РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.03.2018Справа № 910/22957/17

За позовом Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (Дніпропетровська область, м. Жовті Води)

До Публічного акціонерного товариства "Екоклін" (м. Київ)

Про розірвання договору та стягнення 1144164,00 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Гавеля Д.В.

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Екоклін" (далі - відповідач) про:

- розірвання Договору № 220/13/60Е від 20.03.17., укладеного між позивачем а відповідачем;

- стягнення 1144164,00 грн., з яких: 640444,00 грн. пені та 503720,00 грн. штрафу в розмірі 7%.

Крім вказаного позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 18762,46 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору № 220/13/60Е про закупівлю товару від 20.03.17. в частині не поставки позивачу товару за вказаним Договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.01.18. відкрито провадження у справі № 910/22957/17, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначене на 01.02.18.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.18. відкладено підготовче засідання у справі на 22.02.18., встановлено відповідачу новий строк для подачі письмового відзиву на позовну заяву та встановлено сторонам новий строк для подачі додаткових письмових доказів, висновків експертів, клопотань, заяв, пояснень.

Відповідач в підготовче засідання 22.02.18. повторно не з'явився, письмового відзиву на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив.

В судовому засіданні 22.02.18. судом без виходу до нарадчої кімнати за присутності представника позивача постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 13.03.18.

Відповідача про розгляд справи по суті, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлено в порядку ст. ст. 120-121 ГПК України.

В судовому засіданні 13.03.18. позивачем підтримано свої позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання 13.03.18. явку свого повноважного представника не забезпечив, письмового відзиву на позов та контррозрахунку ціни позову не надав, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, оскільки ухвали суду в даній справі направлялись на адресу відповідача, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак усі конверти з ухвалами суду в даній справі повернулись від відповідача у зв'язку із закінченням встановленого строку зберігання та з відміткою про те, що відповідач за вказаною адресою не зачиться.

При цьому судом враховано наступне.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 ГПК України).

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 202 ГПК України). Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України).

За приписами п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 13.03.18. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.03.17. між позивачем (Покупець) та відповідачем (Постачальник) було укладено Договір № 220/13/60Е про закупівлю товару (далі - Договір), за умовами якого (п. 1.1) Постачальник зобов'язується поставити Покупцеві товар, зазначений в п. 1.2 Договору, а Покупець прийняти і оплатити такий товар.

Постачальник зобов'язується поставити Мазути, код 09135 (Мазут) за найменуванням, кількістю та ціною відповідно до Специфікації № 1, яка є невід'ємною частиною Договору (п. 1.2 Договору).

Згідно з погодженою сторонами (підписаною та скріпленою їх печатками) Специфікацією № 1 до Договору, Постачальник постачає Покупцю Мазут М-100 по ДСТУ 4058:2001, налив у кількості 950 т загальною вартістю 7196000,00 грн.

Строк дії Договору сторонами погоджено пунктом 11.1 Договору з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.17., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з постачання товару.

Відповідно до п. 3.1 Договору його сума (ціна) становить 7196000,00 грн. з ПДВ.

Положеннями п. 5.1 Договору сторони погодили, що поставка Товару здійснюється партіями. Обсяг кожної партії та термін поставки вказується у заявках.

Позивачем було направлено відповідачу заявку на постачання № 13-08/1426 від 26.05.17., з якої вбачається, що позивач у відповідності до умов Договору подав відповідачу заяву на постачання мазуту на травень-червень 2017 року з відвантаженням на адресу структурних підрозділів: Інгульська шахта 850 т до 15.06.17., Новокостянтинівська шахта 100 т до 15.06.17. (всього 950 т до 15.06.17.).

Вказану заявку відповідачем отримано 29.05.17., що вбачається з повідомлення про вручення поштового відправлення, долученого позивачем до матеріалів справи.

Оскільки товар за Договором на підставі заявки Покупця Постачальником поставлено у строк до 15.06.17. не було, позивач звернувся до відповідача з листом № 13-08/1629 від 19.06.17., в якому просив терміново в строк до 30.06.17. надати інформацію про причини невиконання заявки та можливі обсяги поставки мазуту до кінця червня 2017 року; попередив відповідача про наслідки не поставки товару, встановлені п. 6.2.1 Договору.

Вказаний лист відповідачем отримано 26.06.17., що вбачається з повідомлення про вручення поштового відправлення, долученого позивачем до матеріалів справи.

Відповідь на вказаний лист було надано відповідачем за вих. № 134 від 29.06.17. В зазначеній відповіді Постачальник вказав, що поставку товару за Договором буде здійснено партіями попередньо до 30.07.17.

В зв'язку з не поставкою товару за Договором позивач направив відповідачу претензію № 18/5228 від 13.09.17., в якій вказав на необхідність сплати відповідачем нарахованих пені та штрафу за не поставку товару.

Оскільки товар за Договором відповідачем поставлено не було, вказане зумовило звернення позивача з даним позовом до суду.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

За своєю правовою природою Договір є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як визначено ч. 2 ст. 269 ГК України строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу приписів ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому судом враховано, що приписами ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Умовами пунктів 7.1, 7.2 Договору встановлено, що в разі невиконання, або неналежного виконання своїх зобов'язань за Договором сторони несуть відповідальність, передбачену виключно Договором. За кожний день прострочення виконання зобов'язань винна сторона повинна сплатити штрафні санкції у розмірі, передбаченому ст. 231 ГК України, від обсягу невиконаних зобов'язань.

Відповідно до вимог ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарського зобов'язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Як відзначалось судом, в силу приписів ст. 216, ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

За приписами абзацу 3 ч. 2 ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно з п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.11. № 01-06/249 «Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів», застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції, передбаченої абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, допускається за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу (постанови Вищого господарського суду України від 06.12.10. № 42/563; від 20.12.10. № 06/113-38). Крім того, вказану правову позицію викладено в постанові Верховного суду України від 20.12.10. № 3-41гс10.

Судом встановлено, сукупність вказаних умов та встановлено, що відповідач у встановлений в заявці № 13-08/1426 від 23.05.17. строк (до 15.06.17.) свого обов'язку по поставці товару на суму 7196000,00 грн. не здійснив, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідачем обґрунтованих пояснень щодо неможливості виконати взяті на себе зобов'язання за Договором не подано.

Позивачем нараховано відповідачу пеню в розмірі 640444,00 грн. з 16.06.17. по 12.09.17. та штраф в розмірі 503720,00 грн. Здійснивши перерахунок пред'явлених до стягнення сум, суд дійшов висновку, що їх розраховано вірно, з огляду на що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 640444,00 грн. пені та 503720,00 грн. штрафу в розмірі 7%, а позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню повністю.

Вимога про розірвання Договору обґрунтована приписами ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Згідно зі ст.ст. 14, 526 ЦК України між сторонами у справі виникли цивільні права і обов'язки (зобов'язання), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, а одностороння відмова від виконання зобов'язання в силу ст. 525 ЦК України не допускається.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: розірвання договору.

Згідно з ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ст. 188 ГК України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Згідно з п. 6.2.1 Договору у разі невиконання Постачальником умов Договору відносно якості, кількості, асортименту, тари та упаковки товару, розірвати Договір в односторонньому порядку, повідомивши про це Постачальника в 20 денний термін.

Пунктом 12.3 Договору сторони погодили, що Договір може бути розірваним у порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-пр/2002 недотримання позивачем вимог даної норми закону щодо обов'язку надсилання іншій стороні пропозицій про розірвання договору в разі виникнення такої необхідності є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує, та не позбавляє позивача права звернутися за захистом порушеного права шляхом подання позову до відповідача про розірвання договору (Відповідна позиція відображена в постанові Верховного Суду України від 19.09.2011 р. № 3-74гс11).

Невиконання відповідачем зобов'язання по поставці товару свідчить про позбавлення позивача того, на що він розраховував при укладенні Договору (отримання товару).

При цьому, судом враховано, що за приписами ч. 2 ст. 269 ГК України строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Враховуючи встановлений судом факт невиконання відповідачем зобов'язання по поставці товару у повному обсязі, внаслідок чого таке зобов'язання втратило для позивача господарський інтерес, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про розірвання Договору також є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Додатково суд звертає увагу на те, що у відповідності до ч. 3 ст. 653 ЦК України, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 219, 220, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Розірвати Договір № 220/13/60Е про закупівлю товару від 20.03.17., укладений між Державним підприємством "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (ідентифікаційний код 14309787) та Публічним акціонерним товариством "Екоклін" (ідентифікаційний код 34964189).

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Екоклін" (03186, м. Київ, бульвар Чоколівський, 19; ідентифікаційний код 34964189) на користь Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (52210, Дніпропетровська область, м. Жовті Води, вул. Горького,2; ідентифікаційний код 14309787) 640 444 (шістсот сорок тисяч чотириста сорок чотири) грн. 00 коп. пені, 503 720 (п'ятсот три тисячі сімсот двадцять) грн. 00 коп. штрафу, 18 762 (вісімнадцять тисяч сімсот шістдесят дві) грн. 46 коп. судового збору

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 20.03.18.

Суддя Т.М. Ващенко