РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.02.2018Справа № 910/23481/17

За позовом Фонду державного майна України, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіма", м. Київ

про стягнення 8 245 295,46 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Зубарєва Н.В. (представник за довіреністю №505 від 29.12.2017р.);

від відповідача: Шкаровський Д.О. (представник за довіреністю № 3 від 07.12.2015р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фонд державного майна України (позивач) звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіма" (відповідач) пені в розмірі 8 245 295,46 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором купівлі-продажу № КП-372 від 11.05.1995р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.12.2017р. прийнято позову заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 01.02.2018р.

19.01.2018р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній заперечує проти задоволення вимог позивача, посилаючись на наявність підстав для застосування строків позовної давності та відсутність поважних причин пропуску такого строку. Крім того, 19.01.2018р. до суду від відповідача надійшло клопотання про зменшення пені до суми 62 000,00 грн. у випадку незастосування строків позовної давності до вимог позивача, посилаючись на відсутність збитків у позивача у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором, не співмірність вартості об'єкту незавершеного будівництва та розміру пені, значний ступінь виконання зобов'язань щодо здійснення капіталовкладень у будівництво та наявність поважних причин невиконання зобов'язань щодо здійснення капіталовкладень у будівництво.

01.02.2018р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач вказує на поважність причин пропуску строку позовної давності та просить суд задовольнити заявлені ним вимоги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2018р. підготовче засідання відкладено до 27.02.2018р.

13.02.2018р. до суду від відповідача надійшли заперечення в порядку ст. 167 ГПК України, в яких останній вказує на відсутність підстав для визнання причин пропуску позивачем строку позовної давності поважними, посилаючись на те, що позивач був забезпечений достатнім фінансуванням для сплати судового збору, а порушення такого строку є наслідком недбалості його представників.

27.02.2018р. до суду від позивача надійшли заперечення проти клопотання відповідача про зменшення розміру пені, в яких позивач вказує на те, що нарахування штрафних санкцій відбувалось у відповідності до положень закону України «Про приватизацію державного майна» та розмір пені не може ставитись в залежність від вартості об'єкту будівництва, як зазначає відповідач. При цьому, позивач вказує, що подане відповідачем клопотання про зменшення розміру пені є додатковим підтвердженням вини відповідача.

За письмовою згодою обох сторін на підставі ч. 6 ст. 183 Господарського процесуального кодексу України, 27.02.2018р. закінчено підготовче засідання та розпочато розгляд справи по суті у той самий день, про що оголошено відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

В судовому засіданні 27.02.2018р. представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення вимог позивача заперечував.

В судовому засіданні 27 лютого 2018 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.05.1995р. між позивачем (продавець) та ТОВ АВКФ "Гуд Мен Ко" (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу державного майна №КП-372 (надалі - Договір-1), відповідно до п. 1 якого продавець продав, а покупець купив об'єкт незавершеного будівництва - прибудова спортивно-оздоровчого комплексу інституту "Діпромісто", який знаходиться за адресою: м. Київ, бул. Лесі Українки, 26 на земельній ділянці, яка надана в постійне користування Управлінню адміністративними та службовими будинками Міністерства України в справах будівництва і архітектури на підставі рішення виконкому Київської міської ради від 11.02.1958 р. №242.

Пунктом 2 вказаного договору визначено, що право власності на об'єкт незавершеного будівництва перейшло до покупця на підставі протоколу №3 засідання конкурсної комісії, затвердженого наказом Фонду державного майна від 06.12.1994 р. №768.

Відповідно до п. 4 Договору-1 вказаний в цьому договорі об'єкт продано за 6,2 млрд. карбованців.

06.07.2001 р. між відповідачем (покупець) та ТОВ АВКФ "Гуд Мен Ко" (продавець) було укладено Договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва, посвідчений державним нотаріусом Двадцятої Київської нотаріальної контори Біляєвим В.О. за реєстровим №1-4825 (надалі -Договір-2), у відповідності до п. 1 якого продавець продав, а покупець купив об'єкт незавершеного будівництва - прибудову спортивно-оздоровчого комплексу інституту "Діпромісто", що знаходиться за адресою: м. Київ, бул. Лесі Українки, №26 (об'єкт).

Відповідно до п. 5 Договору-2 за домовленістю сторін об'єкт продано за 65 000,00 грн. та суму податку на додану вартість складає 13 000,00 грн. - разом за 78 000,00 грн.

Згідно з п. 8 Договору-2 з моменту переходу права власності на об'єкт до покупця, останній одночасно являється правонаступником всіх прав та обов'язків продавця щодо об'єкта.

У відповідності до наявного в матеріалах справи акту приймання-передачі від 06.07.2001р. ТОВ АВКФ "Гуд Мен Ко" передало, а відповідач - прийняв зазначений вище об'єкт незавершеного будівництва - прибудову спортивно-оздоровчого комплексу інституту "Діпромісто", що знаходиться за адресою: м. Київ, бул. Лесі Українки, №26.

Додатковою угодою від 11.07.2002 р. до Договору 2 сторони вирішили викласти п. 8 договору в наступній редакції: "Покупець за цим договором є правонаступником покупця щодо договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва - Прибудови спортивно-оздоровчого комплексу інституту "Діпромісто" №КП-372 від 05.06.1995 р., укладеного між ТОВ АВКФ "Гуд Мен Ко" та ФДМУ. Покупець приймає на себе всі зобов'язання ТОВ АВКФ "Гуд Мен Ко" за Договором №КП-372".

Протягом 2002-2010 років умови Договору-1 неодноразово змінювалися сторонами, в тому числі щодо обсягу зобов'язань відповідача як покупця за таким договором.

16.12.2010 р. між сторонами укладено договір №553 про внесення змін до Договору-1, згідно з умовами якого абзац третій пункту 10 Договору 1 викладено у наступній редакції: "- здійснити капіталовкладення і завершити будівництво багатофункціонального офісного центру в термін до 31.12.2015 р. згідно з наведеним графіком: в 2009 році - 60 826,55 тис. грн., в 2010 році - 160 тис. грн., в 2011 році - 3 000 тис. грн., в 2012 році - 4 000 тис. грн., в 2013 році - 11 000 тис. грн., в 2014 році - 46 000 тис. грн., в 2015 році - 48 955 тис. грн.

Як зазначає позивач, у 2015 році ним було проведено перевірку дотримання покупцем обов'язків з виконання умов Договору-1, за результатами якої складено акт від 14.07.2015 р., яким встановлено, що відповідачем протягом 2014 року не здійснювалося капіталовкладення та не велися будівельні роботи по будівництву багатофункціонального офісного центру, яке заплановано було завершити до кінця 2015 року.

Вказані обставини встановлені при розгляді справи № 910/32399/15, рішенням з якої Договори 1, 2 розірвані в судовому порядку (постанова суду апеляційної інстанції від 10.04.2017р., залишена без змін постановою суду касаційної інстанції від 28.09.2017р.) та за приписами чинного процесуального кодексу не потребують доказування при розгляді даної справи.

Як зазначає позивач та встановлено судами при розгляді справи № 910/32399/15, в порушення вищезазначених умов Договорів 1 та 2 відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання, а саме не здійснив капіталовкладень в об'єкт будівництва в 2014 році на суму 46 000 000,00 грн., а також не здійснило завершення будівництва багатофункціонального офісного центру.

У зв'язку з укладенням 16.12.2010 р. Договору №553 про внесення змін до Договору-1, загальна сума вкладених покупцем інвестицій з урахуванням попередніх інвестиційних етапів (2009 - 2014 р.р.) становить 124 986,55 тис. грн., з яких відповідачем внесено 79 179,353 тис. грн., що не заперечується відповідачем.

У зв'язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивач на підставі ч. 5 ст. 29 Закону України "Про приватизацію державного майна" нарахував та заявив до стягнення з відповідача пеню в розмірі 0,1% за 180 днів (з урахуванням ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України) на суму невиконаних зобов'язань (45 807,197 тис. грн.), що за розрахунком позивача складає 8 245 295,46 грн., яку просить стягнути з відповідача в судовому порядку.

При цьому, у прохальній частині позовної заяви, позивач просив суд визнати поважними причини пропущення строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та відновити строк для подачі позову.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення вимог позивача, вказує на наявність підстав для застосування строків позовної давності та відсутність поважних причин пропуску такого строку.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір-1 є договором купівлі-продажу державного майна в процесі приватизації, а тому спірні правовідносини регулюються в т.ч. законодавством про приватизацію державного майна.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного майна" приватизація державного майна (далі - приватизація) - платне відчуження майна, що перебуває у державній власності, у тому числі разом із земельною ділянкою державної власності, на якій розташований об'єкт, що підлягає приватизації, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.

Згідно ч. 8 ст. 27 забороняється подальше відчуження окремих частин пакета акцій до повного виконання покупцем умов договору купівлі-продажу об'єкта приватизації, а також подальше відчуження приватизованого об'єкта без збереження для нового власника зобов'язань, визначених умовами конкурсу, аукціону, викупу. При подальшому відчуженні приватизованого об'єкта до нового власника переходять невиконані зобов'язання, що були передбачені договором купівлі-продажу об'єкта приватизації.

За приписами ч. 3 ст. 7 Закону України "Про приватизацію державного майна" державні органи приватизації у межах своєї компетенції контролюють виконання умов договорів купівлі-продажу державного майна.

Відповідно ч. 2 ст. 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" контроль за виконанням умов договору купівлі-продажу здійснює державний орган приватизації.

За приписами частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно вимог статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як було зазначено вище, у 2015 році позивачем було проведено перевірку дотримання покупцем обов'язків з виконання умов Договору-1, за результатами якої складено акт від 14.07.2015 р., яким встановлено, що відповідачем протягом 2014 року не здійснювалося капіталовкладення та не велися будівельні роботи по будівництву багатофункціонального офісного центру, яке заплановано було завершити до кінця 2015 року, що є порушенням умов п. 10 Договору-1, а тому, як вказує позивач, відповідач має нести передбачену нормами законодавства України відповідальність за неналежне виконання зобов'язань за договором.

Так, згідно 5 ст. 29 Закону України "Про приватизацію державного майна" передбачено, що при повному або частковому невиконанні умов договорів купівлі-продажу встановлюється така відповідальність покупців, зокрема, у разі порушення встановлених умовами договору купівлі-продажу строків внесення інвестицій у встановленому обсязі покупцями сплачується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості не внесених інвестицій за кожний день прострочення.

Судом встановлено, а відповідачем в свою чергу при розгляді даної справи не заперечується порушення ним взятих на себе зобов'язань за договором, зокрема, в частині своєчасного (згідно затвердженого Договором №553 від 16.12.2010 р. про внесення змін до Договору-1 графіку) внесення капіталовкладень в об'єкт будівництва.

Таким чином, відповідачем допущено прострочення виконання грошового зобов'язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За приписами ч. 1 ст. 231 Господарського кодексу України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Судом перевірено наведений у позовній заяві розрахунок пені та встановлено, що він відповідає вимогам зазначених вище норм чинного законодавства та є арифметично правильним, що також не заперечується відповідачем.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить суд застосувати строк позовної давності та наслідки його спливу до вимог позивача, а також вказує на відсутність поважних причин пропуску такого строку.

Так, згідно ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 258 Цивільного кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Судом встановлено наявність порушеного права позивача, яке виникло внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором щодо своєчасного (згідно затвердженого Договором №553 від 16.12.2010 р. про внесення змін до Договору-1 графіку) внесення капіталовкладень в об'єкт будівництва.

При цьому, за висновками суду, позивач про порушення своїх прав довідався (або міг довідатись) після закінчення строку виконання зобов'язання щодо здійснення капіталовкладень протягом 2014р. (31.12.2014р.) та з урахуванням передбаченого ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України періоду нарахування пені, строк протягом якого позивач міг звернутися до суду за захистом свого порушеного права щодо стягнення пені (всієї суми) сплинув 30.06.2016р., тоді як позовну заяву згідно відмітки відділу діловодства подано до суду 27.12.2017р.

Щодо викладеного позивачем у позовній заяві клопотання про визнання причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом поважною та поновлення такого строку, суд відзначає, що чинне законодавство України не містить строку, протягом якого особа може звернутися до суду з відповідним позовом.

Натомість, позивачем помилково ототожнюються питання поновлення строку на звернення до суду зі строком позовної давності та наслідками спливу такого строку.

За таких обставин, оскільки станом на час звернення до суду, відповідачем не було подано заяви про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, таке клопотання позивача визнається судом передчасним.

При цьому, у відповіді на відзив в обґрунтування причин поважності пропущення строку на звернення до суду, позивач вказував на те, що ним протягом жовтня 2015р. - листопада 2017р. неодноразово подавались позовні заяви, заява про збільшення позовних вимог про стягнення з відповідача пені в розмірі 8 245 295,46 грн., які були повернуті без розгляду або в прийнятті яких відмовлено з підстав відсутності доказів сплати судового збору та відсутності підстав для звільнення позивача від сплати судового збору, заявлення додаткової майнової вимоги при розгляді немайнового спору (у справі № 910/32399/15), не направлення на адресу відповідачів копії позовної заяви з додатками, тощо.

Згідно ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Однак, викладені у відповіді на відзив обставини, на думку суду, не є об'єктивними причинами, які унеможливили своєчасне звернення позивача до суду з даним позовом.

Щодо відсутності коштів для сплати судового збору суд відзначає, що такі доводи відповідача не можуть слугувати підставою для визнання поважними причин пропущення позовної давності, оскільки це буде порушувати закріплений ст. 129 Конституції України та ст. 7 ГПК України принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

При цьому, судом не враховуються доводи відповідача щодо забезпечення відповідача необхідним обсягом фінансуванням у 2016р., оскільки в незалежності від викладених відповідачем обставин, такі доводи позивача не є в розумінні ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України поважними причинами пропуску позовної давності.

Щодо невідповідності поданих позивачем заяви про збільшення позовних вимог, позовних заяв нормам процесуального кодексу, що стали підставою для повернення їх без розгляду та відмови у прийнятті, з якими позивач пов'язує поважність причин пропуску строку позовної давності, суд відзначає, що такі обставини не є поважними причинами пропуску такого строку та відсутність підстав для визнання їх поважними, оскільки повністю залежали від волевиявлення самого позивача (його керівників, уповноважених представників, тощо), який був не позбавлений вчасно та у відповідності до вимог чинного законодавства звернутися до суду з відповідними вимогами до відповідача за захистом свого порушеного права, а у випадку незгоди з указаними судовими рішеннями був не позбавлений оскаржити їх у встановленому процесуальним кодексом порядку, чого зроблено не було, окрім оскарження ухвали суду від 13.12.2016р. у справі № 910/22684/16, при цьому, у названій справі позовна заява була подана з пропущенням строку позовної давності.

Інших доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності, позивачем до матеріалів справи не надано.

З урахуванням викладеного, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені за неналежне виконання зобов'язань за договором в розмірі 8 245 295,46 грн. не підлягають задоволенню, оскільки сплинув строк позовної давності, а відповідач у відзиві на позовну заяву просить суд застосувати строк позовної давності та наслідки його спливу, при цьому, судом не визнано причини пропуску позовної давності поважними.

Розгляд клопотання відповідача про зменшення пені до суми в розмірі 62 000,00 грн. та відповідно заперечень позивача на таке клопотання судом не здійснюється, оскільки відповідач просив зменшити пеню у випадку незастосування до вимог позивача строку позовної давності, натомість, як вказано вище, сплив позовної давності покладено в основу судового рішення зі спору.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Судовий збір в розмірі 126 379,43 грн., у зв'язку з відмовою в позові, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 07.03.2018р.

Суддя С.М. Морозов