КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2018 р. Справа№ 911/3362/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання Головатенко А.В.

за участю представників сторін: відповідно до протоколу судового засідання від 1.03.2018

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Димерське лісове господарство"

на рішення Господарського суду Київської області від 11.12.2017 ( дата підписання повного тексту рішення 22.12.2017) у справі № 911/3362/17 (головуючий суддя - Щоткін О.В. )

за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця»

до Державного підприємства «Димерське лісове господарство»

про стягнення 1 180 493,80 грн.

ВСТАНОВИВ:

14.11.2017 року до господарського суду Київської області надійшла позовна заява публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (позивач, Залізниця) до державного підприємства «Димерське лісове господарство» (ДП «Димерське лісове господарство», відповідач) про стягнення 1 180 493,80 грн. нарахованих платежів за час затримки вагонів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач вказує на те, що ДП «Димерське лісове господарство» відправило зі станції Бородянка Південно-Західної залізниці вагони № 65534570, № 60785664, № 65295701 з вантажем «колоди із сосни». Разом з тим, вказані вагони простоювали на станціях Львівської залізниці з 22.11.2016 по: вагон № .08.2017, вагон № .08.2017, вагон №.08.2017. При цьому, під час простою вагонів, а також здійснення працівниками Закарпатської митниці митних процедур щодо перевірки зазначеного вантажу, Залізниця здійснювала вивантаження та завантаження вантажу у зазначені вагони, зважування вантажу у вагонах, що, на думку позивача, є підставою для відшкодування зі сторони відповідача на користь Залізниці витрат, повязаних із здійсненням митного контролю та митного оформлення товарів, що також визначено ст.218 Митного Кодексу України.

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.12.2017 у справі № 911/3362/17 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Державного підприємства "Димерське лісове господарство" (07313, Київська обл., Вишгородський р-н, с. Катюжанка, вул. Шевченка, буд. 1, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" (79007, м. Львів, вул. Гоголя, буд. 1, ) - 1 180 493 (один мільйон сто вісімдесят тисяч чотириста дев'яносто три) грн. 80 коп. витрат та 17 707 (сімнадцять тисяч сімсот сім) грн. судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Державне підприємство "Димерське лісове господарство" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій з підстав порушенням під час розгляду справи місцевим господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 11.12.2017 у справі № 911/3362/17 та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Димерське лісове господарство" на рішення Господарського суду Київської області від 11.12.2017 у справі № 911/3362/17. Встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, але не пізніше 12.02.2018.

Заперечень проти відкриття апеляційного провадження на час винесення ухвали до суду не надходило.

05.02.2018 від позивача до суду надійшов відзив, в якому залізниця просить залишити рішення Господарського суду Київської області від 11.12.2017 у справі № 911/3362/17 в силі, а апеляційну скаргу Державного підприємства "Димерське лісове господарство" без задоволення.

Також 05.02.2018 від позивача до суду надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Дане клопотання мотивоване тим, що Регіональна філія "Львівська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" територіально віддалена від приміщення суду де буде проходити судове засідання.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 задоволено клопотання позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Завершено підготовчі дії у справі № 911/3362/17. Призначено справу № 911/3362/17 до розгляду на 01.03.2018 о 10 год. 30 хв. в режимі відеоконференції, для чого доручено Господарському суду Львівської області (79014, м. Львів, вул. Личаківська, 128) забезпечити проведення відеоконференції 01.03.2018 о 10 год. 30 хв. у приміщенні Господарського суду Львіської області, а відповідач - ДП "Димерське лісове господарство" братиме участь в судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного господарського суду (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, зал судового засідання № 13).

В судовому засіданні 01.03.2018 представник апелянта, підтримав вимоги своєї апеляційної скарги. При цьому він посилаючись на протиправну бездіяльність Закарпатської митниці ДФС України, яка виявилась у неприйнятті рішення щодо пропуску через митний кордон України товару у спірних вагонах вважає, що вимоги Залізниці щодо відшкодування зі сторони відповідача на їх користь витрат за час затримки вагонів є безпідставними. Також він зазначив, що без встановленя під час розгляду справи № 810/2999/17 фактів щодо визнання протиправною бездіяльності Закарпатської митниці ДФС України не можна було розглядати справу за № 911/3362/17. Крім того, він вважає, що за його заявою господарському суду слід було застосувати правила щодо спливу строків позовної давності. З цих підстав просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Київської області від 11.12.2017 у справі № 911/3362/17 та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Позивач в режимі відеоконференції апеляційну скаргу не визнав та просить суд апеляційної інстанції залишити рішення Господарського суду Київської області від 11.12.2017 у справі № 911/3362/17 в силі, а апеляційну скаргу ДП "Димерське лісове господарство" без задоволення. При цьому він вважає, що у Залізниці є всі підстави для відшкодування зі сторони відповідача на їх користь витрат за час затримки вагонів, повязаних із здійсненням митного контролю та митного оформлення товарів, оскільки це сталося з не залежних від залізниці причин.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом в листопаді 2016 року ДП «Димерське лісове господарство» відправило зі ст. Бородянка Південно-Західної залізниці вагони № 65534570, № 60785664, № 65295701 з вантажем «колоди із сосни» до станції Тужер, Угорщина, відправки № 432633, №432674, № 432641.

22.11.2016 на ст. Батьово Львівської залізниці прибули ці вагони та були затримані для проведення переогляду. Згідно з актом загальної форми від 23.11.2016 № 11315, на підставі заявки Закарпатської митниці ДФС від 23.11.2016 № 200/16, ці вагони подано для здійснення митного огляду (переогляду) на ділянку митного контролю та надано телеграфне повідомлення від 23.11.2016 № 92 на станцію відправлення для повідомлення вантажовідправника.

Зазначені вагони простоювали на станціях Львівської залізниці з 22.11.2016 до: вагон № .08.2017, вагон № .08.2017, вагон № .08.2017. Під час здійснення працівниками Закарпатської митниці митних процедур щодо вантажу, що перевозився у цих вагонах, Залізниця на виконання заявок Закарпатської митниці здійснювала його переміщення зі ст. Батьово на ст. Чоп, Ужгород для митного догляду. Також, на виконання заявок митниці, Залізниця здійснювала вивантаження та завантаження, зважування вантажу у цих вагонах.

Залізницею було здійснено вивантаження вантажу вагону № .08.2017, вагону № .08.2017, вагону № .08.2017, у звязку із складанням протоколів про порушення митних правил.

Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про залізничний транспорт», ст. 129 Статуту залізниць України (далі Статут), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 передбачено, що обставини, які можуть служити підставою для майнової відповідальності перевізників, відправників та одержувачів вантажу, багажу, вантажобагажу, пасажирів, засвідчуються актами.

Залізниця склала акти загальної форми з нарахуванням належних платежів за затримку спірних вагонів згідно із ставками Збірника тарифів № 1 із застосуванням коригувального коефіцієнта.

Всього на станціях Батьово, Чоп, Ужгород згідно з актами загальної форми: № 105, № 20, № 35, № 4699, № 223, № 222, № 1198, № 18, № 34, № 4696, № 181, № 225, № 226, № 11315, № 1197, № 17, № 4544, № 33, № 4697, № 227, № 228 за затримку вагонів №65534570, № 60785664, № 65295701 залізницею нараховано 1 180 493,80 грн.

В порядку досудового врегулювання спору, позивач 25.10.2017 направив відповідачу претензію № НЮ-1743 про сплату нарахованих платежів за простій вагонів в сумі 1 180 493,80 грн., яку залишено ним без відповіді та задоволення, у звязку з чим позивач був змушений звернутись з даним позовом до суду.

Відносинами перевезення з переміщенням продукції залізницями регламентується Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Митним кодексом України, Статутом залізниць України, Правилами користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 №113, Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення (УМВС) та іншими підзаконними актами.

Приписами статті 306 ГК України передбачено, що перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій і громадян, які користуються залізничним транспортом визначаються Статутом залізниць України (затвердженим постановою КМ України від 06.04.1998 № 457) (далі Статут).

У відповідності до ч. 1, 2, 4 статті 129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин: невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах; у разі виявлення вантажу, багажу чи вантажобагажу без документів або документів без вантажу, багажу чи вантажобагажу; псування, пошкодження вантажу, багажу і вантажобагажу; повернення залізниці вкраденого вантажу, багажу або вантажобагажу.

В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми.

Відповідно до статті 46 Статуту одержувач зобов'язаний прийняти і вивезти зі станції вантаж, що надійшов на його адресу. Терміни вивезення і порядок зберігання вантажів установлюються Правилами. Вантажі, що прибули, зберігаються на станції безкоштовно протягом доби. Цей термін обчислюється з 24-ої години дати вивантаження вантажу (контейнера) засобами залізниці або з 24-ої години дати подачі вагонів під вивантаження засобами одержувача. За зберігання вантажу на станції понад зазначений термін справляється плата, встановлена тарифом.

Відповідно до ст. 119 Статуту залізниць України за користування вагонами залізниці вноситься плата, порядок визначення плати за користування вагонами та звільнення від зазначеної плати встановлюється Правилами користування вагонами і контейнерами, затвердженими наказом Мінтрансу України від 25.02.1999 року № 113.

Правилами передбачено, що за користування вагонами і контейнерами вантажовідправники, вантажоодержувачі, власники під'їзних колій, порти, організації, установи, фізичні особи суб'єкти підприємницької діяльності (далі вантажовласники) вносять плату.

Відомості плати за користування вагонами, контейнерами складаються на вагони, контейнери, що подаються під навантаження та вивантаження, є документами обліку часу перебування вагонів, контейнерів у пунктах навантаження та вивантаження та на під'їзних коліях і містять розрахунки платежів за користування вагонами, контейнерами. Відомості плати за користування вагонами (контейнерами) мають підписуватися працівником станції і вантажовласника щоденно або в періоди пред'явлення їх станцією до розрахункового підрозділу, що встановлюються начальником залізниці. У разі непогодження даних, зазначених у відомості, представник вантажовласника зобов'язаний підписати відомість із зауваженнями. Відомість плати за користування вагонами (контейнерами) складається у трьох примірниках два для залізниці і один для вантажовласника, окремо для вагонів і для контейнерів.

Усі завантажені вагони, а також порожні вагони, які належать підприємствам, організаціям, портам, установам і громадянам, та орендовані ними, що знаходяться на станціях і на підходах до них в очікуванні подавання під вантажні або інші операції з причин, які залежать від вантажовласника, є такими, що перебувають у користуванні вантажовласника.

Положеннями Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги (Тарифне керівництво № 1), затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 26.03.2009 за №317 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 15.04.2009 за № 340/16356, встановлені розміри зборів за зберігання вантажів, тобто збір за зберігання вантажів є регульованим тарифом і не потребує додаткового погодження сторонами.

Згідно з ч. 2 ст. 17 Статуту залізниць України умови та порядок організації перевезення в усіх видах сполучення визначаються Правилами.

За приписами п. п. 10, 12, 13 Правил користування вагонам і контейнерами затверджених станція призначення інформує вантажовласника про затримку вагонів з його вини, передаючи йому копію Повідомлення про затримку вагонів не пізніше двох годин після його отримання (телефонограмою, телеграфом, поштовим зв'язком, через посильних, факсом або іншим способом, установленим начальником станції за погодженням з вантажовласником). Загальний час, за який вноситься вантажовласником плата залізниці за користування вагонами, включає час затримки вагонів з його вини та час перебування їх у безпосередньому розпорядженні вантажовласника. час до 30 хвилин не враховується, час 30 хвилин і більше враховується як повна година.

Плата за користування стягується з вантажовласника також у разі затримки вагонів (контейнерів) під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці.

Внесення плати за користування вагонами і контейнерами здійснюється в порядку, установленому Правилами розрахунків за перевезення вантажів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 і зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за № 864/5085.

У п. 16 Правил користування вагонами і контейнерами визначені випадки, коли вантажовідправник звільняється від плати за користування вагонами і контейнерами. Митні процедури не входять до цього переліку.

Відповідно до ст. 119 Статуту плата вноситься за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під'їзної колії, порту, підприємства. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати. Зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням.

Частиною 5 статті 338 Митного кодексу України встановлено що, огляд (переогляд) товарів, транспортних засобів комерційного призначення може проводитися за наявності достатніх підстав вважати, що переміщення цих товарів, транспортних засобів через митний кордон України здійснюється поза митним контролем або з приховуванням від митного контролю, у тому числі в разі отримання відповідної офіційної інформації від правоохоронних органів. Вичерпний перелік відповідних підстав визначається Кабінетом Міністрів України. З метою проведення огляду (переогляду) товарів посадові особи органів доходів і зборів самостійно вживають заходів, передбачених цим Кодексом, на всій митній території України, включаючи зупинення транспортних засобів для проведення їх огляду (переогляду), в межах контрольованого прикордонного району та прикордонної смуги. Такий огляд (переогляд) проводиться за рахунок органу, з ініціативи або на підставі інформації якого прийнято рішення про його проведення. Якщо в результаті проведення огляду (переогляду) виявлено факт незаконного переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, витрати, пов'язані з проведенням огляду (переогляду), відшкодовуються власником зазначених товарів, транспортних засобів або уповноваженою ним особою.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 218 Митного кодексу України розвантажувальні, навантажувальні, перевантажувальні та інші операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб.

Так, главою 32 Митного кодексу України, до якої включено ст. 218, врегульовано митні формальності на залізничному транспорті. Митними формальностями є сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи (п. 29 ч. 1 ст. 4 Митного кодексу України). Таким чином, дії щодо здійснення митницею митного огляду після митного оформлення, є митними формальностями, а тому на них розповсюджуються положення ст. 218 Митного кодексу України.

Вимогами спільного наказу Державної митної служби України та Міністерства транспорту та зв'язку України від 18.09.2008 № 1019/1143 «Про затвердження інструкцій про взаємодію посадових осіб митних органів, що здійснюють митні процедури в міжнародному залізничному сполученні, і працівників залізниць України» регламентуються дії працівника митниці та працівників залізниці.

Відповідно до п. 9 Правил зберігання вантажів за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у т. ч. під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки.

Позивачем на підставі наведених вище актів загальної форми, які складено відповідно до приписів чинного законодавства, що регулюють вказані правовідносини, було розраховано плату за користування вагонами, збір за зберігання вантажу, збір за телеграфне повідомлення про затримку, плату за маневрову роботу, які були виконані залізницею через затримку вагонів.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з місцевим господарським судом щодо прийняття актів загальної форми, наданих позивачем, як належної підстави для задоволення позовних вимог, оскільки акти містять достатню інформацію щодо затримки вагонів залізницею, у зв'язку з проведенням митного огляду, зокрема щодо часу затримки та розрахунку суми додаткових платежів за період простою вагонів, а тому правильно оцінені місцевим господарським судом першої інстанції як належні докази понесення залізницею додаткових витрат, що пов'язані з митними формальностями, так як ними, в сукупності із іншими доказами, в достатній формі підтверджено облік часу користування вагонами (час перебування вагонів у пунктах навантаження, вивантаження та на під'їзних коліях) та нарахування плати за користування ними.

Згідно з п. 5.15 роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002 № 04-5/601 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею» плата за користування вагонами як належності України, так і належності інших держав не є заходом відповідальності, яка може застосовуватись лише за наявності вини сторони у зобов'язанні.

За приписами § 2 ст. 12 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) перевірка вантажу на шляху перевезення може здійснюватися за умовами, передбаченими митними правилами.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Митного кодексу України митний контроль сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку. При цьому, митні формальності сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи.

Таким чином виходячи з того, що ДП «Димерське лісове господарство» є вантажовласником, якому залізниця надає послуги, передбачені Статутом залізниць України, то дії щодо здійснення Закарпатською митницею ДФС митного огляду після митного оформлення є митними формальностями, а тому на них розповсюджуються положення ст. 218 Митного кодексу України.

Обов'язок власників товару або уповноважених ними осіб щодо оплати операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від факту виявлення незаконного переміщення товару під час здійснення такого контролю, визначений положеннями чинного законодавства, які мають бути застосовані до спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України у справі № 908/356/14 від 11.12.2014.

Стосовно твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що обставини, які будуть встановлені за результатами розгляду справи №810/2999/1, матимуть преюдиціальне значення для вирішення даного спору по суті, а тому місцевий господарський суду першої інстанції не обґрунтовано відмовив в задовлені клопотання про зупинення провадження у справі № 911/3362/17 до набрання законної сили рішенням адміністративного суду у справі № 810/2999/17, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на час винесення рішення), господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи.

Пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин. Аналогічна правова позиція викладена у 3.16. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011р.

Тобто, метою зупинення провадження у справі до розгляду пов'язаної з нею справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, що не можуть бути з'ясовані та встановлені у даному процесі, проте, які мають значення для конкретної справи.

Наявність одночасно двох цих обставин є необхідною процесуальною підставою для застосування ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, що діяла на час прийняття оскаржуваного рішення).

Таким чином, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі, тобто між двома справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв'язок. Як правило, це виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиціальне значення для іншої справи.

З огляду на підстави заявленого позову в даній справі, місцевий господарський суд з яким погоджується і колегія судів апеляційної інстанції правильно прийшов до висновку, що обставини, які будуть встановлені під час розгляду справи № 810/2999/17 щодо визнання протиправною бездіяльності Закарпатської митниці ДФС України, яка полягає у неприйнятті рішення щодо пропуску через митний кордон України товару у спірних вагонах, не вплинуть на розгляд справи № 911/3362/17.

При цього, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що права та обов'язки сторін виникають не лише з умов укладеного ними договору, а й на підставі норм, установлених законодавством, які регулюють взаємовідносини у певних випадках, а тому місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку щодо обов'язку відповідача як власника товару оплатити перевізнику операції, здійснені під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від того чи були чи ні у Закарпатської митниці ДФС України підстави для прийняття рішення щодо пропуску чи відмови в пропуску через митний кордон України товару у спірних вагонах. Тому, в цій частині доводи апелянта відхиляються, як необґрунтовані.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду у справі № 910/20643/16 від 31.01.2018.

Крім того, колегія судів апеляційної інстанції звертає увагу відповідча на те, що в разі встановлення в справі № 810/2999/17, обставини щодо визнання протиправною бездіяльності Закарпатської митниці ДФС України, яка полягає у неприйнятті рішення щодо пропуску через митний кордон України товару у спірних вагонах, відповідач не позбавлений права захистити свої права та охоронювані законом інтереси у порядку статті 30 Митного кодексу України, частиною 2 якої встановлено, що шкода, заподіяна особам та їх майну неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю органів доходів і зборів або їх посадових осіб чи інших працівників при виконанні ними своїх службових (трудових) обов'язків, відшкодовується цими органами, організаціями у порядку, визначеному законом.

Також колегія судів апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що при прийняті оскаржуваного рішення у суду не було підстав за заявою відповідача застосовувати строки позовної давності, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 6 ст. 315 Господарського кодексу України щодо спорів, повязаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок предявлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України.

У звязку з відсутністю в Угоді про МЗВС положень про строки подання залізницею позовів до вантажовідправників, до спірних відносин судом застосуються норми національного законодавства.

Відповідно до ч. 5 ст. 315 Господарського кодексу України для предявлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

За загальними правилами, в силу ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, ст. 137 Статуту залізниць України, якою визначається, що позови залізниць до вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів, що випливають із цього Статуту, можуть бути подані протягом 6 місяців, встановлюється порядок обчислення цього строку у випадках, які не стосуються стягнення штрафу за невиконання плану перевезень, з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Враховуючи положення п.п. 1.10. Правил розрахунків за перевезення вантажів, підпункт 26.6. п. 26 Додатка 1 до СМГС, п. 10 § 2 ст. 39 СМГС, моментом, з якого розпочинається сплив строку позовної давності у даному спорі є час вивантаження вагонів і закінчення нарахування платежів і зборів, а саме: по вагону № .08.2017 (акти загальної форми від 18.08.2017: № 222 і № 223), по вагону № .08.2017 (акти загальної форми від 22.08.2017: № 225 і № 226), по вагону № .08.2017 (акти загальної форми від 23.08.2017; № 227 і № 228).

Згідно із п.3 Правил складання актів (стаття 129 Статуту), затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 №334, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 08.07.2002 за №567/6855, акти загальної форми складаються для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу, і можуть бути підставою для матеріальної відповідальності.

Відтак початок перебігу 6-ти місячного строку для подання позивачем позову починається з дня, наступного після 18.08.2017, 22.08.2017 та 23.08.2017, тобто з 19.08.2017, 23.08.2017 та 24.08.2017 відповідно. Як вбачається з відбитку календарного штемпеля поштового відділення Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» на конверті, у якому надійшла позовна заява ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», позивач звернувся з даним позовом до суду 10.11.2017.

Відтак, доводи апеляційної скраги, що позивачем пропущений встановлений строк позовної давності, а тому є підстави для застосування цього строку з урахуванням вищенаведеного, є безпідставними.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, про обґрунтованість позивних вимог позивача щодо стягення суми додаткових витрат за час затримки вагонів в розмірі 1 180 493,80 грн.

Згідно з ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 ГПК України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, в порядку ст. 129 ГПК України покладаються на апеллянта, як за розгляд справи в суді першої інстанції, так і за апеляційний перегляд рішення суду.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Державного підприємства "Димерське лісове господарство" на рішення Господарського суду Київської області від 11.12.2017 у справі № 911/3362/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 11.12.2017 у справі № 911/3362/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/3362/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Повний текст постанови складено та підписано 05.03.2018р.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, встановленому главою 2 розділу IV ГПК України.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Коротун