РІШЕННЯ

12 березня 2018 року м. ТернопільСправа № 921/754/17-г/18

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Охотницької Н.В.

при секретарі судового засідання Ранецькій Л.А.

розглянув справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю" Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" вул. Котовського, 7, м.Волочиськ, Хмельницька область, 31200

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Бонзер" вул. Текстильна, 36, м.Тернопіль, Тернопільська область,46400

про cтягнення заборгованості в сумі 186 465,87 грн, з яких: 113 480,70 грн - основний борг, 14 164,49 грн - пеня, 24 522,11 грн - штраф, 19 984,98 грн - 36 % річних, 14 313,59 грн - курсова різниця

за участі представників сторін:

позивача: Бундз Т.В., довіреність від 01.04.2017;

відповідача: не прибув.

В порядку ст. ст. 8, 222 Господарського процесуального кодексу України, здійснюється повне фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу "Акорд".

Встановив: Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" звернулося до Господарського суду Тернопільської області до товариства з обмеженою відповідальністю "Бонзер" про cтягнення заборгованості в сумі 186 465,87 грн, з яких: 113 480,70 грн - основний борг, 14 164,49 грн - пеня, 24 522,11 грн - штраф, 19 984,98 грн - 36 % річних, 14 313,59 грн - курсова різниця.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання з оплати за отриманий товар на підставі договору поставки № ЗП 54-06/17ХМ від 26 червня 2017 року, внаслідок чого допустив заборгованість в заявленій до стягнення сумі, на яку нараховані пеня, штраф, курсова різниця та 36% відсотків річних.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 18.12.2017 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 16.01.2018, яке судом відкладалось на 08.02.2018, а також на 19.02.2018.

При цьому, ухвалами суду від 16.01.2018 та від 08.02.2018 сторонам запропоновано надати суду, а саме:

позивачу - письмове пояснення щодо нарахування курсової різниці із урахуванням п. 2.3.2., 2.3.3. Договору поставки № ЗП 54-06/17ХМ від 26.06.2017 та заяви з процесуальних питань (за наявності);

відповідачу - обґрунтований відзив на позов, у відповідності до ст.165 ГПК України, і всі письмові докази на підтвердження викладеного у ньому, а також заяви з процесуальних питань (за наявності).

На виконання вимог ухвали суду від 16 січня 2017 року від ТОВ "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" на адресу суду надійшло клопотання від 15.01.2018 (вх. № 4578 від 26.01.2017), відповідно до якого позивач долучив до матеріалів справи розширену довідку з додатками про курси валют (Євро) на дату оплати та подачі позову до суду. Крім того, ТОВ "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" у вказаному клопотанні зазначає, що при подачі позовної заяви до Господарського суду Тернопільської області на сторінці 2 позовної заяви допущено описку, а саме: невірно вказано валюту - Долари США замість Євро загальної суми поставки товару, оскільки згідно додатку № 1 до договору поставки та видаткової накладної № 3720 від 06.07.2017 сума поставки вказується у гривні та Євро.

В підготовче засідання 19.02.2018 прибули представники позивача та відповідача.

Також, представником відповідача через канцелярію суду подано клопотання № 19/02/2018 від 19.02.2018 (вх. № 5864) про долучення до матеріалів справи платіжного доручення № 343 від 08.09.2017 про сплату 50 000,00 грн в рахунок погашення заборгованості, Договір № 01/18/КЛ від 15.01.2018 про надання фінансового кредиту, а також оборотно - сальдову відомість по рахунку: 361 за 2017 ТОВ "Бонзер".

Крім того, присутній в судовому засіданні 19.02.2018 представник відповідача, згідно усних пояснень, які зафіксовані в протоколі судового засідання від 19.02.2018, суму основного боргу визнає в повному обсязі.

У судовому засіданні 19.02.2018, у порядку з'ясування судом питання, передбаченого п.2. ч.2 ст. 182 ГПК України, щодо бажання сторін укласти мирову угоду, представники сторін заявили про відсутність такої можливості.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 19.02.2018 закрито підготовче провадження по даній справі та призначено її до судового розгляду по суті на 12 березня 2018 року.

В призначене на 12.03.2018 судове засідання прибув представник позивача.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання 12.03.2018 не забезпечив, клопотань щодо відкладення розгляду справи не направляв, відзиву на позовну заяву не надав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 12.03.2018 проголошено вступну та резолютивну частини рішення в порядку ст. 240 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні доводи та пояснення повноважного представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Дана норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно із ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" є юридичною особою та внесене до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 23.11.2017.

Відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю "Бонзер" є юридичною особою та внесене до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 24.01.2018.

26 червня 2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" (Постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Бонзер" (Покупець) було укладено договір поставки № ЗП 54-06/17ХМ товару (запасні частини до сільськогосподарської техніки).

Відповідно до умов договору (п.1.1. договору) Постачальник зобов'язується в строки, визначені договором, передати у власність Покупця товар, а Покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його вартість.

Згідно п. 1.2 договору сторонами встановлено, що найменування товару, його кількість, ціна за одиницю, термін поставки Покупцю та базис поставки, вартість товару, термін оплати, а також інші умови будуть визначені в специфікаціях - додатках до договору, які є невід'ємними частинами договору.

Пунктом 2.2. Договору сторони визначили, що покупець проводить оплату вартості товару шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника у банківській установі. Термін та схема оплати кожної партії товару будуть обговорюватися сторонами в кожному конкретному випадку окремо та відображатися у відповідних специфікаціях-додатках (які є додатками до цього договору).

27 червня 2017 року сторони підписали Додаток № 1 до Договору № ЗП 54-06/17ХМ від 26.06.2017, яким встановили назву товару, кількість, ціну, загальну вартість товару, терміни поставки та календарний графік платежів.

На виконання умов договору поставки № ЗП 54-06/17ХМ від 26.06.2017 ТОВ "Бонзер" отримало від Постачальника товар на загальну суму 163 480,70 грн, що еквівалентно 5 594,82 Євро, що підтверджується видатковою накладною № 3720 від 06.07.2017.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

З положень ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України вбачається, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтями 525 ЦК України та 193 ГК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк.

Як вбачається із матеріалів справи 08.09.2017 товариством з обмеженою відповідальністю "Бонзер" оплачено вартість отриманого товару в сумі 50 000,00 грн, що підтверджується випискою за 08.09.2017 по рахунках ТОВ "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" в АТ "Ощадбанк".

Проте, за решту отриманого згідно договору № ЗП 54-06/17ХМ від 26.06.2017 товару відповідач не розрахувався та на час звернення із даним позовом до суду його заборгованість перед ТОВ "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" становить 113 480,70 грн.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Згідно ч.1 ст.550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Стаття 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Одним із видів господарських санкцій, які відповідно до статті 217 ГК України можуть застосовуватися у сфері господарювання, є штрафні санкції, що можуть застосовуватися у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня) відповідно до умов договору між сторонами.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2.1. договору сторони передбачили, що за затримку з оплатою Постачальнику за поставлений товар, Покупець сплачує штраф в розмірі 15% від суми боргу (його неоплаченої частини) на перший день прострочення платежу, а також сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно п. 7.2.4. договору поставки сторони домовились, що відповідно до вимог ст.625 Цивільного кодексу України за порушення грошового зобов'язання, покупець зобов'язується сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, та тридцять шість відсотків річних від простроченої (неоплачуваної) суми.

Таким чином, суд вважає, що вимоги щодо стягнення пені, штрафу та 36% річних є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та чинному законодавству.

Згідно представленого позивачем розрахунку, розмір нарахованої відповідачу пені становить 14 164,49 грн, 36 % річних - 19 984, 98 грн, а також штрафу - 24 522,11 грн.

Суд перевіривши з допомогою комп'ютерної програми "Ліга: Підприємство" представлені позивачем розрахунки встановив, що пеня за період з 11.07.2017 по 12.12.2017 складає 14 360,41 грн, 36% річних - 20 258,14 грн. Тобто, сума пені та 36% річних є більшою, ніж зазначено у позовній заяві.

Штраф у розмірі 15% від суми заборгованості - 163 480,70 грн позивачем обраховано вірно, розмір штрафу складає 24 522,11 грн.

Таким чином, зважаючи на те, що суд не наділений повноваженнями самостійно виходити за межі позовних вимог, а тому вважає вимоги позивача про стягнення пені в сумі 14 164,49 грн, 36 % річних в сумі 19 984, 98 грн та штрафу в сумі 24 522,11 грн обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача курсову різницю у розмірі 14 313,59 грн за договором № ЗП 54-06/17ХМ від 26 червня 2017 року.

Відповідно до ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначена норма кореспондується з положеннями частини другої статті 198 ГК України.

Згідно наказу Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року № 193 "Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 21 "Вплив змін валютних курсів" валютний курс - це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни.

Пунктом 4 даного наказу встановлено, що курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.

Таким чином, вираження у договорах грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Відповідно до ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Сторони погодили (п. 2.3.1 договору), що сума у гривнях, яку покупець повинен сплатити постачальнику як оплата вартості товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента ціни товару (її неоплаченої частини) в іноземній валюті, вказаній в додатках до договору (специфікація) на курс продажу іноземної валюти визначеного п.2.3.2 договору. Однак, сторони погоджуються, що ця умова не застосовується, якщо курс продажу іноземної валюти, встановленого п. 2.3.2. цього Договору менший (нижчий) або рівний курсу, який був встановлений на день підписання специфікації, в цьому випадку оплата здійснюється за ціною, яка була встановлена на момент підписання відповідної специфікації.

Так, відповідно до Додатку № 1 до Договору № ЗП 54-06/17ХМ від 26.06.2017, курс Євро на день підписання договору становить 29,22 грн/Євро.

Згідно п.2.3.2 договору, правило визначення курсу валют за договором - курс валют визначається за даними сайту http://finance.ua, виходячи із курсу продажу долару США або Євро до гривні, встановленому на Міжбанківському валютному Ринку України на момент закриття торгів в день, що передує дню здійснення кожної операції за договором.

Пунктом 2.3.3 сторони погодили, що уразі відсутності за даними сайту http://finance.ua курсу продажу іноземних валют чи в силу будь-яких інших обставин, курс продажу іноземних валют не може бути доступним сторонам, в такому разі діє офіційний курс продажу іноземної валюти ВАТ "Ощадбанк" (МФО 315784).

Отже, виходячи з умов договору, покупець взяв на себе обов'язок здійснювати оплату вартості товару виходячи з вартості товару на момент підписання кожної окремої специфікації з урахуванням курсу долара США або Євро до гривні, встановленому на Міжбанківському валютному Ринку України на момент закриття торгів в день, що передує дню здійснення кожної операції за договором.

Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на дату звернення до суду з позовом покупцем залишився неоплаченим гривневий еквівалент 3 994,82 Євро, що еквівалентно 113 480,70 грн по курсу на момент подання позову, а саме:12.12.2017 (п.2.3 договору).

Так, станом на 07.09.2017 (останній банківський день, що передує даті сплати частини боргу в сумі 50 000,00 грн) курс Євро до гривні на міжбанку складав 31,25 грн/Євро.

Станом на 11.12.2017 (останній банківський день, що передує даті складення позовної заяви) курс Євро до гривні на міжбанку складав 31,99 грн/Євро.

На підтвердження курсу Євро на міжбанку позивачем надано скриншоти з офіційного сайту Міжбанківського валютного ринку України.

Таким чином, станом на день розгляду справи, заборгованість відповідача за договором з урахуванням курсової різниці складає 127 794,29 грн (3 994,82 Євро* 31,99 грн, що становить 113 480,70 грн основного боргу та 14 313,59 грн курсової різниці).

Судом враховується позиція Верховного Суду України, викладена в постановах від 04.07.2011 по справі №3-62гс11 та від 26.12.2011 по справі №3-141гс11, в яких зроблено висновок про те, що положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

На підставі наведеного, з врахуванням показників формули, встановленої умовами договору № ЗП 54-06/17ХМ від 26 червня 2017 року та додатку до договору, кінцевого терміну проведення розрахунків, здійсненої відповідачем часткової оплати, враховуючи зміну курсу гривні до Євро, вимоги позивача про стягнення курсової різниці є документально підтверджені, обґрунтовані та підлягають задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами (ч. 2 ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Пунктами 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного, враховуючи порушення умов договору з боку відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст.73-75, 86, 129, 233, 236-238, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Бонзер", вул. Текстильна, 36, м. Тернопіль, ідентифікаційний код 38838245, на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "ВІТАГРО" (вул. Котовського, 7, м. Волочиськ, Хмельницька область, ) - заборгованість в сумі 186 465,87 грн, з яких: 113 480 (сто тринадцять тисяч чотириста вісімдесят) грн 70 коп. - основного боргу, 14 164 (чотирнадцять тисяч сто шістдесят чотири) грн 49 коп. - пені, 24 522 (двадцять чотири тисячі п'ятсот двадцять дві) грн 11 коп. - штрафу, 19 984 (дев'ятнадцять тисяч дев'ятсот вісімдесят чотири) грн 98 коп. - 36 % річних, 14 313 (чотирнадцять тисяч триста тринадцять) грн 59 коп. - курсової різниці та 2 798 (дві тисячі сімсот дев'яносто вісім) грн 00 коп. - судового збору.

3. Наказ видати стягувачеві після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повне судове рішення складено 16.03.2018.

Суддя Н.В. Охотницька