КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2018 р. Справа№ 910/16529/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕКС ГРАНТ»

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017

у справі № 910/16529/17 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕКС ГРАНТ»

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

про зобов'язання вчинити дії

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЕКС ГРАНТ» (надалі - ТОВ «ЛЕКС ГРАНТ») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (надалі - ПАТ КБ «Приватбанк») про виконання обов'язку в натурі щодо передачі оригіналів Кредитних договорів № 4Б12132И від 10.05.2012, № 4Б13247И від 17.04.2013, № 4Б13520И від 23.08.2013, № 4Б14162И від 17.02.2014, № 4Б15064И від 20.02.2015 (далі - кредитні договори) та усіх інших документів, що підтверджують перехід до позивача права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «БАСКАРТ» (надалі - ТОВ «БАСКАРТ») за всіма вищезазначеними кредитними договорами (платіжні доручення, квитанції тощо), та всі інші документи, які свідчать про їх виконання, на підставі договору поруки № 4Б12132И/П від 08.11.2016.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/16529/17 у задоволенні позову ТОВ «ЛЕКС ГРАНТ» відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що задоволення кредиторських вимог у випадку набуття поручителем такого статусу здійснюється шляхом примусового виконання обов'язку в натурі, а не шляхом зобов'язання кредитора передати документи, у зв'язку з чим дійшов висновку про неефективність обраного позивачем способу правового захисту, адже вирішення спору не призводить до будь-якого відновлення прав позивача; вказані дії позивача не узгоджуються з принципом правової певності та суперечать завданням суду, оскільки в даному випадку фактично предметом позову є витребування доказів, які можуть бути використані при вирішенні спору про право цивільне, а не спір про захист даного права.

Не погоджуючись із рішенням суду, ТОВ «ЛЕКС ГРАНТ» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» передати ТОВ «ЛЕКС ГРАНТ» оригінали кредитних договорів та усі інші документи, що підтверджують перехід до ТОВ «ЛЕКС ГРАНТ» права вимоги до ТОВ «БАСКАРТ» за вищезазначеними кредитними договорами (платіжні доручення, квитанції тощо та всі інші документи, які свідчать про їх виконання, на підставі договору поруки № 4Б12132И/П від 08.11.2016.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначав, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «БАСКАРТ» були укладені кредитні договори, в забезпечення виконання яких між сторонами у справі був укладений договір поруки № 4Б12132И/П від 08.11.2016; на виконання умов договору поруки позивач 09.11.2016 погасив заборгованість боржника за кредитними договорами, тобто виконав умови договору поруки; в порушення умов договору поруки відповідач не виконав свого обов'язку щодо передачі позивачеві відповідних документів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ЛЕКС ГРАНТ» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/16529/17, встановлено ПАТ КБ «ПриватБанк» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та для подання заперечень щодо клопотання скаржника про залучення у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Національного банку України та Національного антикорупційного бюро України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.02.2018 відмовлено ТОВ «ЛЕКС ГРАНТ» у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі №910/16529/17 у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Національного банку України та Національного антикорупційного бюро України, розгляд апеляційної скарги призначено на 19.02.2018, встановлено ПАТ КБ «ПриватБанк» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

У визначений ухвалою суду строк, ПАТ КБ «ПриватБанк» відзиву на апеляційну скаргу не надало.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.02.2018 в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, в судовому засіданні була оголошена перерва до 12.03.2018.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив, вважає її безпідставною та необґрунтованою, у зв'язку з чим просив суд апеляційної інстанції відмовити в її задоволенні, а судове рішення залишити без змін.

12.03.2018 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 08.11.2016 між ПАТ КБ «Приватбанк» (у тексті договору - кредитор) та ТОВ «ЛЕКС ГРАНТ» (у тексті договору - поручитель) було укладено договір поруки № 4Б12132И/П (далі - договір поруки), предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ «БАСКАРТ» (у тексті договору - боржник) своїх зобов'язань за кредитними договорами № 4Б12132И від 10.05.2012, № 4Б13247И від 17.04.2013, № 4Б13520И від 23.08.2013 № 4Б14162И від 17.02.2014, № 4Б15064И від 20.02.2015, а саме, з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитних договорів.

У випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору (п. 4 договору поруки).

Згідно з п. 8 договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Відповідно до п. 10 договору поруки кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитними договорами передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Цей договір набуває чинності з дати укладання, підписання та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання зобов'язань за цим договором (п. 11 договору поруки).

Пунктом 17 договору поруки визначено, що останній укладено/підписано із використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого Центру Сертифікації Ключів ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку, передбаченому Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», а також на підставі Угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 24.02.2016, укладеної сторонами.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що ТОВ «ЛЕКС ГРАНТ» як поручитель виконало обов'язок ТОВ «БАСКАРТ» як боржника перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитними договорами, а саме, погасило борг в сумі 400 722 416,06 грн, а тому відповідач у відповідності до умов договору поруки та ст. 556 Цивільного кодексу України повинен надати йому оригінали документів, які підтверджують права позивача як нового кредитора.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами у даній справі, суд першої інстанції правильно визначив, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поруки, за яким, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Умовами договору поруки (пункт 8) сторони погодили, що до поручителя, який виконав обов'язки боржника за кредитним договором переходять усі права кредитора за кредитним договором і договору (ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання зобов'язань за кредитними договорами згідно договору поруки № 4И13700Д/П від 20.10.2016 позивачем було перераховано відповідачеві грошові кошти у загальній сумі 400 722 416,06 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень (а.с. 15-19). Факт отримання вказаних коштів від позивача відповідачем не заперечується.

Разом з тим, заперечуючи проти задоволення позову, відповідач стверджував, що заборгованість за кредитними договорами повністю не сплачена, зобов'язання за кредитними договорами не припинилося, а тому ПАТ КБ «Приватбанк» є кредитором на суму заборгованості, яка не погашена.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 556 ЦК України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 4.1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014 №1 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» роз'яснено, що водночас господарським судам слід виходити з того, що з урахуванням частини другої статті 556 та пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України наслідком виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, є заміна кредитора у зобов'язанні. Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, правовий аналіз норм частин першої та другої статті 556 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов'язання. Цей висновок узгоджується з положенням пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України, яке передбачає подібний спосіб заміни кредитора в зобов'язанні внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-466цс15 та від 07.10.2015 у справі № 6-932цс15.

З огляду на те, що відповідач зазначає про часткове погашення позивачем зобов'язань боржника за кредитним договором, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами протилежного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для припинення у повному обсязі зобов'язання, забезпеченого згідно договору поруки.

Водночас, колегія суддів зазначає, що ані умовами укладеного між сторонами договору поруки, ані положеннями чинного законодавства України, у тому числі нормами ч.1 ст. 556 ЦК України, на яку посилається позивач, не передбачено обов'язку кредитора передати поручителю саме оригінали документів, що підтверджують обов'язок боржника.

Так, пунктом 10 договору поруки визначено, що кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Разом з тим, позивачем не наведено жодних актів законодавства, з яких би безпосередньо виникав обов'язок відповідача виконати дії, про зобов'язання вчинення яких просить позивач, а також не доведено існування будь-яких інших підстав виникнення у відповідача обов'язку передати позивачеві оригінали відповідних документів.

При цьому, з огляду на ч. 3 ст. 553 ЦК України та ч. 3 ст. 556 ЦК України поручителем може бути кілька осіб і до кожного з них хто виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов'язку, що виконана ним, а тому законодавцем не передбачено передачу кредитором поручителю саме оригіналів документів, які підтверджують обов'язок боржника.

Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Крім того, позивачем не надано жодних доказів в підтвердження того, що він звертався до відповідача з вимогою надати документи, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Право особи на захист своїх цивільних прав та інтересів забезпечено законом (ст. 15 ЦК України), способи якого (ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України) не є вичерпними. Водночас, відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (Право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, як правильно зазначив місцевий господарський суд, мають бути вичерпані лише ті засоби правового захисту, які є ефективними. Результатом їх застосування є отримання того матеріально-правового ефекту, який сторона переслідувала при укладенні цивільно-правового договору та вчиненні дій щодо його виконання.

Водночас, задоволення кредиторських вимог у випадку набуття поручителем такого статусу (ч. 2 ст. 556 ЦК України) здійснюється шляхом примусового виконання обов'язку у натурі, а не шляхом зобов'язання кредитора передати документи. Дане свідчить про неефективність обраного позивачем способу правового захисту, адже вирішення спору не призводить до будь-якого відновлення прав позивача.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

При цьому, обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Керуючись вищенаведеними нормами законодавства та враховуючи, що позивачем не доведено існування у відповідача обов'язку передати оригінали кредитних договорів, договорів забезпечення та всіх інших документів, які засвідчують обов'язок боржника виконати свої зобов'язання перед поручителем, а також не доведено порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ТОВ «ЛЕКС ГРАНТ» є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі № 910/16529/17 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «ЛЕКС ГРАНТ» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕКС ГРАНТ» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі № 910/16529/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі № 910/16529/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/16529/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 15.03.2018.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська