КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2018 р. Справа№ 910/16766/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Корсакової Г.В.

при секретарі судового засідання Яремі Н.С.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 26.02.2018 року,

розглянувши апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві на ухвалу господарського суду міста Києва від 06.10.2017

у справі №910/16766/13 (суддя - Мельник В.І.)

за скаргою публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві

у справі за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до публічного акціонерного товариства "Київенерго"

про стягнення 23 166 815,62 грн.

в с т а н о в и в:

На розгляді у господарському суді міста Києва перебувала справа за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач) до публічного акціонерного товариства "Київенерго" (відповідач) про стягнення 23 166 815,62 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва № 910/16766/13 від 22.11.2013, позов задоволено частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства "Київенерго" на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 8 007 832,90 грн. - основного боргу, 754 217,57 грн. - 3% річних, 172 910,69 грн. - інфляційних втрат, 1 737 743,73 грн. 73 коп. - пені, 31 657,20 грн. - судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду № 910/16766/13 від 15.04.2014 рішення господарського суду міста Києва № 910/16766/13 від 22.11.2013 скасовано в частині стягнення трьох відсотків річних, інфляційних втрат та пені. В цій частині прийнято нове рішення суду, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 754217,57 грн. - 3% річних, 172910,69 грн. - інфляційних втрат, 1737743,73 грн. - пені. Крім того, рішення суду змінено в частині стягнення судових витрат.

Постановою Вищого господарського суду України від 24.06.2014 у справі №910/16766/13 постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.04.2014 у справі № 910/16766/13 скасовано в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача пені, інфляційних та річних, а рішення господарського суду міста Києва від 22.11.2013 в цій частині залишено без змін. В іншій частині постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.04.2014 та рішення господарського суду міста Києва від 22.11.2013 залишено без змін.

07.07.2014 господарським судом міста Києва видано відповідні накази.

04.09.2017 від публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до господарського суду міста Києва надійшла скарга на дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Так, ухвалою господарського суду міста Києва від 06.10.2017 у справі №910/16766/13 скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено повністю. Визнано незаконними дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управляння юстиції у м. Києві щодо винесення 08.08.2017 в межах виконавчого провадження ВП № 47215161: постанови про стягнення з публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" виконавчого збору у розмірі 3 441,00 грн.; постанови про стягнення з публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" витрат виконавчого провадження у розмірі 351,00 грн. Визнано недійсними постанови державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управляння юстиції у м. Києві від 08.08.17, винесені в межах виконавчого провадження ВП № 47215161, про: стягнення з публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" виконавчого збору у розмірі 3 441,00 грн.; стягнення з публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" витрат виконавчого провадження у розмірі 351,00 грн.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та відмовити в задоволенні скарги ПАТ "НАК "Нафтогаз України" на дії Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві в повному обсязі.

Одночасно апелянтом заявлено клопотання про відновлення строку на апеляційне оскарження ухвали господарського суду міста Києва від 06.10.2017 у справі №910/16766/13 та клопотання про відстрочення сплати судового збору.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.11.2017 відновлено Шевченківському районному відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві пропущений строк на подання апеляційної скарги на ухвалу господарського суду міста Києва від 06.10.2017 у справі №910/16766/13 та відстрочено апелянту сплату судового збору за подання апеляційної скарги до прийняття судового рішення судом апеляційної інстанції, справу №910/16766/13 призначено до розгляду у визначеній колегії суддів.

08.12.2017 через канцелярію суду від представника ВДВС надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу господарського суду міста Києва від 06.10.2017 у справі №910/16766/13.

При цьому, з 15 грудня 2017 року набрав чинності Господарський процесуальний кодекс України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII (далі - ГПК України).

Відповідно до пп. 9 п. 1 розділу XI "Перехідні положення" ГПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15.01.2018 через канцелярію суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу та клопотання про долучення до матеріалів справи доказів надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

У зв'язку з перебування суддів у відпустках склад колегії суду у справі №910/16766/13 неодноразово змінювався.

Так, протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 05.02.2018 визначено наступний склад суду: головуючий суддя - Тищенко О.В, судді: Тарасенко К.В., Корсакова Г.В.

Однак, у зв'язку з виходом з ладу програмно-апаратного комплексу, за допомогою якого здійснюється фіксування судового процесу та необхідністю тривалого часу для усунення технічних несправностей, судове засідання призначене на 05.02.2018, не відбулося, що підтверджується актом від 05.02.2018, який міститься в матеріалах справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2018 складі колегії суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В, судді: Тарасенко К.В., Корсакова Г.В. справу призначено до розгляду на 26.02.2018.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ "НАК "Нафтогаз України" вважає апеляційну скаргу Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві необґрунтованою та безпідставною, такою, що суперечить нормам матеріального та процесуального права, а ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою. Позивач просив апеляційний господарський суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін оскаржувану ухвалу суду першої інстанції.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ПАТ "НАК "Нафтогаз України" надав суду свої пояснення по справі в яких заперечив проти задоволення апеляційної скарги на підставі доводів зазначених у відзиві та просив суд апеляційної інстанції відмовити скаржнику у її задоволенні, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, як така, що винесена судом у відповідності до закону.

Представники Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві та ПАТ "Київенерго" у судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явилися, про час та місце розгляду справи учасники процесу повідомлялися належним чином, про що в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч.1, п.1 ч.3 ст. 202 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки, Шевченківський РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві та ПАТ "Київенерго" про дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини своєї неявки учасники судового процесу суд не повідомили. Участь представників сторін, що не з'явилися, у судовому засіданні 26.02.2018 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи та про витребування додаткових доказів не надходило. При цьому, судом апеляційної інстанції враховано, що в силу приписів ч.2 ст.342 ГПК України, неявка учасників процесу не є перешкодою для розгляду поданої скарги.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. Такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України, зокрема, у своїй постанові від 07.07.2016 року по справі 910/21819/15.

Застосовуючи відповідно до ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Згідно з ч. 1 ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною 1 статті 327 ГПК України встановлено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, постановою про відкриття виконавчого провадження від 10.04.2015 було відкрито ВП №47215161 з примусового виконання наказу №910/16766/13, виданого 12.05.2014 господарським судом міста Києва на підставі постанови Київського апеляційного господарського суду від 15.04.2014 про стягнення з ПАТ "НАК "Нафтогаз України" на користь ПАТ "Київенерго" судового збору в розмірі 34410,00 грн.

Постановою Вищого господарського суду України від 24.06.2014 у справі №910/16766/13 постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.04.2014 у справі № 910/16766/13 скасовано в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача пені, інфляційних та річних, а рішення господарського суду міста Києва від 22.11.2013 в цій частині залишено без змін. В іншій частині постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.04.2014 та рішення господарського суду міста Києва від 22.11.2013 залишено без змін.

З матеріалів справи вбачається, що 01.12.2015 скаржником було подано до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Київ заяву про закінчення виконавчого провадження №14/2-2091В.

08.08.2017 державним виконавцем в межах вказаного виконавчого провадження винесені постанови про стягнення з відповідача виконавчого збору у розмірі 3441,00 грн. та витрат виконавчого провадження у розмір 351,00 грн.

Частиною 1 ст.28 Закону визначено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур'єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Як зазначає скаржник, станом на 28.08.17 вказані постанови від 08.08.17 про стягнення з нього виконавчого збору та витрат виконавчого провадження на адресу відповідача не надходили.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що 09.08.2017 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника по зведеному виконавчому провадженню №ВП № 38095514 в межах суми стягнення 7 017 828,98 грн., до складу якого включено також виконавче провадження ВП № 47215161 на загальну суму стягнення 38202,00 грн. (34410,00 грн. боргу за рішенням суду + 3441,00 грн. виконавчого збору + 351,00 грн. витрат виконавчого провадження).

Скаржник, як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції вказує, що дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управляння юстиції у м. Києві щодо винесення 08.08.17 в межах виконавчого провадження ВП № 47215161 постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження незаконними, вчиненими з порушенням вимог Закону України "Про виконавче провадження", а отже підлягаючими визнанню недійними.

Згідно із ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Законом України «Про виконавче провадження» регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В свою чергу ч.2 ст.39 Закону України "Про виконавче провадження" визначено - постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Згідно з ч.1 ст.27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Відповідно до ст.10 вказаного Закону заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувану предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.48 Закону України "Про виконавче провадження" - звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилучення (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Як вбачається із матеріалів справи, та вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження в межах виконавчого провадження ВП № 47215161 державним виконавцем станом на 17.08.17 не було винесено оскаржувані постанови до системи.

Відповідно до ч.2 ст.42 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Згідно з ч.3 ст.42 вказаного Закону - витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Приписами ч. 4 ст. 42 Закону на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

У відповідності до п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Крім того, положеннями ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 2 Закону встановлено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов'язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об'єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Таким чином, враховуючи, що 05.10.2016 набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» в редакції Закону № 1404, а постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 47215161 була винесена 10.04.2015 року - до набрання чинності Закону № 1404, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки заходи примусового виконання рішення суду в межах виконавчого провадження ВП № 47215161 державним виконавцем не вживались, зобов'язання боржника припинено не шляхом примусового стягнення з нього коштів, а, відповідно, правові підстави для стягнення виконавчого збору у розмірі 10% від суми зазначеній у виконавчому документі, а також витрат виконавчого провадження, у державного виконавця відсутні, а тому, місцевий господарський суд правомірно задовольнив скаргу та визнав незаконними дії Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, а постанови - недійсними. При цьому, рішення суду на підставі якого було видано виконавчий документ, з примусового виконання якого було відкрито виконавче провадження ВП № 47215161 - скасовано.

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі на ухвалу суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що ухвала господарського суду міста Києва від 06.10.2017, прийнята після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є такою що відповідає нормам закону.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві слід відмовити, а оскаржувану ухвалу господарського суду міста Києва від 06.10.2017 залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129, 344 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 129, 240, 269, 275, 281 - 284, 344 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві на ухвалу господарського суду міста Києва від 06.10.2017 у справі № 910/16766/13 залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду міста Києва від 06.10.2017 у справі № 910/16766/13 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

4. Матеріали справи № 910/16766/13 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

Г.В. Корсакова

Дата складання повного тексту постанови 05.03.2018 року