РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2018Справа № 910/844/18
Господарський суд міста Києва у складі: судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Жук В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи №910/844/18

за позовом Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

до Житлово-будівельного кооперативу «Автотранспортник - 7»

про стягнення 549 568,23 грн.

Представники сторін:

від позивача: Півень Д.О., за довіреністю №17092101 від 21.09.2017;

від відповідача: Бойков О.С., за довіреністю №б/н від 25.02.2018.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Київенерго» (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Житлово-будівельного кооперативу «Автотранспортник - 7» (далі-відповідач) про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію у гарячій воді в розмірі 2 356 608,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, на виконання умов договору №26-0067 від 07.08.2000, поставив відповідачу теплову енергію у вигляді гарячої води, проте відповідач взяті на себе зобов'язання за договором в частині сплати вартості спожитої теплової енергії не виконав, у зв'язку з чим виникла, заявлена до стягнення заборгованість.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.01.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/844/18, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 27.02.2018.

19.02.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва відповідач, у встановлений строк, подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив з підстав того, що нормативний акт, за яким здійснювались нарахування за відповідним договором втратив чинність, а тому розрахунок позивача не вірний.

01.03.2018 позивачем через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подана заява про зміну предмету позову, відповідно до якої просить стягнути з відповідача загальну суму в розмірі 549 568,23 грн., яка складається з 296 278,88 грн. основного боргу; 44350,12 грн. - 3% річних та 208 939,23 грн. - інфляційних втрат.

06.03.2018 відповідач через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав відзив на позов, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, в якій зазначив про визнання позовних вимог з грудня 2014 по березень 2015, втім зауваживши на тому, що відповідач зараховує сплати 2017-2018 року, які не мали чіткого призначення платежу, в борг який виник з 2014 року, а залишок на покриття нарахування поточного періоду. Так, з уточненого розрахунку ціни позову вбачається, що в позовний період: грудень 2014 списані сплати від 03.11.2017 - 30 000,00 грн, від 10.11.2017 - 20 000,00 грн та частина сплати від 15.01.2018 - 120000,00 грн. В січень 2015 списана частина сплати від 15.01.2018 в сумі 39025,91 грн.

Ухвалою суду від 20.03.2018 прийнята заява позивача про зміну предмету позову, викладена позивачем у його письмовій заяві, новою ціною позову, виходячи з якої розглядається спір є 549 568,23 грн., яка складається з 296 278,88 грн. основного боргу; 44350,12 грн. - 3% річних та 208 939,23 грн. - інфляційних втрат.

В судовому засіданні 20.03.2018 враховуючи, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, з огляду на відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання та враховуючи наявність письмової згоди всіх учасників справи про розгляд справи по суті в цей же день, судом поставлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 20.03.2018.

В судовому засіданні 20.03.2018 представник позивача, підтримав позовні вимоги, в редакції заяви про зміну предмету позову.

Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував проти позову, в редакції заяви про зміну предмету позову.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 20.03.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07.08.2000 року між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго" (позивач), як постачальником, та Житлово-будівельним кооперативом «Автотранспортник-7» (відповідач), як абонентом, укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді (надалі - договір №26-0067), предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах, передбачених цим договором (п. 1.1).

Згідно з п. 2.2.1 договору постачальник зобов'язується постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та обсягах згідно з додатком №1 до цього договору.

Абонент, в свою чергу, зобов'язується дотримуватись кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені у додатку 1, не допускаючи їх перевищення; своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії в терміни та за тарифами, зазначеними у додатку 4 (п. 2.3.1 договору).

Так, додатком № 4 до договору (п. п. 2, 3) сторони узгодили, що абонент щомісяця з 12 по 15 число отримує у Районному відділі теплозбуту №3 за адресою: вул. Щекавицька, 37/48, табуляграму фактичного споживання теплової енергії за попередній період, акт звірки на початок розрахункового періоду та платіжну вимогу-доручення, куди включені вартість теплової енергії на поточний місяць, з урахуванням остаточного сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду; абонент виконує не пізніше 25 числа поточного місяця, оплату за вказаними документами.

Договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2000, при цьому договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення (п.п. 8.1, 8.4 договору).

Під час розгляду справи доказів припинення дії договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №26-0067 від 07.08.2000 сторонами не надано, отже він є діючим та приймається судом до уваги.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Укладений сторонами договір є договором енергопостачання, а тому права та обов'язки сторін визначаються в тому числі положеннями параграфу 3 глави 30 Господарського кодексу України.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Позивач на виконання умов договору поставив відповідачу, а останній отримав теплову енергію за період з 01.12.2014 по 01.04.2015 на загальну суму 660 292,94 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи і дослідженими судом відомостями обліку споживання теплової енергії, обліковими картками (табуляграмами) та не заперечується відповідачем.

Про належне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору щодо постачання теплової енергії у гарячій воді.

Натомість, відповідач свої обов'язки за договором щодо своєчасної та повної сплати вартості спожитої теплової енергії у гарячій воді належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 296278,88 грн.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання в силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п.1 ст. 193 Господарського кодексу України.

За приписами п. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, п. 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відтак, враховуючи, що факт виконання позивачем взятих на себе за договором зобов'язань по поставці теплової енергії у гарячій воді та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань по оплаті спожитої теплової енергії доведений матеріалами справи та не спростований відповідачем, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 296 278,88 грн. основного боргу, який підтверджений матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі даної норми цивільного законодавства, позивачем нараховано за період з 26.01.2015 по 28.02.2018, з урахуванням часткових оплат, та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в сумі 44350,12 грн. та інфляційні втрати в сумі 208 939,23 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат за заявлений позивачем період, суд дійшов висновку про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, тому вимоги позивача в цій частині також підлягають задоволенню.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідач під час розгляду справи не заперечував проти задоволення позовних вимог, акцентувавши увагу лише на тому, що відповідач зараховує сплати 2017-2018 року, які не мали чіткого призначення платежу, в борг який виник з 2014 року, а залишок на покриття нарахування поточного періоду.

За таких обставин, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на відповідача в порядку ст.129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 202, 232, 233, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, ст. 7 Закону України «Про судовий збір», суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Публічного акціонерного товариства «Київенерго» до Житлово-будівельного кооперативу «Автотранспортник - 7» про стягнення 549 568,23 грн. задовольнити повністю.

2. Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу «Автотранспортник - 7» (04201, м. Київ, вул. Петра Панча, буд. 11-Б, ідентифікаційний код 22894848) на користь Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (01001, м. Київ, пл. І.Франка, 5, ідентифікаційний код 00131305) основний борг в розмірі 296 278 (двісті дев'яносто шість тисяч двісті сімдесят вісім) грн 88 коп.; 3% річних в розмірі 44 350 (сорок чотири тисячі триста п'ятдесят) грн 12 коп; інфляційні втрати в розмірі 208 939 (двісті вісім тисяч дев'ятсот тридцять дев'ять) грн 23 коп. та 8243 (вісім тисяч двісті сорок три) грн 52 коп. судового збору.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

4. Повернути Публічному акціонерному товариству "Київенерго" (01001, м. Київ, пл. І.Франка, 5, ідентифікаційний код 00131305 ) з Державного бюджету України суму 29 489 (двадцять дев'ять тисяч чотириста вісімдесят дев'ять) грн. 88 коп. судового збору, сплаченого за платіжними дорученнями № від 27.09.2017 та № від 06.09.2017, оригінали яких знаходяться у матеріалах справи № 910/844/18.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26.03.2018.

Суддя Т.В.Васильченко