ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2018 р. Справа № 914/2249/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1,

секретар судового засідання Іванець М.Я.,

розглянув апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» від 01.12.2017

на рішення Господарського суду Львівської області від 28.11.2017 (суддя Іванчук С.В., повний текст складено 28.11.2017)

у справі №914/2249/17

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача ОСОБА_2 підприємства «Приватна фірма по ремонту та обслуговуванню житла «Лапаївка», м. Львів

про стягнення 72721,80 грн. заборгованості.

Представники сторін в судове засідання не зявилися.

01.11.2017 до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі ПАТ «НАК «Нафтогаз України») про стягнення з ОСОБА_2 підприємства «Приватна фірма по ремонту та обслуговуванню житла «Лапаївка» (надалі ПП «Лапаївка») 72721,80 грн. заборгованості, а саме: 35778,88 грн. основного боргу, 17036,15 грн. пені, 16187,77 грн. інфляційних втрат та 3719,00 грн. 3% річних (а.с. 14-18).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 28.11.2017 у даній справі (а.с. 91-97) вказаний позов задоволено частково, стягнуто з відповідача 8518,08 грн. пені, 16187,77 грн. інфляційних втрат, 3719,00 грн. 3% річних. В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що станом на день порушення провадження у даній справі основний борг був погашений відповідачем. Водночас, позовні вимоги про стягнення 3% річних, інфляційних втрат, штрафу та пені суд визнав обґрунтованими. Також, при ухваленні рішення суд скористався своїм правом, передбаченим п.3 ч.1 ст. 83 ГПК України та на підставі ч.1 ст. 233 ГК України зменшив розмір пені за несвоєчасне виконання відповідачем основного зобовязання на 50%.

ОСОБА_1 рішення оскаржив позивач, оскільки вважає, що при його прийнятті суд порушив норми матеріального та процесуального права та неповно дослідив істотні обставини, що мають значення у даній справі, у звязку з чим рішення в частині зменшення розміру пені просить скасувати та прийняти нове рішення, яким позов в цій частині задоволити повністю. Скаржник зазначив, зокрема, що суд не врахував інтереси позивача та особливі обставини його діяльності, а відсутність вини відповідача у виникненні боргу та його важкий фінансовий стан не вважає винятковими обставинами, тому, відповідно, вони не можуть бути підставою для зменшення пені в розумінні ст.233 ГК України та п.3 ч.1 ст. 83 ГПК України. Крім того, суд не надав належної уваги ступеню виконання зобовязання боржником, не оцінив майновий стан сторін та інших інтересів сторін, які заслуговують на увагу.

Відповідач не виконав вимог ухвали суду від 15.01.2018 та не подав відзиву на апеляційну скаргу.

Сторонами не було забезпечено явку своїх представників в судове засідання 12.03.2018.

З матеріалів справи вбачається, що сторони належним чином були повідомлені про час та дату засідання, що підтверджується повідомленням про вручення відповідачу поштового відправлення із ухвалою суду від 08.02.2018 та розпискою позивача від 08.02.2018 про ознайомлення із датою та часом наступного судового засідання. Зважаючи на наведене, судом було виконано необхідні дії щодо належного повідомлення сторін про судове засідання.

Зважаючи на вищенаведене, враховуючи завершення процесуального строку для розгляду апеляційної скарги, беручи до уваги те, що в матеріалах даної справи наявно достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, а також те, що дана господарська справа в розумінні ст.12 ГПК України є малозначною, колегія суддів вважає, що розгляд апеляційної скарги у даній справі можливо здійснити без представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне:

З матеріалів справи вбачається, що 25.12.2014 між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (продавцем) та ПП «Лапаївка» (покупцем) укладено договір №2345/15-ТЕ-21 купівлі-продажу природного газу, згідно умов якого продавець зобовязався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України за кодом згідно УКТ ЗЕД НОМЕР_1, а покупець зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору (а.с. 39-44).

Відповідно до п.1.2 договору, газ, що передається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Пунктом 2.1 договору обумовлено загальну кількість газу (87,0 тис.куб.м) та періоди поставки (з 01.01.2015 по 31.12.2015), у тому числі по місяцях: у січні, лютому та грудні по 16 тис.куб.м, у березні 13,0 тис.куб.м, у квітні та жовтні по 6 тис.куб.м, у листопаді 14 тис.куб.м.

Згідно пунктів 3.3, 3.4 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його ціна та вартість. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до розділу 11 договору, він набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Відповідно до п.5.2 договору ціна за 1000 куб.м природного газу становить 1091,00 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, та, крім того, 218,20 грн. ПДВ, всього 1309,20 грн.

Додатковими угодами від 20.03.2015, 20.07.2015, 15.10.2015 (а.с. 45, 46, 48) сторони змінювали умови щодо договірної ціни. Відповідно до вказаних угод, ціна за 1000 куб.м газу з 01.04.2015 встановлювалася в розмірі 2994,30 грн. (з ПДВ).

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу протягом січня - грудня 2015 року природний газ на загальну суму 83121,23 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (а.с. 50-56): від 31.01.2015 на суму 11362,55 грн. (8,679 тис. куб.м. газу), від 28.02.2015 на суму 10347,92 грн. (7,904 тис. куб.м. газу), від 31.03.2015 на суму 8046,35 грн. (6,146 тис. куб.м. газу), від 30.04.2015 на суму 8821,21 грн. (2,946 тис. куб.м. газу), від 31.10.2015 на суму 8764,32 грн. (2,927 тис. куб.м. газу), від 30.11.2015 на суму 15537,42 грн. (5,189 тис. куб.м. газу), від 31.12.2015 на суму 20241,46 грн. (6,760 тис. куб.м. газу). Вказані акти підписані та скріплені печатками сторін.

В якості оплати поставленого природного газу відповідач перерахував на рахунок позивача наступні грошові кошти: 20.02.2015 11362,55 грн., 01.12.2016 10347,92 грн., 02.03.2017 8046,35 грн., 19.06.0217 17585,53 грн., всього на суму 47342,35 грн. (а.с. 64).

У звязку з неналежним виконанням договірних зобовязань з боку ПП «Лапаївка» (сплата коштів за поставлений природний газ із порушенням договірних строків та не у повному обсязі), позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 35778,88 грн. основного боргу, 17036,15 грн. пені, 16187,77 грн. інфляційних втрат та 3719,00 грн. 3% річних.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що на підставі платіжних доручень №238 від 30.10.2017 та №240 від 31.10.2017 ПП «Лапаївка» сплатило позивачу 15537,42 грн. та 20241,46 грн. заборгованості за природний газ (тобто, всього на суму 35778,88 грн.) (а.с. 77, 78, 83-86).

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 6.1. договору встановлено, що оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначалось вище, відповідач своїх обовязків за договором належним чином не виконував та здійснював оплату за поставлений газ із порушенням договірних строків. Факт прострочки відповідачем виконання своїх грошових зобовязань за договором на купівлю-продаж природного газу підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

Останні платежі за поставлений природний газ були здійснені 30.10.2017 та 31.10.2017. Станом на 31.10.2017 основна заборгованість за поставлений природний газ була погашена відповідачем у повному обсязі.

Абзацом 3 пункту 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що припинення провадження у справі можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі. Вказана постанова пленуму стосується практики застосування редакції Господарського процесуального кодексу України, яка була чинною станом на момент ухвалення судом першої інстанції рішення у даній справі.

Провадження у даній справі було порушене Господарським судом Львівської області 02.11.2017, відтак, предмет спору в частині стягнення основного боргу був відсутній до порушення провадження у справі, зважаючи на що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено в задоволенні позовної вимоги про стягнення 35778,88 грн. боргу за поставлений природний газ.

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 7.2. договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов п.6.1 цього договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

В позовній заяві ПАТ «НАК «Нафтогаз України» надало розрахунок пені, 3% річних та інфляційних нарахувань за відповідні періоди прострочення (а.с. 34-38).

Перевіривши правильність нарахувань вказаних сум, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивачем вірно нараховано 17036,15 грн. пені (за період з 17.02.2015 по 22.08.2017 по кожному з актів приймання-передачі природного газу), 16187,77 грн. інфляційних втрат та 3719,00 грн. 3% річних (за період з 01.04.2015 по 31.07.2017 по кожному з актів приймання-передачі природного газу), з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Водночас, пунктом 3 ч.1 ст.83 ГПК України (в редакції, чинні на момент ухвалення спірного рішення) передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Частиною 1 ст.233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу; якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Пунктом 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 передбачено, що господарський суд, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Вказана постанова пленуму стосується практики застосування редакції Господарського процесуального кодексу України, яка була чинною станом на момент ухвалення судом першої інстанції рішення у даній справі.

Керуючись ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України, п. 3 ст. 83 ГПК України (в редакції, чинні на момент ухвалення спірного рішення), суд першої інстанції дійшов висновку про можливість зменшити розмір штрафу на 50%. При цьому, з матеріалів справи вбачається наявність наступних підстав для зменшення розміру штрафних санкцій: 1) факт повного виконання основного зобовязання станом на час розгляду даної справи; 2) відповідач є підприємством, яке здійснює надання послуг з теплопостачання населенню бюджетним установам, які складають 67% всіх користувачів (а.с. 80); 3) майновий стан відповідача важке фінансове становище (наявність станом на кінець 2015 року кредиторської заборгованості в сумі 784,4 тис. грн. та дебіторської заборгованості в сумі 671,3 тис. грн.), що підтверджується фінансовими документами, наявними в матеріалах справи (а.с. 79), а також довідкою відповідача (а.с. 81), з якої вбачається, що станом на 01.11.2017 заборгованість населення за комунальні послуги складає 800,4 тис.грн, заборгованість інших крупних споживачів, в тому числі бюджетних установ 200,7 тис.грн. Таким чином, невчасна оплата відповідачем за одержаний газ зумовлена невчасними розрахунками споживачів населення та бюджетних установ; 4) позивачем не обґрунтовано завдання йому збитків саме через порушення відповідачем зобовязань за договором.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про можливість зменшення розміру пені на 50%, що становить 8518,08 грн.

Стосовно доводів, наведених ПАТ «НАК «Нафтогаз України» в апеляційній скарзі щодо незаконності оскаржуваного рішення в частині неповного стягнення штрафу, із покликанням на порушення судом приписів ст.ст. 233 ГК України, 551 ЦК України та 83 ГПК України (в редакції, чинні на момент ухвалення спірного рішення), судова колегія зазначає, що зазначеними правовими нормами передбачено право суду на зменшення розміру штрафних санкцій, а тому посилання скаржника на порушення судом даних норм є необґрунтованим. При цьому, судом першої інстанції враховано всі обєктивні обставини, які мають значення при прийнятті рішення про зменшення розміру пені.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія прийшла до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як такого, що ухвалене відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273 276, 282, 284 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 28.11.2017 у справі №914/2249/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» без задоволення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 14.03.2018.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя Л.С. Данко