ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/2370/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Львова Б.Ю. і Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання Александренко К.І.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестбудгаличина",

представник позивача - не з'явився,

відповідач - Київське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України,

представник відповідача - Шурховецька Л.І. начальник юрид. відділу (дов. від 02.03.2018),

розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестбудгаличина"

на рішення господарського суду міста Києва від 03.04.2017 (головуючий суддя Марченко О.В.)

та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2017 (головуючий - Калатай Н.Ф., судді: Пашкіна С.А., Сітайло Л.Г.)

у справі № 910/2370/17

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестбудгаличина" (далі - Товариство)

до Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відділення)

про визнання незаконним та скасування рішення.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Відділення про визнання незаконним та скасування рішення Відділення від 15.12.2016 № 56 у справі № 987/46-р-02-05-16 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" (далі - Рішення АМК).

Позовна заява мотивована тим, що оспорюване рішення прийняте з порушенням положень чинного законодавства України, при неповному з'ясуванні обставин справи та недоведенні обставин справи, які в Рішенні АМК визнано встановленими.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.04.2017 у справі № 910/2370/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2017 у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення попередніх інстанцій з посиланням, зокрема, на приписи статті 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" мотивовано відсутністю визначених законом підстав для визнання Рішення АМК недійсним.

Товариство, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просить суд касаційної інстанції судові акти попередніх інстанцій зі справи скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову. Так, згідно з доводами Товариства, викладеними у касаційній скарзі:

- судами попередніх інстанцій у розгляді справи було неправильно застосовано норми матеріального права, а саме приписи статті 7, пункту 5 статті 17, статей 22, 221 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", статті 35, частини першої статті 36 Закону України "Про захист економічної конкуренції", положення пункту 13.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 15 "Про деякі питання застосування конкурентного законодавства", що призвело до прийняття неправильних рішень у справі.

У відзиві на касаційну скаргу Відділення просило залишити судові акти попередніх інстанцій без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, з огляду на те, що:

- матеріалами справи не підтверджується звернення позивача до відповідача у межах встановленого у вимозі строку із заявою щодо продовження терміну для надання відповіді, оскільки з такою заявою позивач звернувся після того, як сплинув строк для надання інформації на вимогу. З огляду на це, не подавши відповідачу інформацію, запитувану вимогою, у визначений строк, позивач вчинив порушення, передбачене пунктом 13 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції";

- обґрунтованою є позиція суду апеляційної інстанції про те, що Відділення має законне право вимагати не лише документи, але й інформацію, яка потрібна для виконання покладених на нього завдань, причому характер такої інформації статтею 22 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" не визначений;

- Рішення АМК прийняте з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а також з повним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні;

- суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про те, що Відділення в межах наданих йому повноважень мало право витребувати у позивача необхідну інформацію, а позивач, у свою чергу, зобов'язаний був надати таку інформацію у встановлені Відділенням строки;

- судами попередніх інстанцій повно та всебічно досліджено всі обставини справи, а судові акти відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, заслухавши доповідь судді - доповідача та пояснення представника Відділення, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі, зокрема, встановлено, що Рішенням АМК:

- визнано дії Товариства, які полягають у неподанні інформації на вимогу від 29.07.2016 № 02-05/2598 у встановлений головою Відділення строк порушенням, передбаченим пунктом 13 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді неподання інформації територіальному відділенню Антимонопольного комітету України у встановлений головою Відділення строк;

- за вчинене порушення на Товариство накладено штраф у розмірі 54 400 грн.

Рішення АМК мотивовано, зокрема, такими фактичними даними:

- Відділенням здійснювався розгляд спільної заяви ТОВ "Воля-Кабель" та ТОВ "Київські телекомунікаційні мережі" щодо можливого порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді створення Товариством несприятливих умов діяльності заявникам, які мають намір надавати телекомунікаційні послуги мешканцям житлового будинку № 7А (3А), розташованого по вул. Богданівська в м. Києві у ЖК "Малахіт";

- всебічний та об'єктивний розгляд заяви потребував отримання додаткової інформації;

- на адресу Товариства рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення було направлено вимогу від 29.07.2016 № 02-05/2598 про надання інформації;

- 03.08.2016 рекомендований лист вручений уповноваженій особі Товариства;

- згідно з вимогою інформацію необхідно було надати протягом 7-ми днів з дня одержання вимоги, тобто до 11.08.2016;

- листом від 22.08.2016 вих. № 808 (вхідний Відділення від 23.08.2016 № 01-11-2188) Товариство звернулося до Відділення з проханням продовжити термін для надання інформації на вимогу, тобто вказаний лист Товариства був надісланий до Відділення після того, як сплинув строк для надання інформації на вимогу;

- неподання інформації на вимогу голови Відділення у встановлений головою Відділення строк ускладнює виконання завдань, покладених на Відділення Законом України "Про Антимонопольний комітет України" та своєчасний розгляд заяви;

- листом від 07.09.2016 № 864 (вхідний Відділення від 12.09.2016 № 01-11-2375) Товариство надало до Відділення запитувану у вимозі інформацію, тобто навіть на 7 днів пізніше від запропонованої у клопотанні дати;

- заперечення Товариства про те, що останнє зверталося до Відділення також з клопотаннями від 11.08.2016 вих. № 676 та від 31.08.2016 вих. № 839 про продовження терміну для надання інформації на вимогу, Відділенням відхилено з огляду на те, що до Відділення надійшов лише один лист від Товариства про продовження терміну для надання інформації на вимогу Відділення, а саме від 22.08.2016 вих. № 808. Інших листів від Товариства з приводу продовження терміну для надання інформації на вимогу до Відділення не надходило;

- дії Товариства, які полягають у неподанні інформації на вимогу голови Відділення від 29.07.2016 № 02-05/2598 у встановлений головою Відділення строк, є порушенням, передбаченим пунктом 13 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді неподання інформації територіальному відділенню Антимонопольного комітету України у встановлений головою Відділення строк.

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним Рішення АМК.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" основним завданням названого Комітету є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині, зокрема, здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб'єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Згідно з частинами першою та другою статті 12 того ж Закону для реалізації завдань, покладених на Антимонопольний комітет України, в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі утворюються територіальні відділення Антимонопольного комітету України, повноваження яких визначаються Комітетом у межах його компетенції. У разі необхідності можуть утворюватись міжобласні територіальні відділення.

Повноваження територіальних відділень Антимонопольного комітету України визначаються цим Законом, іншими актами законодавства. Повноваження територіального відділення Антимонопольного комітету України не можуть виходити за межі повноважень Антимонопольного комітету України, визначених законом.

У відповідності до пункту 1 частини третьої статті 7 наведеного Закону у сфері формування та реалізації конкурентної політики, сприяння розвитку конкуренції, нормативного і методичного забезпечення діяльності Антимонопольного комітету України та застосування законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження вимагати від суб'єктів господарювання, об'єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб інформацію, у тому числі з обмеженим доступом, необхідну для дослідження ринків, а також інформацію про реалізацію конкурентної політики.

Згідно з пунктами 5 та 12 частини першої статті 17 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" голова територіального відділення Антимонопольного комітету України має, зокрема, такі повноваження: при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб'єктів господарювання, об'єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом; проводити дослідження ринку, визначати межі товарного ринку, а також становище, в тому числі монопольне (домінуюче), суб'єктів господарювання на цьому ринку та приймати відповідні рішення (розпорядження).

Статтею 22 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" визначено, зокрема, що:

- розпорядження, рішення та вимоги органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимоги уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення в межах їх компетенції є обов'язковими для виконання у визначені ними строки, якщо інше не передбачено законом;

- невиконання розпоряджень, рішень та вимог органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимог уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення тягне за собою передбачену законом відповідальність.

Статтею 221 цього ж Закону передбачено, що суб'єкти господарювання, об'єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю, інші юридичні особи, їх структурні підрозділи, філії, представництва, їх посадові особи та працівники, фізичні особи зобов'язані на вимогу органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення подавати документи, предмети чи інші носії інформації, пояснення, іншу інформацію, в тому числі з обмеженим доступом та банківську таємницю, необхідну для виконання Антимонопольним комітетом України, його територіальними відділеннями завдань, передбачених законодавством про захист економічної конкуренції та про державну допомогу суб'єктам господарювання.

Як вірно встановлено у вирішенні спору судом апеляційної інстанції, виходячи з положень зазначених норм чинного законодавства, а також встановлених фактичних обставин справи, Відділення у межах наданих йому повноважень мало право витребувати у Товариства відповідну інформацію (необхідну для розгляду спільної заяви ТОВ "Воля-Кабель" та ТОВ "Київські телекомунікаційні мережі", зокрема для встановлення наявності чи відсутності порушення законодавства про захист економічної конкуренції з боку Товариства), а Товариство, у свою чергу, зобов'язане було надати таку інформацію у встановлений строк (наведена позиція узгоджується з висновком щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові Верховного Суду України від 25.06.2016 зі справи № 922/3180/15).

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" порушенням законодавства про захист економічної конкуренції є неподання інформації Антимонопольному комітету України, його територіальному відділенню у встановлені органами Антимонопольного комітету України, головою його територіального відділення чи нормативно-правовими актами строки.

Підставами ж для визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України, зокрема, є: неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права (частина перша статті 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції").

Згідно з положеннями ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017):

- судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності (частина перша статті 43);

- сторони у справі обґрунтовують свої, зокрема, вимоги поданими суду доказами (частина друга статті 43);

- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх, зокрема, вимог (частина перша статті 33);

- господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи (частина перша статті 34).

Суди попередніх інстанцій, повно і всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх поданими сторонами доказами, яким надали необхідну оцінку, з дотриманням приписів зазначених норм матеріального і процесуального права та з наведенням у судових рішеннях зі справи необхідного мотивування, встановивши обґрунтованість висновків Відділення стосовно наявності в діях Товариства порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді неподання інформації АМК у встановлені його Головою строки, за що в межах розміру, визначеного Законом України "Про захист економічної конкуренції", накладено штраф, - дійшли обґрунтованого висновку стосовно відсутності передбачених статтею 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" підстав для визнання оспорюваного рішення недійсним, а тому й правомірно відмовили Товариству в задоволенні його позовних вимог.

Посилання Товариства на те, що судами попередніх інстанцій у розгляді справи було неправильно застосовано норми матеріального права, а саме приписи статті 7, пункту 5 статті 17, статей 22, 221 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", статті 35, частини першої статті 36 Закону України "Про захист економічної конкуренції", положення пункту 13.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 15 "Про деякі питання застосування конкурентного законодавства", що призвело до винесення неправильних рішень по справі, Касаційний господарський суд відхиляє, з огляду на те, що судові акти попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи Товариства, які наведені в касаційній скарзі безпосередньо пов'язані із встановленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017). Тому пов'язані з наведеним аргументи Товариства не можуть бути прийняті Касаційним господарським судом.

Суд погоджується з аргументами Відділення, викладеними у відзиві на касаційну скаргу, про те, що судами попередніх інстанцій повно та всебічно досліджено всі обставини справи, а судові акти відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Верховний Суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 03.12.2003 у справі "Рябих проти Росії", від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 18.11.2004 у справі "Праведная проти Росії", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Понамарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

Згідно з положеннями статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишити касаційну скаргу Товариства без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін судові акти попередніх інстанцій, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестбудгаличина" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 03.04.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2017 у справі № 910/2370/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов

Суддя В. Селіваненко