КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2018 р. Справа№ 910/19473/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Сітайло Л.Г.

Пашкіної С.А.

при секретарі Кулачок О.А.

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_2

Старовойтова Д.А. - адвокат

від відповідача 1: не з'явились

від відповідача 2: не з'явились

від відповідача 3: не з'явились

від відповідача 4: не з'явились

від відповідача 5: Розваляєва Т.С. - адвокат

від третьої особи: Захарова О.О. - адвокат

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2017, повний текст якого складений 08.12.2017,

у справі № 910/19473/17 (суддя Спичак О.М.)

за позовом ОСОБА_2

до 1. ОСОБА_6

2. ОСОБА_7

3. ОСОБА_8

4. ОСОБА_9

5. Товариства з обмеженою відповідальністю «Арт Капітал Едюкейшн»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр «Нафтохім»

про визнання договорів дарування удаваними та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про:

- визнання договору дарування, укладеного 02.08.2017 між ОСОБА_7 як дарувальником та ТОВ «Арт Капітал Едюкейшн» як обдаровуваним, удаваним правочином;

- визнання договору дарування, укладеного 07.09.2017 між ОСОБА_8 як дарувальником та ТОВ «Арт Капітал Едюкейшн» як обдаровуваним, удаваним правочином;

- визнання договору дарування, укладеного 13.09.2017 між ОСОБА_9 як дарувальником та ТОВ «Арт Капітал Едюкейшн» як обдаровуваним, удаваним правочином;

- визнання договору дарування, укладеного 21.09.2017 між ОСОБА_6 як дарувальником та ТОВ «Арт Капітал Едюкейшн» як обдаровуваним, удаваним правочином,

застосувавши до вказаних договорів дарування норми, що регулюють укладення договорів купівлі-продажу з переведенням прав та обов'язків покупця відповідних часток у статутному капіталі третьої особи на позивача.

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що оспорювані договори дарування є удаваними та укладені для приховання інших правочинів, а саме договорів купівлі-продажу часток у статутному капіталі третьої особи, та порушують преважне право позивача як учасника третьої особи на купівлю відповідних часток у статутному капіталі.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2017, повний текст якого складений 08.12.2017, у справі № 910/19473/17 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що позивачем не було представлено суду належних та допустимих у розумінні ст. 34 ГПК України доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві в якості підстав для визнання договорів дарування, укладених між відповідачами, удаваними.

Не погоджуючись з рішенням, 09.01.2018 ОСОБА_2 звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 по справі № 910/19473/17 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі позивач зазначив про те, що не погоджується з прийнятим рішенням, вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального права при неповному з'ясуванні обставин справи.

В обґрунтування вказаної позиції позивач послався на ті саме обставини, що й при зверненні до суду з позовом, а саме на те, що:

- всі чотири засновники, які уклали спірні договори, подали загальним зборам учасників третьої особи аналогічні за змістом заяви, які були засвідчені одним і тим саме нотаріусом, направлені на адресу третьої особи в однин день, однією і тією самою кур'єрською службою, за транспортними накладними, дані у яких заповнені одним і тим саме почерком, проте за відсутності підписів кожного з відправників;

- всі чотири засновники, які уклали спірні договори, раніше ніколи не заявляли про намір, бажання, можливість здійснити відчуження своїх часток будь-кому, жодним чином не пов'язані з юридичною особою, якій вони такі частки подарували (відповідач 5);

- на думку позивача, виключно пропозиції майнового (грошового) характеру за «дарування» часток стали підставою для укладення договорів дарування, адже чотири учасники свідомо відмовились від права на отримання дивідендів з прибутку підприємства нібито «безоплатно»;

- позивачу стало відомо, що ще одному засновнику третьої особи - ОСОБА_12 представники відповідача 5 пропонували продати (саме продати, а не подарувати) належну їй частку статутного капіталу на користь останнього, проте вказаний засновник відмовився;

- за п. 3.2 спірних договорів, у випадку, якщо не з вини відповідача 5 третьою особою не буде проведено реєстраційні дії щодо внесення відповідача 5 до складу учасників третьої особи протягом трьох місяців з дня укладення цих договорів, для дарувальників встановлені санкції, розмір яких прямо залежить від розміру частки статутного капіталу, яка передається та, на думку позивача, вказані санкції і є ціною фактично укладених договорів купівлі-продажу;

- встановлені п. 6.2 спірних договорів штрафні санкції за розголошення будь-якої інформації, пов'язаної з такими договорами, є способом змусити дарувальників приховати факт укладення саме договорів купівлі-продажу;

- договори-дарування було укладено з метою можливості обійти переважне право учасників третьої особи на купівлю частки у статутному капіталі.

Також апелянт зазначив про те, що суд першої інстанції не з'ясував мотивів передачі «дарувальниками» в дар своїх часток.

Ухвалою від 11.01.2018 відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 у справі № 910/19473/17, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - до 25.01.2018.

Станом на 29.01.2018 до Київського апеляційного господарського суду відзивів на апеляційну скаргу та жодних клопотань від учасників справи не надходило, з огляду на що ухвалою від 29.01.2018 справу призначено до розгляду на 13.02.2018.

Водночас 29.01.2018, після винесення вищезгаданої ухвали, на адресу суду від відповідача 5 надійшов відзив на апеляційну скаргу (направлений на адресу суду 25.01.2018 - примітка суду), в якому відповідач 5 просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 по справі № 910/19473/17 залишити без змін з посиланням на те, що:

- в оспорюваних договорах відсутня обов'язкова ознака договору купівлі-продажу - оплата товару грошима як загальним еквівалентом вартості;

- встановлення в таких договорах умов щодо штрафних санкцій жодним чином не вказує на наявність у договорах дарування ознак інших правочинів, зокрема договору купівлі-продажу;

- посилання позивача на те, що йому стало відомо, що ще одному засновнику третьої особи - ОСОБА_12 представники відповідача 5 пропонували продати належну їй частку статутного капіталу на користь останнього, не підтверджені належними доказами, в той час як, навіть якщо припустити, що вказаній фізичні особі здійснювались такі пропозиції, це жодним чином не впливає на можливість відповідачів 1, 2, 3 та 4 реалізувати своє право на укладення договорів дарування.

01.02.2018 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшли клопотання відповідачів 1, 2, 3 та 4, в яких вказані особи просили розглядати справу без їх участі, а 05.02.2018 від вказаних осіб надійшов відзив на апеляційну скаргу аналогічний, за змістом відзиву, поданому відповідачем 5.

12.02.2018 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від відповідача 5 надійшло доповнення до відзиву на апеляційну скаргу, в яких відповідач 5 зазначив про те, що при зверненні до суду з вимогами про переведення на нього прав покупця за оспорюваними договорами позивач повинен був у відповідності до приписів ч. 4 ст. 362 ЦК України внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку він мав сплатити за спірні частки, проте вказаних дій ним проведено не було.

13.02.2018 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від третьої особи надійшли клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У клопотанні про долучення документів до матеріалів справи заявник просить долучити заяву ОСОБА_12 до матеріалів справи, визнавши причини пропуску строку на подання доказів - відсутності процесуальної можливості під час розгляду справи в суді першої інстанції - поважною.

Щодо вказаного клопотання колегія суддів зазначає таке.

Оглянувши вказаний документ, колегія суддів встановила, що він представляє з себе копію заяви ОСОБА_12 від 12.02.2018, підпис якої засвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Куропятніковою Т.М.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017), справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності редакцією цього Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

Статтею 101 ГПК України в редакції, яка діяла на дату звернення відповідача з цією апеляційною скаргою, також встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Третьою особою на підтвердження неможливості подати суду першої інстанції копії заяви ОСОБА_12 від 12.02.2018 зазначено про те, що ГПК України в редакції, яка діяла під час розгляду справи в суді першої інстанції, не надавала процесуальної можливості допитати ОСОБА_12 як свідка, проте ст.ст. 87-88 ГПК України в редакції, яка діє на даний час, надають таку можливість, з огляду на що ОСОБА_12 надала свої показання, виклавши їх письмово, а її підпис на заяві посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу.

Враховуючи, що ГПК України в редакції, яка діяла станом на дату розгляду справи в суді першої інстанції, не надавала сторонами процесуальної можливості посилатися на показання свідків як докази у справі, колегія суддів визнає причини неподачі третьою особою доказу (заяви ОСОБА_12 від 12.02.2018) поважними та вважає за доцільне, для забезпечення сторонами рівних прав під час судового розгляду, розглядати справу по суті з врахуванням вказаного додаткового доказу.

06.03.2018 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від третьої особи надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, в якому третя особа просить постановити ухвалу, якою зупинити провадження по справі № 910/19473/17 до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва по справі № 910/19047/17.

В обґрунтування вказаного клопотання заявник послався на те, що:

- рішенням від 16.02.2018, повний текст якого складений 21.02.2018, у справи № 910/19047/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Арт Капітал Едюкейшн» до Товариства з обмеженою відповідальністю «НДЦ «Нафтохім» про визнання права власності на частку в статутному капіталі та зобов'язання вчинити дії, серед іншого, встановлено, що «…Враховуючи вище зазначене, та той факт, що в порушенням вимог п. 3.2 Договорів дарування не було проведено реєстраційні дії щодо внесення обдарованого до складу учасників підприємства протягом 3 місяців з дня укладення договорів, дарунок (за 4 Договорами дарування) вважається не прийнятим обдарованим то і право власності залишається за дарувальниками. Посилання позивача на бездіяльність відповідача стосовно виконання зобов'язань щодо внесення змін до Статуту товариства та проведення реєстрації змін до установчих документів, суд не приймає до уваги, оскільки відповідачем було надіслано позивачеві лист від №153-В від 02.10.2017 відповідно до якого повідомлено, щодо необхідності отримання всіх документів про зміни учасників у статутному капіталі. Позивачем не було надано відповідачеві нотаріально посвідчених документів про передання прав засновників іншій особі (договорів дарування), в зв'язку із чим відповідач був позбавлений можливості для здійснення реєстраційних дій щодо внесення обдарованого до складу учасників підприємства. Крім того, суд зазначає що вище зазначені договори дарування було подано до матеріалів справи із супровідним листом лише 17.01.2018, що підтверджується вхідним штемпелем відділу діловодства Господарського суду міста Києва №01-37/3397/18 від 17.01.2018»;

- отже, право власності на частки статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «НДЦ «Нафтохім», які належали ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, не перейшли до ТОВ «Арт Капітал Едюкейшн», а залишилось за учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю «НДЦ «Нафтохім»;

- вказана обставина, встановлена судовим рішенням, має принципове значення для вирішення справи № 910/19473/17 по суті, адже з рішеннями по справі № 910/19047/17 вбачається, що право власності учасників на частку у статутному капіталі залишилось за останніми, отже, договори дарування за таких обставин є неукладеними, що унеможливлює визнання їх удаваними правочинами.

В судовому засіданні 06.03.2018 представник третьої особи, позивач та його представник вказане клопотання підтримали, представник відповідача 5 проти його задоволення заперечив.

Щодо вказаного клопотання колегія суддів зазначає таке.

Згідно з приписами п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадку об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Таким чином, зупинення провадження у справі процесуальний закон пов'язує з неможливістю розгляду справи, що розглядається, до вирішення іншої справи.

При цьому пов'язаність справ полягає в тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на зібрання та оцінку доказів у цій справі, і такі обставини мають бути такими, що мають значення для цієї справи.

Предметом розгляду у справі № 910/19473/17 є вимоги про визнання недійсними договорів дарування, а відтак, при розгляді вказаної справи по суті суду слід встановити відповідність чи невідповідність правочину, тобто спірних договорів дарування, вимогам законодавства, яке діяло при їх укладенні, в той час як під час розгляду справи № 910/19047/17 судом досліджувався порядок виконання сторонами таких договорів своїх зобов'язань, проте обставини виконання/невиконання сторонами спірних договорів не можуть бути підставами для визнання їх недійсними з заявлених позивачем підстав, та, відповідно, не можуть свідчить про те, що вказані договори є неукладеними.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр «Нафтохім» про зупинення провадження у справі № 910/19473/17 до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва по справі № 910/19047/17.

Відповідачі 1, 2, 3 та 4 представників в судове засідання не направили.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов'язковою, а також подані відповідачами 1, 2, 3 та 4 клопотання про розгляд справи без їх участі, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представника позивача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник третьої особи, позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі, представник відповідача 5 проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представників позивача, відповідача 5 та третьої особи, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-дослідний центр «Нафтохім» (далі Товариство) зареєстровано Голосіївською районною у місті Києві державною адміністрацією 14.12.1994, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серія А01 № 365861 (а.с. 30).

Згідно з п.п. 3.1, 6.3 Статуту Товариства в редакції, затвердженій загальними зборами засновників Товариства, оформлених протоколом від 17.06.2010, зі змінами, внесеними рішенням загальних зборів учасників Товариства, оформлених протоколом №7 від 03.12.2014 (а.с. 31-46), учасниками Товариства є:

- ОСОБА_12, яка володіє часткою у розмірі 1 300 грн., що відповідає 3,044% статутного капіталу;

- ОСОБА_6 (відповідач 1), яка володіє часткою у розмірі 500 грн., що відповідає 1,171% статутного капіталу Товариства;

- ОСОБА_7 (відповідач 2) яка володіє часткою у розмірі 1 500 грн., що відповідає 3,513% статутного капіталу Товариства;

- ОСОБА_8 (відповідач 3), яка володіє часткою у розмірі 1 000 грн., що відповідає 2,342% статутного капіталу Товариства;

- ОСОБА_9 (відповідач 4), який володіє часткою у розмірі 1 000 грн., що відповідає 2,342% статутного капіталу Товариства;

- ОСОБА_2 (позивач), яка володіє часткою у розмірі 23 000 грн., що відповідає 53,864% статутного капіталу Товариства;

- ОСОБА_14, який володіє часткою у розмірі 12 900 грн., що відповідає 33,724% статутного капіталу Товариства.

02.08.2017 відповідач 2 як дарувальник та відповідач 5 як обдарований уклали договір дарування частки у статутному капіталі (а.с. 77, 77 зворот), в п. 1.1 якого погоджено, що дарувальник передає безоплатно у власність обдарованому, а обдарований приймає частку у статутному капіталі Товариства, що становить 3%.

07.09.2017 відповідач 3 як дарувальник та відповідач 5 як обдарований уклали договір дарування частки у статутному капіталі (а.с. 78, 78 зворот), в п. 1.1 якого погоджено, що дарувальник передає безоплатно у власність обдарованому, а обдарований приймає частку у статутному капіталі Товариства, що становить 2,34%.

13.09.2017 відповідач 4 як дарувальник та відповідач 5 як обдарований уклали договір дарування частки у статутному капіталі (а.с. 79, 79 зворот), в п. 1.1 якого погоджено, що дарувальник передає безоплатно у власність обдарованому, а обдарований приймає частку у статутному капіталі Товариства, що становить 2,34%.

21.09.2017 відповідач 1 як дарувальник та відповідач 5 як обдарований уклали договір дарування частки у статутному капіталі (а.с. 80, 80 зворот), в п. 1.1 якого погоджено, що дарувальник передає безоплатно у власність обдарованому, а обдарований приймає частку у статутному капіталі Товариства, що становить 1,17%.

Про укладення вказаних договорів відповідачі 1, 2, 3 та 4 повідомили загальні збори Товариства відповідними заявами (а.с. 52-55), засвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юхневич Т.В., а саме: заявою від 02.08.2017 відповідача 2, заявою від 07.09.2017 відповідача 3, заявою від 12.09.2017 відповідача 4 та заявою від 21.09.2017 відповідача 1.

Згідно з п. 3.2 оспорюваних договорів, у випадку, якщо не з вини відповідача 5 третьою особою не буде проведено реєстраційні дії щодо внесення відповідача 5 до складу учасників Товариства протягом трьох місяців з дня укладення цих договорів, дарунок вважається неприйнятим. У цьому випадку відповідач 5 має право відмовитись від дарунку та стягнути з дарувальника штрафні санкції у розмірі, встановленому сторонами у кожному зі спірних договорів.

У випадку розголошення будь-якої інформації, пов'язаної з договором, винна сторона зобов'язана сплатити іншій стороні штраф в розмірі 100 000 грн. (п. 6.2 договорів).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що укладені відповідачами вказані вище договори дарування частки у статутному капіталі є удаваними та укладені для приховання інших правочинів, а саме договорів купівлі-продажу часток у статутному капіталі Товариства, та порушують преважне право позивача як учасника Товариства на купівлю відповідних часток у статутному капіталі.

На думку заявника, з огляду на удаваність укладених між відповідачами договорів дарування, до правовідносин сторін повинно бути застосовано приписи чинного законодавства, що регулюють правовідносини з купівлі-продажу, в тому числі щодо переважного права купівлі частки у статутному капіталі товариства її учасником.

З огляду на вказані обставини, позивач просив визнати вказані договори удаваними правочинами, застосувавши до них норми, що регулюють укладення договорів купівлі-продажу з переведенням прав та обов'язків покупця відповідних часток у статутному капіталі Товариства на позивача.

Частина 1 ст. 53 Закону України «Про господарські товариства» (тут і далі в редакції, яка діяла на дату укладення спірних договорів) (далі Закон) встановлює, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства.

Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства (ч. 2 ст. 53 Закону).

Пунктом 5.1.1 Статуту Товариства, серед інших, встановлено право учасників Товариства здійснити відчуження часток у статутному капіталі Товариства.

Згідно з п. 6.4 Статуту Товариства, учасник Товариства має право продати або іншим чином відступити свою частку (її частину) одному чи кільком учасникам Товариства або третім особам. Учасники Товариства користуються переважним правом придбання частки (її частини) учасника, який її відступив, пропорційно до розмірів її частки у статутному капіталі Товариства або в іншому погодженому між ними розмірі.

Отже, Статут не містить заборони на відчуження учасником Товариства своєї частки у статному фонді Товариства третім особам, проте встановлює, що учасники Товариства користуються переважним правом саме придбання частки (її частини) учасника, який її відступив, пропорційно до розмірів її частки у статутному капіталі Товариства або в іншому погодженому між ними розмірі, тобто, як вірно зазначає позивач, саме придбання (купівлі-продаж тощо), такої частки має здійснюватись з дотриманням правила щодо надання переважного права на придбання такої частки учасникам Товариства.

Частина 3 ст. 53 Закону також встановлює, що учасники товариства користуються переважним правом саме купівлі частки (її частини) учасника пропорційно до розмірів своїх часток, якщо статутом товариства чи домовленістю між учасниками не встановлений інший порядок здійснення цього права.

Отже, чинним законодавством та Статутом Товариства не встановлено обмежень щодо укладення договорів дарування учасником Товариства своєї частки у статутному капіталі.

Крім того, слід зазначити про те, що статтею 100 ЦК України встановлено, що право участі у товаристві є особистим немайновим правом і не може окремо передаватися іншій особі.

Відповідно до ст. 271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Частиною 2 статті 271 ЦК України встановлено, що обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених цим Кодексом та іншим законом, можливе лише у випадках, передбачених ними.

Враховуючи, що будь-яке обмеження права учасника у прийнятті рішення щодо дарування частки у статутному капіталі Товариства як особистого немайнового права учасника Товариства не обмежено а ні Статутом Товариства, а ні законом, посилання апелянта на те, що порушено його переважне право на купівлю частки у статутному капіталі Товариства, є безпідставними.

Щодо посилань позивача на те, що спірні договори дарування є удаваними та укладені для приховання інших правочинів, а саме договорів купівлі-продажу часток у статутному капіталі Товариства, колегія суддів зазначає таке.

Частина 1 статті 235 ЦК України встановлює, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч. 2 ст. 235 ЦК України).

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 ГПК України (в редакції, яка діяла станом на час розгляду справи судом першої інстанції), основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 32 ГПК України (в редакції, яка діяла станом на час розгляду справи судом першої інстанції) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України (в редакції, яка діяла станом на час розгляду справи судом першої інстанції) встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Аналогічні положення містить й стаття 74 ГПК України в редакції, яка діє станом на дату винесення вказаної постанови.

Вказана норма ГПК України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

Змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі в тому числі через ст. 33 ГПК (в редакції, яка діяла станом на час розгляду справи судом першої інстанції) України, дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Отже, саме на позивача покладено обов'язок довести суду належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, а саме те, що спірні договори дарування є удаваними та укладені для приховання інших правочинів - договорів купівлі-продажу часток у статутному капіталі Товариства.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, договір дарування є завжди безоплатним, в той час як договір купівлі-продажу є оплатним, а вартість відчужуваного майна сплачується продавцеві лише у грошовому вираженні, а відтак, відмінність між договорами купівлі-продажу та дарування полягає в платності за одержане майно.

Умовами спірних договорів дарування не встановлено, що за отримання (набуття у власність) відповідних часток у статутному капіталі Товариства відповідач 5 передає відповідачам 1, 2, 3 та 4 певну грошову суму.

Посилання позивача на те, що, за п. 3.2 спірних договорів, у випадку, якщо не з вини відповідача 5 третьою особою не буде проведено реєстраційні дії щодо внесення відповідача 5 до складу учасників третьої особи протягом трьох місяців з дня укладення цих договорів, для дарувальників встановлені санкції, розмір яких прямо залежить від розміру частки статутного капіталу, яка передається та, на думку позивача, вказані санкції і є ціною фактично укладених договорів купівлі-продажу, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки, якщо виходити з такої позиції, слід вважати, що відповідачі 1, 2, 3, 4, передавши відповідачу 5 свої частки, мають сплатити останньому грошові кошти у вигляді штрафу, що не відповідає а ні ознакам договору дарування, а ні ознакам договору купівлі-продажу. При цьому сплата грошей відповідачем 5 умовами договорів не передбачена.

Встановлення у пунктах 6.2 спірних договорах умов щодо штрафних санкцій за розголошення будь-якої інформації, пов'язаної з договором також не вказує на наявність у договорах дарування ознак інших правочинів, зокрема договору купівлі-продажу, а є реалізацією сторонами права на свободу договору, встановленого статтею 528 ГПК України, згідно з якою відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Обставини, на які позивач також посилається як на підставу задоволення позову, а саме на те, що:

- всі чотири засновники, які уклали спірні договори, подали загальним зборам учасників третьої особи аналогічні за змістом заяви, які були засвідчені одним і тим саме нотаріусом, направлені на адресу третьої особи в однин день, однією і тією самою кур'єрською службою, за транспортними накладними, дані у яких заповнені одним і тим саме почерком, проте за відсутності підписів кожного з відправників;

- всі чотири засновники, які уклали спірні договори, раніше ніколи не заявляли про намір, бажання, можливість здійснити відчуження своїх часток будь-кому і жодним чином не пов'язані з юридичною особою, якій вони такі частки подарували (відповідач 5),

не можуть свідчити про те, що спірні договори дарування є удаваними правочинами адже сам лише факт того, що відповідачі 1, 2, 3 та 4 вчинили дії щодо дарування своїх часток одній особі відповідачу 5 у такому порядку, не свідчить про те, що вони не подарили, а продали вказані частки, в той час як розпорядження цими частками на власний розсуд є їх правом, яке належить власникові майна, а обмеження такого права суперечить положенням чинного законодавства.

Посилання позивача на те, що виключно пропозиції майнового (грошового) характеру за «дарування» стали підставою для укладення договорів доручення, адже чотири учасники свідомо відмовились від права на отримання дивідендів з прибутку підприємства нібито «безоплатно», є лише припущеннями позивача та, за відсутності належних доказів на підтвердження вказаного, не можуть бути взяті судом до уваги.

Водночас сам лише факт того, що позивачу стало відомо, що ще одному засновнику третьої особи - ОСОБА_12 представники відповідача 5 пропонували продати (саме продати, а не подарувати) належну їй частку статутного капіталу на користь останнього, проте вказаний засновник відмовився не свідчить про те, що за відчуження належних їм часток відповідачі 1, 2, 3 та 4 отримали від позивача грошові кошти.

Щодо посилань позивача на те, що суд першої інстанції не з'ясував мотивів передачі «дарувальниками» в дар своїх часток, колегія суддів зазначає про те, що відповідно до приписів чинного законодавства власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ГПК України), право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України), а відтак, з'ясування мотивів укладення відповідачами спірних договорів не відповідає вимогам закону і не може вплинути на вирішення спору сторін по суті.

Інших підстав для визнання Договору недійсним, окрім досліджених вище, позивачем не зазначено.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документальні докази, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності встановлених цивільним законодавством умов для визнання договорів дарування частки у статутному капіталі від 02.08.2017 укладеного між відповідачем 2 та відповідачем 5, від 07.09.2017 укладеного між відповідачем 3 та відповідачем 5, від 13.09.2017 укладеного між відповідачем 4 та відповідачем 5, від 27.09.207, укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 5 удаваними.

З огляду на вказані обставини, правові підстави для застосування до вказаних договорів норм, що регулюють укладення договорів купівлі-продажу та переведення прав та обов'язків покупця відповідних часток у статутному капіталі Товариства на позивача, відсутні.

Отже, суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 у справі № 910/19473/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по справі за подачу позову та апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 267, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 у справі № 910/19473/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 у справі № 910/19473/17 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/19473/17.

Повний текст постанови складено: 07.03.2018

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.Г. Сітайло

С.А. Пашкіна