, тобто здійснювана в передбаченому законом процесуальному порядку правозастосовна діяльність суду з розгляду справ.
Суд є органом правозастосовним, а не нормотворчим, оскільки єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України (стаття 75 Конституції України). Тобто обмеження в доступі до правосуддя має визначати саме Верховна Рада України у відповідних законах.
Суд зобов'язаний розглядати справу в межах заявлених вимог, а припинення провадження у справі через необґрунтованість фактично є відмовою в судовому захисті та порушенням принципу доступу до правосуддя.
Вважаємо, що в цьому випадку суд безпідставно припинив провадження у справі, фактично усунувшись від розгляду позову, а Велика Палата Верховного Суду встановила обмеження щодо самої можливості розгляду спору в будь-якому суді, не врахувавши гарантованого національним і міжнародним законодавством права особи на доступ до правосуддя.
Повний текст окремої думки складено і підписано 29 березня 2018 року
Судді: Н. П. Лященко