ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" березня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/3266/17

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань ОСОБА_1

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю №22 від 01.03.2018р.;

Від відповідача: ОСОБА_3 за довіреністю №2812/03 від 28.12.2017р.;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом державного підприємства „Адміністрація морських портів України в особі Южненської філії державного підприємства „Адміністрація морських портів України до товариства з обмеженою відповідальністю „ТІС-Міндобрива про зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство „Адміністрація морських портів України в особі Южненської філії державного підприємства „Адміністрація морських портів України (далі по тексту ДП „Адміністрація морських портів України) звернулось до господарського суду Одеської області із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю „ТІС-Міндобрива (далі по тексту ТОВ „ТІС-Міндобрива) про зобовязання відповідача за власний рахунок провести незалежну оцінку державного майна, а саме: окремо виділеного майна причалу №17 (ГТС), та надати ДП „Адміністрація морських портів України результати проведеної оцінки з рецензією на звіт про незалежну оцінку щодо відповідності звіту вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна. Позовні вимоги обґрунтовані необхідністю проведення незалежної оцінки державного майна, порядок володіння і використання якого встановлений сторонами по справі положеннями договору №К-23У-44 від 06.12.2005р., оскільки така оцінка використовується для визначення грошової суми, яка підлягає сплаті з боку відповідача, за користування спільним майном.

Відповідач під час розгляду справи повністю заперечував проти позову, наголошуючи на його необґрунтованості та безпідставності. Зокрема, ТОВ „ТІС-Міндобрива стверджувало, що договір №К-23У-44 від 06.12.2005р., будучи за своєю правовою природою договором про використання спільного майна, не передбачає обовязку відповідача проводити оцінку спільного майна причалу №17, у звязку з чим, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Рішенням господарського суду Одеської області від 27.10.2005р. по справі №15/254-05-7274 було задоволено позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю „Трансінвестсервіс до Морського торговельного порту „Южний про спонукання укласти договір, зобовязано Морський торговельний порт „Южний укласти з товариством з обмеженою відповідальністю „Трансінвестсервіс договір про порядок використання частини цілісного майнового комплексу ТОВ „Трансінвестсервіс причалу № 17, який знаходиться на балансі МТП „Южний, в редакції позивача.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 06.12.2005р. по справі №15/254-05-7274, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 28.02.2006р., було залишено без задоволення апеляційну скаргу Морського торгового порту „Южний, рішення господарського суду Одеської області від 27.10.2005р. змінено шляхом викладення у резолютивній частині повного тексту договору про порядок використання частини цілісного майнового комплексу ТОВ Трансінвестсервіс - причалу № 17, що знаходиться на балансі Морського торгового порту Южний (у відповідності до вимог ст. 358 ЦК України).

На виконання постанови Одеського апеляційного господарського суду від 06.12.2005р. по справі №15/254-05-7274 між Морським торговим портом „Южний, правонаступником якого є ДП „Адміністрація морських портів України, та ТОВ Трансінвестсервіс, правонаступником якого є ТОВ „ТІС-Міндобрива, було укладено відповідний договір.

При вирішенні спору по справі №15/254-05-7274 судом було встановлено, що ТОВ Трансінвестсервіс є власником майнового комплексу по перевантажуванню вантажів, розташованого в порту „Южний Одеської області, який складається із залізничної станції „Хімічна, складських корпусів, двох причалів, а також технологічних ліній по перевантажуванні мінеральних добрив і зерна, є цілісним майновим комплексом.

Окрім того, постанова Одеського апеляційного господарського суду від 06.12.2005р. по справі №15/254-05-7274 прийнята із посиланням на наступні факти, встановлені рішенням арбітражного суду Одеської області від 20.07.1999 року у справі № 17-5/3276: комплекс відноситься до категорії цілісних майнових комплексів, працює за єдиною технологією і переданий у власність ТОВ „Трансінвестсервіс; причальне спорудження у власність позивачеві не передавалося, конструкції причалу споруджені на землях водного фонду, що належать позивачеві і нерозривно повязані зі створеною територією, інженерними комунікаціями та покриттям причалу, які належать позивачеві. Таким чином, і причал, і комплекс можуть бути використані як єдине ціле, оскільки ні фізично, ні юридично поділу не підлягають; фактично цілісним майновим комплексом володіють на праві власності дві особи: господарське товариство і держава; на цілісний майновий комплекс повинен поширюватися правовий режим спільної власності.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що комплекс ТОВ „Трансінвестсервіс, до складу якого входить причал № 17, що перебуває в управлінні порту, є нерозривною частиною цілісного майнового комплексу, що також підтверджується висновком інституту „Чорноморнііпроект. За таких обставин, судом апеляційної інстанції було зроблено висновок про те, що з огляду на нерозривність та неподільність перевантажувального комплексу та причалу № 17 у ТОВ Трансінвестсервіс та Морського торгового порту „Южний виникла спільна часткова власність на цілісний майновий комплекс і частка держави становить вартість частини комплексу, а саме причального спорудження.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Положеннями п. 1.1 договору №К-23У-44 про порядок використання частини цілісного майнового комплексу ТОВ Трансінвестсервіс - причалу № 17, що знаходиться на балансі Морського торгового порту Южний (у відповідності до вимог ст. 358 ЦК України) від 06.12.2005р. (далі по тексту договір №К-23У-44 від 06.12.2005р.) встановлено, що предметом даного договору є угода сторін про порядок володіння й використання цілісного майнового комплексу Підприємства (ТОВ "Трансінвестсервіс"), що знаходиться в спільній частковій власності Підприємства і Держави в особі Порта (МТП "Южний"), який має частину комплексу - причал № 17 - на своєму балансі.

Відповідно до п. п. 2.4, 3.1 договору №К-23У-44 від 06.12.2005р. Підприємство зобов'язано, незалежно від доходу, отриманого від використання об'єкта, щомісяця перераховувати за користування частиною комплексу - причалом №17, що знаходиться на балансі Порта, грошову суму, визначену у відповідності до п. 3.1 даного договору. Підприємство щомісяця, до 15 числа місяця, наступного за звітним, зобов'язується перераховувати Порту грошову суму за користування частиною майнового комплексу Підприємства, визначену за Методикою розрахунку, що є Додатком до даного Договору (Додаток № 1).

У додатку №1 до договору №К-23У-44 від 06.12.2005р. сторонами по справі було погоджено порядок розрахунків за користування частиною цілісного майнового комплексу та встановлено, що за будь-яких обставин сума плати за користування не може бути меншою, ніж встановлена за Методикою Кабінету Міністрів України сума орендної плати за аналогічний обєкт. Шляхом підписання додаткової угоди №10 від 01.07.2013р. до договору №К-23У-44 від 06.12.2005р. сторонами по справі було викладено додаток №1 до договору у новій редакції та передбачено, зокрема, що за будь-яких обставин сума плати за користування не може бути меншою, ніж встановлена за Методикою Кабінету Міністрів України сума орендної плати за аналогічний обєкт.

Листом №658/01/102-17 від 07.02.2017р. ДП „Адміністрація морських портів України повідомило ТОВ „ТІС-Міндобрива про необхідність, в силу положень Закону України „Про оренду державного та комунального майна та Постанови Кабінету Міністрів України №629 від 10.08.1996р., проведення за власний рахунок оцінки причалу №17, у звязку з тим, що останню оцінку було проведено 02.07.2014р. станом на 31.03.2013р. Листом №3360/01/102-17 від 12.06.2017р. позивачем було повторно повідомлено відповідача про необхідність проведення оцінки причалу №17.

ТОВ „ТІС-Міндобрива листом №2606/01 від 26.06.2017р. повідомило позивача про відсутність правових підстав для проведення оцінки майна причалу №17.

В матеріалах справи міститься рішення господарського суду Одеської області від 28.09.2017р. по справі №916/1813/17 за позовом ТОВ „ТІС-Міндобрива до ДП „Адміністрація морських портів України про тлумачення умов договору, за результатами розгляду якої судом було розтлумачено п. 3.1 договору від 06.12.2005р. №К-23У-44 про порядок використання частини цілісного майнового комплексу причалу №17 та додатку №1 до вказаного договору наступним чином: "пункт 3.1. договору від 06.12.2005р. №К-23У-44 про порядок використання частини цілісного майнового комплексу причалу №17 та додаток №1 до вказаного договору не містять обовязку ТОВ "ТІС-Міндобрива" кожні три роки виконувати та надавати на вимогу Южненської філії ДП "Адміністрація морських портів України" незалежну оцінку державного майна - причалу №17 протягом терміну дії договору від 06.12.2005р. №К-23У-44 про порядок використання частини цілісного майнового комплексу причалу №17".

Не погоджуючись із рішенням господарського суду Одеської області від 28.09.2017р. по справі №916/1813/17, ДП „Адміністрація морських портів України було подано до Одеського апеляційного господарського суду скаргу на вказане судове рішення. Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 14.12.2017р. по справі №916/1813/17 рішення господарського суду Одеської області від 28.09.2017р. було скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

За результатами розгляду апеляційної скарги ДП „Адміністрація морських портів України на рішення господарського суду Одеської області від 28.09.2017р. по справі №916/1813/17, Одеський апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що фактично позовні вимоги спрямовані на внесення змін до договору №К-23У-44 від 06.12.2005р. та з метою визначення його правової природи шляхом встановлення у судовому порядку відсутності певних обовязків сторони договору, про які сторони не домовлялись при його укладенні.

Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами до ТОВ „ТІС-Міндобрива, ДП „Адміністрація морських портів України зазначає, що для встановлення нижньої межі розміру сплати за користування частиною нерухомого майна за договором №К-23У-44 від 06.12.2005р. сторонам необхідно знати вартість такого майна шляхом проведення відповідної оцінки. Окрім того, у письмових поясненнях від 07.03.2018р. позивач наголошував про неможливість визначення вартості причалу №17 шляхом застосування оцінки за аналогічний обєкт, оскільки аналогічний обєкт у акваторії порту відсутній.

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість заявлених позовних вимог, господарський суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

Згідно з ч. 1-2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Як зазначалось по тексту рішення вище, ДП „Адміністрація морських портів України та ТОВ „ТІС-Міндобрива на праві спільної часткової власності належить цілісний майновий комплекс, у якому частка держави відповідає вартості частини комплексу, а саме причального спорудження.

Положеннями ч. 1-3 ст. 358 ЦК України врегульовано, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Господарський суд відзначає, що умовами укладеного між сторонами по справі договору №К-23У-44 від 06.12.2005р. врегульовано порядок та розмір матеріальної компенсації, на яку має право ДП „Адміністрація морських портів України, у звязку із використанням ТОВ „ТІС-Міндобрива причалу №17. При цьому, розмір компенсації, як було зазначено у постанові Одеського апеляційного господарського суду від 06.12.2005р. по справі №15/254-05-7274, повинен бути справедливим та розраховуватись з урахуванням ОСОБА_3 розрахунку і порядку використання плати за оренду державного та комунального майна, що затверджена постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995р., що обумовлено відсутністю у ст. 358 ЦК України положень щодо порядку здійснення розрахунку матеріальної компенсації.

Таким чином, суд доходить висновку, що застосування названої ОСОБА_3, яка підлягає застосуванню до орендних правовідносинах, викликано саме відсутністю у законодавстві порядку розрахунку матеріальної компенсації за користування спільною частковою власністю, що жодним чином не впливає на зміну правової природи договору, укладеного між сторонами по справі.

За таких обставин використання положень ОСОБА_3 розрахунку і порядку використання плати за оренду державного та комунального майна, що затверджена постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995р., при визначенні розміру справедливої компенсації обумовлено характером правовідносин, які виникли у звязку з укладенням договору про порядок використання частини цілісного майнового комплексу, необхідністю встановлення справедливої компенсації та відсутністю у цивільному законодавстві положень щодо порядку розрахунку такої компенсації. При цьому, з огляду на позиції сторін щодо правових наслідків застосування ОСОБА_3, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995р., суд вважає за необхідне зауважити, що договір №К-23У-44 від 06.12.2005р. за своєю правовою природою не є договором оренди державного майна, а, як зазначалось вище по тексту рішення, є договором про порядок використання частини цілісного майнового комплексу, укладеним у відповідності до вимог ч. 3 ст. 358 ЦК України.

Викладене дозволяє господарському суду дійти висновку про правомірність застосування при вирішення даного спору положень чинного законодавства, яким врегульовано порядок визначення плати за користування державним майном, а саме Закону України „Про оренду державного та комунального майна від 10 квітня 1992 року N 2269-XII (з наступними змінами та доповненнями) та постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження ОСОБА_3 оцінки об'єктів оренди, Порядку викупу орендарем оборотних матеріальних засобів та Порядку надання в кредит орендареві коштів та цінних паперів від 10 серпня 1995 р. N 629 (далі ОСОБА_3 N 629).

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зобов'язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 11 Закону України „Про оренду державного та комунального майна оцінка об'єкта оренди здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Оцінка об'єкта оренди передує укладенню договору оренди. У разі якщо на момент продовження дії договору оренди остання оцінка об'єкта оренди була зроблена більш як три роки тому, для продовження (поновлення) договору оренди провадиться оцінка об'єкта оренди.

Положеннями п. 1 ОСОБА_3 N 629 встановлено, що відповідно до цієї ОСОБА_3 проводиться оцінка майна державних підприємств, установ та організацій, іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), що передається в оренду, а саме: цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць); нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) та іншого окремого індивідуально визначеного майна підприємств (машин, устаткування, інших облікових одиниць основних засобів, нематеріальних активів та інших цінностей, що виділяються у самостійний об'єкт оренди згідно із законодавством); майна, що не увійшло до статутних (складених) капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

Абзацом 2, 3 п. 2 ОСОБА_3 N 629 визначено, що оцінка обов'язково проводиться перед укладенням договору оренди та перед продовженням (поновленням) договору оренди у разі, коли на момент продовження дії такого договору остання оцінка об'єкта оренди була проведена більш як три роки тому. Передбачені цією Методикою послуги з проведення незалежної оцінки об'єкта оренди (активів, що входять до складу об'єкта оренди) та аудиторської перевірки об'єкта оренди оплачує орендар.

Згідно з п. 7.1 договору №К-23У-44 від 06.12.2005р. даний договір набуває чинності після його підписання сторонами й діє до його припинення у порядку, встановленому законодавством України.

Звертаючись до наведених нормативних приписів суд зазначає, що оцінка майна обов'язково проводиться або перед укладенням договору оренди або перед продовженням (поновленням) договору оренди, що в даному випадку не має місця. При цьому, відсутність передбаченого умовами договору №К-23У-44 від 06.12.2005р. обовязку відповідача проводити оцінку державного майна унеможливлює і покладення судом такого обовязку на сторону за договором з огляду на правову природу укладеного між сторонами договору.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищезазначене, керуючись ст. ст. 316, 355, 358, 509, 525, 526, 626 Цивільного кодексу України, ст. ст. 175, 193 Господарського кодексу України, ст. 11 Закону України „Про оренду державного та комунального майна, п. п. 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження ОСОБА_3 оцінки об'єктів оренди, Порядку викупу орендарем оборотних матеріальних засобів та Порядку надання в кредит орендареві коштів та цінних паперів від 10 серпня 1995 р. N 629 , суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову державного підприємства „Адміністрація морських портів України в особі Южненської філії державного підприємства „Адміністрація морських портів України до товариства з обмеженою відповідальністю „ТІС-Міндобрива про зобовязання вчинити певні дії.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України судом покладаються на позивача у звязку із відмовою у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236 238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 12 березня 2018 р.

Суддя С.П. Желєзна