ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2018 р. Справа № 910/9498/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді М.І. Хабіб

суддів О.С. Скрипчук

ОСОБА_1,

за участю секретаря судового засідання Карнидал Л.Ю.,

та представників сторін:

позивача - ОСОБА_2В ( довіреність від 10.01.2018 № 2302-вих- 205),

відповідача ОСОБА_3 ( адвокат, довіреність від 17.01.2018 №59),

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Укрпошта в особі Львівської дирекції, від 22.12.2017 №22-10-176 (вх.№01-05/122/18 від 09.01.2018)

на рішення Господарського суду Львівської області від 06.12.2017, повний текст рішення складено 12.12.2017,

у справі № 910/9498/17 (колегія суддів у складі головуючого судді Манюка П.Т., суддів Горецької З.В., Іванчук С.В.)

за первісним позовом: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Укрпошта в особі Львівської дирекції ПАТ Укрпошта, м. Львів

про стягнення 63 740,91грн заборгованості

за зустрічним позовом: Публічного акціонерного товариства Укрпошта в особі Львівської дирекції ПАТ Укрпошта, м. Львів

до відповідача: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів

про: визнання права на користування орендованими приміщеннями за 1 грн в рік та визнання недійсним договору оренди в частині орендної плати

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (далі- УКВ ) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача 63 740,91грн заборгованості з орендної плати.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на підставі договору оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №Ш-9782-15 від 14.09.2015 позивач передав відповідачу в оренду нежитлові приміщення загальною площею 149,4 кв.м, розташовані за адресою: м. Львів, вул. Замарстинівська, 28,30, строком до 13.09.2018. За умовами п.5.6 договору орендар зобовязаний сплачувати орендну плату не пізніше 20 числа місяця за попередній місяць. Відповідач не в повному обсязі виконав обовязок щодо сплати орендної плати, його заборгованість згідно з довідкою від 18.05.2017 становить 63 740,91грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2017 у справі №910/9498/17 порушено провадження за вказаним позовом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2017 на підставі ст.ст. 15, 17 ГПК України справу №910/9498/17 передано за територіальною підсудністю до Господарського суду Львівської області ( т.1, а.с. 137-139).

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 22.08.2017 (суддя Манюк П.Т.) справу №910/9498/17 прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 13.09.2017.

12.09.2017 відповідач подав зустрічний позов до позивача про визнання за ПАТ «Укрпошта» права на користування орендованими приміщеннями згідно з договором оренди №Ш-9782-15 від 14.09.2015 за 1 грн в рік та визнання недійсним п.5.1 договору оренди №Ш-9782-15 від 14.09.2015 в частині орендної плати, що перевищує 1 грн (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 24.10.2017) (т.2, а.с.11-17, 126-127).

Вимоги за зустрічним позовом обгрунтовані тим, що ПАТ «Укрпошта» є національним оператором поштового звязку, який надає послуги поштового звязку, зокрема, здійснює доставку населенню періодичних друкованих видань за передплатою, що підпадає під дію частини 3 статті 6 ЗУ «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», згідно з якою засобам масової інформації у встановленому порядку передаються у безстрокову оренду приміщення загальнодержавної та комунальної власності, якими вони користуються для здійснення виробничої діяльності, в порядку та за тарифами, встановленими для бюджетних організацій. Відповідно до п.10 ОСОБА_3 розрахунку, порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, розмір річної орендної плати за оренду нерухомого майна бюджетними організаціями, зокрема, державними та комунальними телерадіоорганізаціями, редакціями державних та комунальних періодичних видань, підприємствами звязку, що їх розповсюджують, становить 1 грн.

Відповідач вказує, що він був змушений укласти договір оренди №Ш-9782-15 від 14.09.2015 на умовах, визначених позивачем (орендна плата у розмірі 1953,11грн без ПДВ в місяць терміном на 1 рік до 14.09.2016 та в подальшому 6510,37грн в місяць до закінчення дії договору), оскільки відділення поштового звязку ( далі - ВПЗ) на вул. Замарстинівській, 28,30 у м. Львові знаходиться багато років, його діяльність повязана з територією обслуговування, і пошук нового приміщення призвів би до тимчасового припинення його функціонування. Зазначає, що він звертався до позивача щодо внесення змін до договорів оренди у частині застосування орендної ставки 1 грн в рік, проте, позивач вказав, що розмір орендної плати переглядається лише за згодою сторін або за рішенням суду.

Посилаючись на ст. 12 ЗУ «Про поштовий звязок», ст. 6 ЗУ «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», ст. 30 ЗУ «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 27.05.2015 у справі №920/49/14, скаржник стверджує, що УКВ не сприяло йому в укладенні договору оренди з орендною платою в розмірі 1 грн в рік для розміщення ВПЗ, що п.5.1 договору оренди №Ш-9782-15 від 14.09.2015 є незаконним, просить визнати його недійсним на підставі ч.ч.1,3 ст.203 та ч.1 ст.215 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 06.12.2017 у справі № 910/9498/17 (колегія суддів у складі: головуючого судді Манюка П.Т., суддів Горецької З.В., Іванчук С.В.) первісний позов задоволено. Присуджено до стягнення з ПАТ Укрпошта в особі Львівської дирекції ПАТ Укрпошта на користь УКВ 63 740,91грн боргу та 1600грн судового збору. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване ст.ст. 11, 15,16, 526, 626, 627, 628, 630, 632, 653,759,762 ЦК України, ст. ст. 174, 193 ГК України, ст. ст. 2,10, 21 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», листом Верховного Суду України від 01.04.2014 «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України», правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові №926/1689/15 від 29.03.2017.

При задоволенні первісного позову суд першої інстанції виходив з чинності договору оренди та обгрунтованості вимог про стягнення 63 740,91грн заборгованості з орендної плати, яка виникла за період з вересня 2016 року по квітень 2017 року. Суд відхилив доводи відповідача про безпідставність нарахування позивачем вказаної заборгованості, посилаючись на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові №926/1689/15 від 29.03.2017, згідно з якою до моменту внесення змін до договору орендар зобовязаний сплачувати орендну плату у розмірі, передбаченому договором. При цьому суд вказав, що до договору не внесені зміни в частині розміру орендної плати(п.5.1 договору).

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з правової позиції Верховного Суду України, викладеної в Аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України, від 01.04.2014, відповідно до якої вимога про визнання права заявляється у випадку невизнання чи оспорювання іншою особою належного позивачу права. Метою такого позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах субєктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відносити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов, необхідних для чинності правочину( ст. 203 ЦК). Його застосування регулюється ст.ст. 215- 236 ЦК. Метою звернення до суду з таким позовом є застосування наслідків його недійсності (реституції), відшкодування збитків або моральної шкоди у випадках, коли її відшкодування передбачено законом.

Суд вказав, що розмір орендної плати визначається в договорі оренди; право на оренду з певним розміром орендної плати грунтується на умовах договору оренди; в договорі оренди №Ш-9782-15 від 14.09.2015 сторони визначили розмір орендної плати (п.5.1); дії орендодавця, спрямовані на отримання орендної плати, визначеної в договорі оренди, не можуть свідчити про невизнання чи оспорювання права відповідача на оренду за 1 грн в рік. Відтак суд дійшов висновку, що вимога відповідача, заявлена в зустрічному позові, про визнання за ним права на оренду у розмірі 1 грн в рік без предявлення вимоги про внесення змін до договору не є такою, що спрямована на захист порушеного права ПАТ Укрпошта.

На думку суду, заявляючи вимогу про визнання недійсним п.5.1 договору оренди №Ш-9782-15 від 14.09.2015 в частині орендної плати, що перевищує 1 грн, відповідач у такий спосіб намагається внести зміни до договору оренди та встановити розмір орендної плати 1 грн в рік. Суд зазначив, що підстави та порядок внесення змін до договору визначені ст.ст. 651,652 ЦК,ст.188 ГК та ст. 21 ЗУ « Про оренду державного та комунального майна». Нормами чинного законодавства не передбачено можливості та матеріально - правових підстав для внесення змін до договору шляхом використання правового механізму, встановленого ст.ст. 203,215,216 ЦК України, тому такий спосіб захисту є неналежним.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку, просить скасувати рішення, прийняти нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задоволити повністю.

Скаржник посилається на ст. 12 ЗУ «Про поштовий звязок», ст. 6 ЗУ «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», ст. 30 ЗУ «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» та вказує, що він має право на оренду комунального майна за 1 грн в рік. Зазначає, що неодноразово звертався до позивача з листами про приведення договору у відповідність до вимог названих норм законодавства, проти яких позивач заперечував. Вказує, що положення договору оренди №Ш-9782-15 від 14.09.2015 в частині орендної плати є незаконними, оскільки розмір орендної плати перевищує 1 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує доводи скаржника, вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, просить залишити його без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 29.01.2018 (колегія суддів у складі головуючого судді Хабіб М.І., суддів Скрипчук О.С. та Юрченка Я.О.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача.

Ухвалою від 05.02.2018 (з урахуванням ухвали про винесення описки від 07.02.2018) розгляд справи призначено на 27.02.2018.

У звязку з неявкою представників сторін в судове засідання 27.02.2018, розгляд справи відкладено на 13.03.2018.

13.03.2018 судове засідання не відбулося у звязку з перебуванням члена колегії судді Юрченка Я.О. у відпустці, про що було повідомлено представників сторін, які прибули до суду, та про дату наступного судового засідання.

Ухвалою від 14.03.2018 розгляд справи призначено на 14.03.2018.

В судовому засіданні 14.03.2018 представник скаржника підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати рішення, прийняти нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задоволити повністю.

Представник позивача заперечив доводи скаржника з підстав, викладених у відзиві, просив залишити рішення без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

14.09.2015 Управління комунальної власності ДЕП Львівської міської ради (орендодавець) та Українське ДП поштового звязку «Укрпошта» (правонаступником якого є ПАТ «Укрпошта») в особі Львівської дирекції (орендар) уклали договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Ш-9782-15, за умовами якого орендодавець на підставі ухвали Львівської міської ради від 21.11.2013 № 2923, ухвали Львівської міської ради від 20.11.2014 № 4052 передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно (обєкт оренди), що знаходиться на балансі ЛКП Центральне. Обєктом оренди є приміщення загальною площею 149, 4 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Замарстинівська, 28, 30.

Відповідно до п. 2.1 договору обєкт оренди орендар буде використовувати для відділення поштового звязку.

Договір укладений на термін з 14.09.2015 до 13.09.2018 (п. 4.1 договору).

Згідно з п. 5.1 договору розмір орендної плати за обєкт оренди визначається відповідно до чинної на час укладення цього договору ОСОБА_3 розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, затвердженої ухвалою Львівської міської ради від 14.07.2015 № 4966 і складає 1 953, 11 грн без ПДВ за перший місяць оренди терміном на 1 рік з дати укладення цього договору оренди до 14.09.2016 включно та 6 510, 37 грн без ПДВ з 15.09.2016 до закінчення терміну дії цього договору.

Розмір орендної плати підлягає індексації за відповідний період (місяць, квартал, рік). Орендна плата за кожний наступний місяць визначається коригуванням орендної плати за попередній місяць щодо індексу інфляції за попередній місяць. (п.п. 5.2-5.3 договору).

Відповідно до п.5.5 договору розмір орендної плати переглядається лише за згодою сторін або в судовому порядку.

Орендну плату орендар сплачує не пізніше 20 числа місяця за попередній місяць через перерахування коштів на рахунок орендодавця ( п.5.6 договору).

Згідно з довідкою позивача від 18.05.2017 № 4-2302-593 відповідач не сплатив орендної плати за період з вересня 2016року по квітень 2017 року за вказаним договором, його заборгованість становить 63 740, 91 грн (том 1,а.с. 14).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач звертався до позивача листами від 19.10.2016 № 22-07-02, від 18.11.2016 №22-07-03, від 28.12.2016 №22-07-04 про внесення змін до договорів оренди від 14.09.2015 № Ш 9810-15, від 15.09.2016 № Ш 9810-15/1 предметом оренди за якими є нежитлові приміщення площею 130,4кв м на вул. Варшавській,54 у м.Львові, та визначити розмір орендної плати 1 грн в рік. Позивач не погодився з пропозицією відповідача (листи-відповіді від 03.11.2016 № 2302-4726, від 12.12.2016 № 2302-5461, від 17.01.2017 №2302-328,9) внести змін до цих договорів в частині розміру орендної плати, посилаючись на наказ Фонду державного майна України від 22.08.2000 № 1765 та лист від 01.10.2002 щодо можливості застосування для визначення орендної плати такого підходу як зонування (з огляду на надання ВПЗ різних послуг, визначення площі для кожного з видів діяльності, з подальшим застосуванням для кожної зони відповідних орендних ставок), погодження сторонами усіх істотних умов договору, у тому числі орендної плати, що розмір орендної плати переглядається лише за згодою сторін або за рішенням суду (т. 1, а.с. 42-53,т.2.а.с.31-42).

Дослідивши всі обставини справи, доводи апелянта, заслухавши пояснення представників сторін, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Орендні відносини регулюються Цивільним та Господарським кодексами України, а щодо оренди державного майна та майна, що перебуває в комунальній власності, регулюються також Законом України "Про оренду державного та комунального майна" від 10 квітня 1992 року N 2269-XII ( далі Закон N 2269-XII).

Відповідно до ч. 1 ст.759 ЦК України, ч.1 ст. 283 ГК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами частини першої статті 10 ЗУ "Про оренду державного та комунального майна" однією із істотних умов договору оренди є орендна плата з урахуванням її індексації.

Згідно з ч.1 ст. 12 Закону N 2269-XII договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 14.09.2015 позивач та відповідач уклали договір оренди нерухомого майна № Ш-9782-15, за умовами якого позивач передає, а відповідач приймає в строкове платне користування приміщення загальною площею 149,4 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Замарстинівська, 28, 30, для розміщення відділення поштового звязку. В договорі (п. 5.1) сторони визначили розмір орендної плати - 1 953, 11 грн без ПДВ за перший місяць оренди терміном на 1 рік з дати укладення цього договору оренди до 14.09.2016 включно та 6 510, 37 грн без ПДВ з 15.09.2016 до закінчення терміну дії цього договору( до 13.09.2018).

За період з вересня 2016 року по квітень 2017 року відповідач не сплатив орендної плати, його заборгованість становить 63 740, 91 грн, чого відповідач не заперечує. Разом з тим відповідач посилається на ст. 12 ЗУ «Про поштовий звязок», ст. 6 ЗУ «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», ст. 30 ЗУ «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» та стверджує, що він є розповсюджувачем періодичних видань і має право на оренду цих приміщень за тарифами, встановленими для бюджетних організацій, зі сплатою оренди в розмірі 1 грн на рік. Відтак вважає, що в частині розміру орендної плати договір суперечить названим нормам.

Відповідно до ст. 30 Закону України Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні суб'єкт підприємницької діяльності, який продає, надсилає за передплатою чи іншим способом розповсюджує виданий тираж періодичного і такого, що продовжується видання, є розповсюджувачем продукції друкованого засобу масової інформації.

Згідно з пунктом 2.2 розділу 2 статуту ПАТ «Укрпошта», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 16.02.2017 №56, предметом діяльності товариства є, зокрема, розповсюдження періодичних друкованих видань за передплатою.

Відповідно до п.2.2.3 Положення про Львівську дирекцію ПАТ «Укрпошта», зі змінами, затвердженими наказом в.о. генерального директора ПАТ «Укрпошта» від 02.03.2017 №237, на Львівську дирекцію покладаються функції, зокрема, з розповсюдження періодичних друкованих видань за передплатою.

Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів державні та комунальні телерадіоорганізації, редакції державних і комунальних періодичних видань та періодичних видань, заснованих об'єднаннями громадян, державними науково-дослідними установами, навчальними закладами, трудовими і журналістськими колективами, підприємства зв'язку, що їх розповсюджують, користуються орендою та послугами поштового, телеграфного і телефонного зв'язку в порядку та за тарифами, встановленими для бюджетних організацій.

Відповідно до п. 10 ОСОБА_3 розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року N 786 , з наступними змінами і доповненнями до неї, розмір річної орендної плати за оренду нерухомого майна бюджетними організаціями, які утримуються за рахунок державного бюджету, державними та комунальними закладами охорони здоров'я, які утримуються за рахунок державного та місцевих бюджетів, державними та комунальними телерадіоорганізаціями, редакціями державних і комунальних періодичних видань та періодичних видань, заснованих об'єднаннями громадян, державними науково-дослідними установами, навчальними закладами, трудовими і журналістськими колективами, підприємствами зв'язку, що їх розповсюджують, Товариством Червоного Хреста України та його місцевими організаціями, асоціаціями органів місцевого самоврядування із всеукраїнським статусом, а також інвалідами з метою використання під гаражі для спеціальних засобів пересування становить 1 грн.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з доводами скаржника про те, що ПАТ "Укрпошта" здійснює підтримку засобів масової інформації шляхом розповсюдження періодичних друкованих видань і має право на отримання в оренду комунального майна на тих самих умовах, що і бюджетні установи, зі сплатою оренди в розмірі 1 грн на рік.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 29.04.2015 у справі N 920/48/14, від 13.05.2015 у справі N 920/55/14, від 27.05.2015 у справі N920/49/14.

Однак, як вказано вище, в договорі оренди від 14.09.2015 № Ш-9782-15 сторони встановили орендну плату у розмірі 1 953, 11 грн без ПДВ за перший місяць оренди терміном на 1 рік з дати укладення цього договору оренди до 14.09.2016 включно та 6 510, 37 грн без ПДВ з 15.09.2016 до закінчення терміну дії цього договору - до 13.09.2018 ( п.5.1).

У зустрічній позовній заяві відповідач стверджує, що він був змушений укласти договір оренди №Ш-9782-15 від 14.09.2015 на умовах, визначених позивачем, оскільки ВПЗ на вул. Замарстинівській, 28,30 у м. Львові знаходиться багато років, його діяльність повязана з територією обслуговування, і пошук нового приміщення призвів би до тимчасового припинення його функціонування.

Апеляційний суд відхиляє ці доводи скаржника з огляду на наступне.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Статтею 181 ГК України визначено загальний порядок укладання господарських договорів.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Водночас, згідно з частиною четвертою названої статті за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду( ч.5 ст.181 ГК України)

Отже, за наявності заперечень щодо розміру орендної плати відповідач вправі був скласти протокол розбіжностей до договору, а в разі неврегулювання сторонами розбіжностей щодо розміру орендної плати спір підлягав передачі на вирішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не складав протоколу розбіжностей до договору оренди, підписав договір без заперечень.

Частиною першою статті 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом( ч.2 ст.632 ЦК).

За загальним правилом частини третьої статті 632 ЦК зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати також може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об'єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України.

За змістом частин першої, другої статті 651 ЦК зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом; а також відповідно до статті 652 ЦК у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору.

Пунктом 5.5 договору оренди передбачено, що розмір орендної плати переглядається лише за згодою сторін або за рішенням суду.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що зміни до договору оренди № Ш-9782-15 в частині орендної плати не внесені ні за згодою сторін, ні за рішенням суду.

Відповідач( скаржник) стверджує, що він звертався до позивача щодо внесення змін до договору в частині орендної плати та встановлення орендної плати у розмірі 1 грн в рік, проте позивач не погодився вносити зміни до договору.

Ці доводи відповідача відхиляються апеляційним судом як такі, що суперечать фактичним обставинам справи, оскільки доказів звернення відповідача до позивача про внесення змін договору оренди № Ш-9782-15 від 14.09.2015 суду не надано. З матеріалів справи вбачається, що відповідач звертався до позивача про внесення змін до інших договорів оренди (від 14.09.2015 № Ш 9810-15, від 15.09.2016 № Ш 9810-15/1), предметом оренди за якими є нежитлові приміщення площею 130,4кв м на вул. Варшавській,54 у м.Львові, в той час як предметом даного спору є стягнення заборгованості договором оренди № Ш-9782-15 від 14.09.2015, за яким відповідачу передані в оренду приміщення по вул. Замарстинівська, 28, 30 у м. Львові, та визнання недійсним п.5.1 цього договору.

Згідно з ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

В силу ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається ( ч.7 ст. 193 ГК України),

Відповідно до вимог ст. 193 ГК України, положення якої є аналогічні до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Верховний Суд України в постанові від 29.03.2017 № 916/1689/15 висловив обовязкову до застосування правову позицію про те, що аналіз наведених вище норм права та приписів частини другої статті 21 Закону України Про оренду державного та комунального майна дає підстави для висновку, що до моменту внесення змін до договору оренди орендар зобов'язаний сплачувати орендну плату у розмірі, передбаченому чинним договором оренди.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про обгрунтованість вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за період з вересня 2016року по квітень 2017 року в сумі 63 740, 91 грн

В Аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України від 01.04.2014, Верховний Суд України розяснив, що вимога про визнання права заявляється у випадку невизнання чи оспорювання іншою особою належного позивачу права. Метою такого позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах субєктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відносити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов, необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Його застосування регулюється ст.ст. 215- 236 ЦК. Метою звернення до суду з таким позовом є застосування наслідків його недійсності (реституції), відшкодування збитків або моральної шкоди у випадках, коли її відшкодування передбачено законом.

Отже, метою позову про визнання права є усунення невизначеності у взаємовідносинах субєктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відносити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов, необхідних для чинності правочину( ст. 203 ЦК). Метою звернення до суду з таким позовом є застосування наслідків його недійсності (реституції).

Як вказано вище, відповідач як розповсюджувач періодичних друкованих видань на момент укладення договору оренди № Ш-9782-15 від 14.09.2015 мав право на отримання в оренду комунального майна на тих самих умовах, що і бюджетні установи, зі сплатою оренди в розмірі 1 грн на рік, однак без заперечень уклав з позивачем названий договір оренди, в якому сторони встановили орендну плату у розмірі 1 953, 11 грн без ПДВ за перший місяць оренди терміном на 1 рік -до 14.09.2016 та 6 510, 37 грн без ПДВ на період з 15.09.2016 - до 13.09.2018 ( п.5.1). Відповідач не звертався ні до позивача, ні до суду про внесення змін до договору № Ш-9782-15 від 14.09.2015 в частині орендної плати і такі зміни до договору не внесені.

Тобто, уклавши договір оренди на таких умовах, сторони врегулювали свої взаємовідносини щодо оренди приміщень, у т.ч. щодо розміру орендної плати.

Відтак апеляційний суд вважає необгрунтованою вимогу відповідача, заявлену в зустрічному позові, про визнання за ним права на оренду приміщень за договором оренди № Ш-9782-15 від 14.09.2015 з орендною платою 1 грн в рік. Суд першої інстанції вірно вказав, що ця вимога відповідача без предявлення вимоги про внесення змін до договору не є такою, що спрямована на захист порушеного права.

Крім того, у зустрічному позові відповідач заявив вимогу про визнання недійсним п.5.1 договору оренди №Ш-9782-15 від 14.09.2015 в частині орендної плати, що перевищує 1 грн. Вимоги про застосування наслідків недійсності п.5.1 договору відповідач не заявив.

Зі змісту зустрічного позову відповідача та з його апеляційної скарги випливає,що вимога про визнання недійсним п.5.1 договору оренди №Ш-9782-15 від 14.09.2015 в частині орендної плати, що перевищує 1 грн, заявлена відповідачем в заперечення вимоги позивача, заявленої в первісному позові, про стягнення заборгованості з орендної плати за період з вересня 2016року по квітень 2017 року в сумі 63 740, 91 грн.

Слід зазначити, що частиною третьою статті 207 ГК України передбачена можливість припинення господарського зобов'язання на майбутнє, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди).

Апеляційний суд вважає необгрунтованими доводи відповідача про невідповідність вимогам закону п.5.1 договору оренди в частині орендної плати, оскільки відповідач мав право( а не обовязок) на оренду комунального майна за 1 грн в рік, і він з власної волі погодився на оренду комунального майна з розміром орендної плати, який перевищує 1 грн в рік, що відповідає приписам ст.6 та ст. 627 ЦК України щодо свободи договору.

Названі обставини свідчать про правомірність висновку суду першої інстанції, що заявляючи вимогу про визнання недійсним п.5.1 договору оренди №Ш-9782-15 від 14.09.2015 в частині орендної плати, що перевищує 1 грн, відповідач у такий спосіб намагається внести зміни до договору оренди та встановити розмір орендної плати 1 грн в рік. Підстави та порядок внесення змін до договору визначені ст.ст. 651,652 ЦК,ст.188 ГК та ст. 21 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна». Нормами чинного законодавства не передбачено можливості та матеріально - правових підстав для внесення змін до договору шляхом використання правового механізму, встановленого ст.ст. 203,215,216 ЦК України.

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає правомірним і обгрунтованим рішення суду першої інстанції про задоволення первісного позову та про відмову у задоволенні зустрічного позову .

Щодо посилань скаржника в апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду України та Вищого господарського суду України, викладену в аналогічних справах, зокрема, у справах N 920/48/14, N 920/55/14, то предметом спору у цих справах було зобовязання укласти договір оренди, тобто предмети спору не є аналогічними предмету спору у даній справі( № 910/9498/17).

За приписами частини першої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною четвертою названої статті встановлено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і скаржником не доведено, а апеляційним судом не встановлено підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 86,129, 252, 269, 270,275, 276, 281, 282 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівськоїї області від 06.12.2017 у справі №910/9498/17 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Судовий збір, сплачений скаржником при поданні апеляційної скарги, покладається на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у строки та в порядку, встановлені ст. 288 та 289 ГПК України.

4. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повна постанова складена 15.03.2018.

Головуючий суддя М.І. Хабіб

Суддя О.С. Скрипчук

Суддя Я.О. Юрченко