РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.02.2018Справа № 910/23248/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Купної В.В., розглянув матеріали господарської справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Парк Культури»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Валтар»

про стягнення 3 035 108,26 грн.

представники учасників сторін

від позивача Чекунов К.В. - адвокат за договором № 15БЮ-11/10/17 від 11.10.2017

від відповідача не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У грудні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Парк Культури» (далі - ТОВ «Парк Культури», позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Валтар» (далі - ТОВ «Валтар», відповідач) про стягнення 3 035 108,26 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що ним протягом періоду з 03.12.2013 по 24.03.2015 на підставі виставлених відповідачем, як підрядником, рахунків були сплачені на користь останнього грошові кошти в загальному розмірі 1 040 105,52 грн. як попередня оплата за будівельні роботи та матеріали. Позивач наполягає, що йому невідомо, чи був укладений між ним та відповідачем договір, на підставі якого були виставлені такі рахунки, та зазначає про встановлене ним неналежне (неповне) виконання підрядником будівельних робіт на об'єкті будівництва, розташованому за адресою: м. Київ, вул. Артема (Січових Стрільців) буд. 20, а також часткову відсутність і неналежне оформлення первинної фінансово-бухгалтерської документації, що могла б підтвердити обсяг та вартість прийнятих позивачем будівельних робіт, виконаних відповідачем.

За таких обставин позивач вважав договір, на підставі якого були виставлені оплачені ним рахунки, таким, що є неукладеним, та на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України просив суд стягнути з відповідача 3 035 108,26 грн., з яких: 1 040 105,52 грн. - безпідставно перераховані кошти, 88 309,00 грн. - 3% річних, 788 168,18 грн. - інфляційна складова боргу, 1 118 526,08 грн. - пеня.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.12.2017 відкрито провадження у справі № 910/23248/17 та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 30.01.2018.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.01.2018 було закрито підготовче провадження та призначено судове засідання на 15.02.2018 для розгляду справи по суті.

У судовому засіданні 15.02.2018 представник позивача заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в жодне засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, правом надати відзив на позовну заяву не скористався.

Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами відповідно до правил ч. 9 ст. 165, ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 15.02.2018 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, позивач - ТОВ «Парк Культури» сплатив на користь відповідача - ТОВ «Валтар» грошові кошти в загальному розмірі 1 040 105,52 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 134 від 03.12.2013, № 1 від 21.04.2014, № 272 від 03.04.2014, № 312 від 10.06.2014, № 313 від 10.06.2014, № 362 від 21.08.2014, № 363 від 21.08.2014, № 364 від 21.08.2014, № 365 від 21.08.2014, № 385 від 26.08.2014, № 386 від 26.08.2014, № 401 від 15.09.2014, № 429 від 23.09.2014, № 272 від 24.09.2014, № 270 від 24.09.2014, № 436 від 26.09.2014, № 476 від 29.10.2014, № 479 від 03.11.2014, № 480 від 03.11.2014, № 511 від 21.11.2014, № 521 від 26.11.2014, № 601 від 26.01.2015, № 702 від 24.04.2015, а також долученими до матеріалів справи банківськими виписками по рахунку позивача за період з 04.12.2013 по 25.03.2015.

При цьому, з вищевказаних платіжних доручень вбачається, що грошові кошти були сплачені позивачем, як оплата робіт за договором № 30-04-14 від 30.04.2014 або оплата за будівельні роботи і матеріали, товар чи послуги з отримання дозвільних документів згідно виставлених рахунків.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач не заперечував, що на його замовлення здійснювалось будівництво об'єкта, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Артема (Січових Стрільців) буд. 20, проте наполягав на тому, що йому невідомо, чи був укладений між ним та відповідачем договір, на підставі якого були виставлені такі рахунки.

Позивач також зазначив, що під час фінального огляду та підведення підсумків будівництва об'єкта ним було встановлено неналежне (неповне) виконання будівельних робіт, а також часткову відсутність і неналежне оформлення первинної фінансово-бухгалтерської документації, що могла б підтвердити обсяг та вартість прийнятих позивачем будівельних робіт, виконаних відповідачем.

Поряд з цим, як вбачається з наданої позивачем заяви свідка, будівельні роботи та поставка будівельних матеріалів проводилась групою компаній, зокрема, відповідачем - ТОВ «Валтар», а також ТОВ «Ларго Союз» та фізичною особою-підприємцем Воловик О.А.

Так, у вищевказаній заяві свідка вказано наступне: «Підрядник систематично направляв усні запити щодо перерахування йому певних сум грошових коштів на проведення робіт та закупівлю будівельних матеріалів, як то паркетні дошки, столи, дошки для стелі та інше. Товариством безконтрольно перераховувались кошти. Чіткого звітування та офіційних документальних підтверджень виконаного замовлення та закупівлі матеріалів підрядником не надано до сьогодні. Годі вже й казати, що станом на сьогодні значну кількість первинної бухгалтерської документам взагалі неможливо віднайти.

Наскільки мені відомо з розмов з керівником підприємства-підрядника ТОВ «Валтар», на період цих подій ним проводилось зведення власного спортивного клубу. Існують глибокі переконання, що багато з безпідставно отриманих коштів підрядником були спрямовані керівництвом ТОВ «Валтар» на власні потреби та на фінансування сторонніх проектів, в той час, як отримати бодай які-небудь підтвердження виконання взятих на себе зобов'язань не вдавалось.

В свою чергу, афілійований підрядник фізична особа-підприємець Воловик O.A. отримувала кошти на поставку та встановлення об'єктів інтер'єру проекту - барної стійки, проте поставки необхідних матеріалів (самої стійки) та її встановлення так і не відбулось.

Подібна ситуація також трапилася із іншими контрагентами, зокрема, з ТОВ «Ларго Союз».

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що встановлені обставини справи свідчать про те, що між сторонами фактично існували взаємні зобов'язання, що полягали у виконанні підрядних (будівельних) робіт однією стороною - відповідачем та необхідності їх оплатити іншою стороною - позивачем.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України).

Так само, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 ст. 174 Господарського кодексу України закріплено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Положенням ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між юридичними особами.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Разом з тим, положеннями вищевказаної статті допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Позивач не заперечує тих обставин, що відповідач був його підрядником та частково виконав свої зобов'язання, проте з огляду на відсутність первинної фінансово-бухгалтерської документації, що могла б підтвердити обсяг та вартість прийнятих позивачем будівельних робіт, виконаних відповідачем, вважає сплачені на користь відповідача грошові кошти в розмірі 1 040 105,52 грн. такими, що отримані безпідставно, та підлягають поверненню на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Так, згідно з положеннями ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз змісту ст. 1212 Цивільного кодексу України вказує на те, що положення цих норм права не можуть застосовуватися до правовідносин, які врегульовуються договором.

Договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 24.09.2016 у справі № 6-122цс14).

Водночас, судом встановлено, що між сторонами фактично існували взаємні зобов'язання, що полягали у виконанні підрядних (будівельних) робіт та їх оплаті, тому сплачені позивачем на користь відповідача грошові кошти в розмірі 1 040 105,52 грн. не можуть вважатись такими, що отримані безпідставно, адже втрата позивачем первинної фінансово-бухгалтерської документації та неспроможність довести обсяг фактично виконаних відповідачем підрядних робіт не свідчить про те, що спірні грошові кошти отримані відповідачем у позадоговірному порядку.

Крім того, суд зазначає, що неодноразове здійснення позивачем платежів на користь відповідача виключає випадковий або помилковий характер таких платежів. При цьому позивачем, в порушення приписів ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, не доведено і документально не підтверджено того факту, що вказана сума набута відповідачем за позадоговірними відносинами, або того, що на даний час така правова підстава відпала.

Суд також зазначає, що надані позивачем докази свідчать про сплату ним грошових коштів на користь відповідача, проте зважаючи на ту обставину, що підрядні роботи виконувались на замовлення позивача одночасно кількома підрядниками, не підтверджують посилання позивача на те, що саме відповідач допустив неналежне виконання своїх зобов'язань.

Наведені ж у заяві свідка твердження про те, що сплачені позивачем грошові кошти були спрямовані керівництвом ТОВ «Валтар» (відповідача) на власні потреби та на фінансування сторонніх проектів не беруться судом до уваги, оскільки такі факти не підтверджені належними та допустити доказами і є лише припущеннями свідка, що суперечить вимогами ч.ч. 2, 4 ст. 87 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача безпідставно перерахованих коштів в розмірі 1 040 105,52 грн. є необґрунтованою, безпідставною та задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені в розмірі 1 118 526,08 грн., 3% річних в розмірі 88 309,00 грн. та інфляційної складової боргу в розмірі 788 168,18 грн. суд зазначає наступне.

Зазначені позовні вимоги є похідними від основної вимоги про стягнення з відповідача боргу - безпідставно перерахованих грошових коштів у розмірі 1 040 105,52 грн., тому, оскільки в задоволенні основної вимоги судом відмовлено, похідні вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційної складової боргу також задоволенню не підлягають.

Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що згідно з роз'ясненнями, наведеними у 5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова Пленуму ВГСУ № 14), обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає, зокрема, у випадку повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача та відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Парк Культури» до товариства з обмеженою відповідальністю «Валтар» про стягнення 3 035 108,26 грн. повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 07.03.2018.

Суддя О.Г. Удалова