ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2018 р. Справа № 917/1906/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Бородіна Л.І., суддя Шутенко І.А.,

за участю секретаря судового засідання Міракова Г.А.,

представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - ОСОБА_1 на підставі довіреності від 08.12.2017, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №561 від 22.11.2007,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (вх.№163 П/2) на рішення господарського суду Полтавської області від 14.12.2017, ухвалене у приміщенні господарського суду Полтавської області суддею Киричук О.А., час ухвалення рішення суду - не зазначено, дата складання повного тексту рішення - 19.12.2017, у справі №917/1906/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Полтава

до Товариства з обмеженою відповідальністю Промислово-виробничий комплекс "Полтава-Цемент", м. Полтава

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" звернулось до місцевого господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Промислово-виробничий комплекс "Полтава-Цемент" про стягнення 239 723, 57грн плати за фактичний час користування об'єктом лізингу після розірвання договору фінансового лізингу №00003916 від 01.12.2011 за період з лютого 2014 по грудень 2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно надісланої відповідачу вимоги, датою припинення договору є 20.01.2014, останнім днем повернення об'єкту лізингу є 03.02.2014, проте, відповідач не повернув об'єкт лізингу у зазначений у вимозі строк; об'єкт лізингу було вилучено державною виконавчою службою лише 29.12.2015. Умовами укладеного між сторонами у справі договору передбачено, що у разі розірвання договору за ініціативою лізингодавця лізинговий платіж вважається платою за користування об'єктом лізингу. За таких обставин, вважає, що має право на відшкодування відповідачем плати за фактичний час користування за період з лютого 2014 по грудень 2015 року.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 14.12.2017 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Як зазначено у рішенні суду, факт припинення договору фінансового лізингу робить неможливим нарахування на його підставі періодичних платежів за використання об'єкту лізингу, тим більше, що їх розмір включає в себе компенсацію вартості об'єкта лізингу, викуп/передача якого у власність в межах даних правовідносин здійснена бути не може; плата за фактичне використання (на підставі припиненого договору) не передбачена ні структурою лізингових платежів відповідно до положень Закону України "Про фінансовий лізинг", ні визначеними наслідками припинення дії договору фінансового лізингу, автоматичне перетворення припиненого договору фінансового лізингу на договір оренди також не передбачено діючим законодавством.

Судом також зазначено, що правовідносини між сторонами щодо надання об'єкту лізингу за договором фінансового лізингу №00003916 від 01.12.2011 були предметом розгляду у справі №917/2486/14; рішенням суду від 17.02.2015 стягнуто з відповідача 175 031, 25грн збитків у вигляді упущеної вигоди, що становить різницю між ринковою вартістю об'єкту лізингу та лізинговими платежами, що залишились неоплаченими за вирахуванням такої складаної лізингового платежу як вартість об'єкта лізингу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога про стягнення плати за фактичний час користування об'єктом лізингу в сумі 239 723, 57грн є необґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, позивач звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 14.12.2017 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що предмети розгляду по справам №917/2486/14 та №917/1906/17 є різними, а тому необґрунтованим є посилання місцевого господарського суду на рішення у справі №917/2486/14; відповідач неправомірно користувався об'єктом лізингу з моменту настання строку його повернення до моменту його вилучення, отже, відповідач повинен компенсувати апелянту плату за фактичний час користування об'єктом лізингу.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.01.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" на рішення господарського суду Полтавської області від 14.12.2017 у справі № 917/1906/17; призначено справу до розгляду на 14.02.2018 о 12:00год.

У судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду 14.02.2018 оголошено перерву до 11:30год. 14.03.2018.

28.02.2018 від відповідача на виконання вимог ухвали суду від 14.02.2018 до апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення (вх.№1963) щодо позовних вимог ТОВ "Порше Лізинг України" та розрахунку збитків у вигляді упущеної вигоди у справі №917/2486/14; додано копію позовної заяви.

03.03.2018 від апелянта надійшли письмові пояснення (вх.№2042), в яких позивач зазначає, що ТОВ "Порше Лізинг України" зверталось з позовною заявою до ТОВ ПВК "Полтава-Цемент" у межах справи №922/2486/14, зокрема, просило стягнути збитки у розмірі 186 324, 00грн, які складались, у тому числі, з 175 031, 25грн упущеної вигоди; упущена вигода розраховувалась позивачем як сума усіх невиплачених лізингових платежів до кінця дії договору (без врахування суми основного боргу): лізинговий платіж 609, 95 * кількість місяців до кінця дії договору 34 = 20 738, 30 * курс долара на день складання позовної заяви 8, 44 = 175 031, 25грн; також позивачем додано копію позовної заяви у справі №917/2486/14.

Об 11:49год. 14.03.2018 судове засідання продовжено; після перерви представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечує, просить рішення місцевого господарського суду від 14.12.2017 залишити без змін.

Представник апелянта в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був належним чином завчасно повідомлений про час, дату та місце розгляду апеляційної скарги (т.1 а.с.208).

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті, апелянт належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду апеляційної скарги, а неявка у судове засідання його представника не перешкоджає розгляду скарги по суті, виходячи зі строку розгляду апеляційної скарги на рішення суду, передбаченого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, з урахуванням положень статті 269 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом, 01.12.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (надалі за текстом - Лізингодавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Промислово-виробничим комплексом "Полтава-Цемент" (надалі за текстом Лізингоодержувач, відповідач) був укладений договір про фінансовий лізинг №00003916 (надалі Договір) (т.1 а.с.13-14), відповідно до якого позивач зобов'язався передати у розпорядження відповідача об'єкт лізингу, а відповідач зобов'язався прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за Договором шляхом здійснення платежів відповідно до Договору та згідно із Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів.

В договорі визначено:

- об'єкт лізингу - транспортний засіб типу Volkswagen Caddy Kombi 2.0 TDI, 2011 року виробництва, шасі № WV2ZZZ2KZCX065484, реєстраційний номер НОМЕР_1 (надалі за текстом - об'єкт лізингу);

- умови лізингу: вартість об'єкту лізингу - еквівалент 26 107,00$, авансовий платіж - еквівалент 5 221,40$, обсяг фінансування - еквівалент 20 885,60$, залишкова вартість - еквівалент 0,00$, кількість лізингових платежів 60, строк лізингу (місяців) 60, лізинговий платіж - еквівалент 609, 95$, адміністративний платіж - еквівалент 391, 61$, процентна ставка - змінна відповідно до пункту 6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (т.1 а.с.15-25);

- проценти, комісії, інші платежі: у відповідності до Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, рахунків для Лізингових платежів/Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування) (т.1 а.с.26-29); усі платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку: 1) за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в дол. США, визначених вище, відповідно до пунктів 6.3, та 2) відповідно до пункту 6.4.2 (якщо застосовується) Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу;

- Зобов'язання (вказані вище еквіваленти в дол. США) Лізингоодержувача на момент доставки об'єкта лізингу будуть виражені у гривнях у акті прийому-передачі, який є невід'ємною частиною цього Договору про фінансовий лізинг. Наступні розрахунки у гривнях будуть здійснюватись Лізингодавцем та вказуватись у рахунках, що підлягають сплаті Лізингоодержувачем;

- Лізингоодержувач придбаває об'єкт лізингу після завершення погодженого строку лізингу за купівельною ціною, визначеною Лізингодавцем.

Апеляційним господарським судом встановлено, що відповідно до пункту 8.3.2 Договору, якщо відповідач повністю або частково не здійснить оплату 1 (одного) лізингового платежу, при цьому якщо прострочення лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів (у відповідності до Закону України "Про фінансовий лізинг"), позивач має право розірвати контракт/відмовитись від контракту і витребувати об'єкт лізингу від Лізингоодержувача, в тому числі у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса.

Пунктом 12.1 договору встановлено, що строк лізингу за цим контрактом визначається у договорі про фінансовий лізинг та графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування).

Пунктами 12.6 та 12.6.1 договору передбачено право позивача на розірвання/відмову від контракту в односторонньому порядку та право на повернення обєкту лізингу, зокрема, у випадку не сплати відповідачем одного наступного лізингового платежу у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 календарних днів.

Відповідно до пункту 12.7 договору, день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від договору, визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі. Позивач надсилає відповідачу письмове повідомлення про розірвання/відмову від контракту та, за можливості, звязується з ним доступними телефону засобами звязку для повідомлення про розірвання/відмову від контракту. Таке повідомлення/вимога надсилається позивачем на адресу за зареєстрованим місцезнаходженням відповідача. У випадку неотримання відповідачем повідомлення/вимоги з будь-яких причин, відповідач вважається належним чином повідомленим на 10 календарний день з дня відправлення такого повідомлення.

Згідно пункту 12.9 договору, у разі дострокового припинення договору з боку позивача відповідач зобов'язався повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані за місцезнаходженням позивача впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання відповідного запиту.

Сторонами також складено та підписано Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) (т.1 а.с.26-29) з 01.12.2011 по 15.11.2016; узгоджено, що лізинговий платіж складається з частин: відшкодування частини вартості об'єкта лізингу, проценти та комісії.

На виконання умов Договору позивач передав відповідачу обєкт лізингу, про що сторонами складено акт прийому-передачі від 08.12.2014 (т.1 а.с.30).

Місцевим господарським судом встановлено, що 20.01.2014 відповідачем було отримано вимогу позивача про сплату заборгованості за Договором, повернення об'єкта лізингу та повідомлення про відмову від Договору (вих.№00003916 від 16.01.2014) (т.1 а.с.31-33).

У вимозі позивачем зазначено, що загальна сума заборгованості відповідача становить 32 961, 77грн, яку позивач вимагає погасити протягом 3 днів з дня отримання вимоги; також повідомляє, що відмовляється від Договору та вимагає повернути автомобіль протягом 10 (десяти) робочих днів з дня доставки цього повідомлення.

Таким чином, датою припинення Договору є 20.01.2014, останнім днем повернення об'єкту лізингу є 03.02.2014.

Проте, як свідчать матеріали справи, у зазначений у вимозі строк відповідач об'єкт лізингу не повернув. Об'єкт лізингу був вилучений державною виконавчою службою 29.12.2015, що підтверджується актом опису, актом прийому-передачі та постановою про закінчення і виконавчого провадження (т.1 а.с.34-36).

За таких обставин, позивач звернувся до місцевого господарського суду із позовною заявою до відповідача про відшкодування платежів за фактичний час користування відповідачем об'єктом лізингу за період з лютого 2014 по грудень 2015 року.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та Законом України "Про фінансовий лізинг".

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Статтею 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 Цивільного кодексу України, договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Згідно з пунктом 4.1 Договору, позивач зберігатиме за собою право власності на об'єкт лізингу, в той час як відповідач матиме право на експлуатацію об'єкта лізингу впродовж усього строку дії контракту (окрім випадків, коли позивач матиме право розірвати цей контракт/відмовитись від контракту та вимагати повернення об'єкта лізингу, як зазначено в цьому контракті).

Згідно матеріалів справи, відповідач не виконав зобов'язань з оплати лізингових платежів, що призвело до виникнення заборгованості за договором.

Керуючись частиною 2 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" та пунктами 12.6 та 12.6.1 договору, Лізингодавець повідомив Лізингоодержувача про розірвання договору в односторонньому порядку.

Відповідно до частини 3 статті 651 Цивільного кодексу України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є розірваним.

Частиною 2 статті 653 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Таким чином, з урахуванням наведених норм закону та положень пунктів 12.6, 12.6.1., 12.7. Договору, договір лізингу достроково з 20.01.2014 припинив свою дію.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингодавець має право вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках, а за статтею 11 даного закону лізингоодержувач зобов'язаний у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Згідно пункту 8.3.2 Договору, якщо лізингоодержувач повністю або частково не здійснить оплату 1 (одного) лізингового платежу, при цьому, якщо прострочення лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів (у відповідності до Закону України Про фінансовий лізинг), Порше Лізинг Україна має право розірвати контракт/відмовитись від контракту і витребувати об'єкт лізингу від лізингоодержувача, в тому числі, у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса.

Матеріали справи свідчать, що у звязку з розірванням Договору та неповерненням у добровільному порядку відповідачем обєкту лізингу у встановлений у вимозі строк, 19.08.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було вчинено виконавчий напис №151 про повернення об'єкта лізингу за Договором.

Відповідно до акта державного виконавця від 29.12.2015, повернуто обєкт лізингу позивачу, про що також зазначено у постанові про закінчення виконавчого провадження 30.12.2015 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса №151 у звязку з поверненням транспортного засобу ТОВ "Порше Лізинг Україна".

Отже, матеріали справи свідчать про те, що відповідач в порушення вимог Закону України Про фінансовий лізинг та положень Договору продовжував утримувати та безпідставно користуватися обєктом лізингу до 29.12.2015, тобто, після розірвання договору.

Відповідно до частин 2, 3 статті 653 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором.

За загальним правилом, розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, але не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачених для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору.

Відповідно до пункту 6.17 договору сторони погодили, що у випадку розірвання договору за ініціативою позивача, відповідно до пункту 12 договору, лізинговий платіж буде вважатися платою за користування об'єктом лізингу.

Частиною 4 статті 179 Господарського кодексу України визначено основний принцип, який визначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Аналогічні положення містять і норми Цивільного кодексу України, які визначають, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов (статті 627 Цивільного кодексу України); зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними (стаття 628 Цивільного кодексу України), сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

За таких обставин, колегія суддів зазначає про можливість стягнення плати за фактичний час користування об'єктом лізингу після припинення Договору.

Однак, наслідком розірвання Договору є відсутність у ТОВ "Порше Лізинг Україна" обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність ТОВ "Полтава-Цемент" і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Враховуючи наведене та те, що право власності на обєкт лізингу від позивача до відповідача не перейшло, обєкт лізингу був повернутий позивачу, безпідставним є нарахування позивачем у позовній заяві під час здійснення розрахунку плати за фактичне користування обєктом лізингу такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна, яке залишилося у власності позивача.

Такої правової позиції дотримується також Верховний Суд України у постанові від 29.10.2013 у справі №3-31гс13.

Разом з тим, як вірно зазначено місцевим господарським судом, правовідносини між сторонами щодо надання об'єкту лізингу за Договором були предметом розгляду у справі №917/2486/14; рішенням господарського суду Полтавської області від 17.02.2015, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.06.2015, зокрема, стягнуто з відповідача 175 031, 25грн збитків у вигляді упущеної вигоди.

Із наданих сторонами у даній справі копії позовної заяви, яка була прийнята судом до розгляду у справі №917/2486/15, позовними вимогами ТОВ "Порше Лізинг України" були, зокрема, стягнення з ТОВ Промислово-виробничий комплекс "Полтава-Цемент" 175 031, 25грн збитків у вигляді упущеної вигоди, які позивач просив стягнути на підставі пункту 12.9. Договору.

Як зазначено позивачем у позовній заяві у справі №917/2486/15, станом на дату складання позовної заяви, відповідно до Плану відшкодування витрат несплаченими залишились лізингові платежі (не враховуючи заборгованість за Договором з 16.08.2013 по 20.01.2014) в розмірі, що становить еквівалент 20 738, 20 доларів США; станом на 20.01.2014 (дата припинення Договору) курс ПАТ "Креді ОСОБА_2" складав 8, 44грн за 1 долар США, отже, розмір невиплачених платежів становить 175 031, 25грн.

Частково задовольняючи в цій частині позовні вимоги, суди у справі №922/2486/15 виходили з наступного.

Згідно з пунктом 12.9 Договору, Лізингоодержувач сплачує Порше Лізинг Україна будь-яку різницю між вартістю Об'єкту лізингу (тобто, сумою грошових коштів, що було фактично отримано Порше Лізинг Україна в результаті продажу об'єкту лізингу або, якщо об'єкт лізингу залишився у власності Порше Лізинг Україна, ринковою вартістю Об'єкту лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства) та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), а також іншими платежами, що залишилися несплаченими Лізингоодержувачем відповідно до умов Договору.

Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою Порше Лізинг Україна та має бути відшкодована Лізингодавцю Лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобов'язання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту виконання його Лізингоодержувачем, в тому числі після закінчення строку лізингу/розірвання Контракту.

Станом на дату складання позовної заяви, відповідно до Плану відшкодування витрат, який є невід'ємною частиною Договору, відповідачем залишилися невиплаченими лізингові платежі згідно Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів з лютого 2014 року по листопад 2016 року (не враховуючи заборгованість за Договором з 16.08.2013 по 20.01.2014) в розмірі, що становить еквівалент 20 738,30 доларів США.

Станом на 20.01.2014 (дата припинення договору) курс ПАТ Креді ОСОБА_2, складав 8, 44грн за 1 долар США. Отже, станом на момент подання позовної заяви Відповідачем не виплачені лізингові платежі (не враховуючи заборгованість за Договором з 16.08.2013 по 20.01.2014) в розмірі: 20 738,30 х 8,44= 175 031, 25грн.

Таким чином, враховуючи, що право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло, суд у справі №922/2486/14 дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди; зокрема, судом зазначено, що обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, що складають невиплачені відповідачем лізингові платежі з лютого 2014 року по листопад 2016 року (тобто, до кінця дії Договору) за мінусом такої складової частини лізингових платежів, як відшкодування вартості майна; сума збитків у вигляді упущеної вигоди становить 73 250, 58грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду доходить висновку, що у справі №917/2486/14 з ТОВ Промислово-виробничий комплекс "Полтава-Цемент" на користь ТОВ "Порше Лізинг України" було стягнуто 73 250, 58грн збитків у вигляді упущеної вигоди, що становить усі невиплачені відповідачем лізингові платежі з лютого 2014 року по листопад 2016 року (тобто, до кінця дії Договору) (за вирахуванням такої складової лізингового платежу як вартість обєкту лізингу) за Договором (до 15.11.2016).

У наданих позивачем письмових пояснень у даній справі, ТОВ "Порше Лізинг України" зазначено, що упущена вигода у справі №922/2486/14 розраховувалась позивачем як сума усіх невиплачених лізингових платежів до кінця дії Договору (без врахування суми основного боргу): лізинговий платіж 609, 95 * 34 (кількість місяців до кінця дії договору) = 20 738, 30 * курс долара на день складання позовної заяви 8, 44 = 175 031, 25грн.

Матеріалами даної справи підтверджується, що обєкт лізингу був повернутий позивачу.

Відтак, на час звернення ТОВ "Порше Лізинг України" до суду з позовною заявою у даній справі, позивачу фактично був повернутий обєкт лізингу, а також на його користь вже було стягнуто з відповідача усі невиплачені відповідачем лізингові платежі до кінця дії Договору (до 15.11.2016) (за вирахуванням такої складової лізингового платежу як вартість обєкту лізингу).

Звертаючись з суду з позовною заявою у даній справі, позивач просить стягнути з відповідача за час фактичного користування відповідачем обєкту лізингу за період з лютого 2014 по грудень 2015 у розмірі 239 723, 57грн, що розрахована позивачем як сума лізингових платежів за Договором за вказаний період, посилаючись при цьому, на пункт 6.17 Договору, який передбачає, що у випадку розірвання договору за ініціативою позивача, відповідно до пункту 12 договору, лізинговий платіж буде вважатися платою за користування об'єктом лізингу.

Судова колегія зазначає, що позивач відповідно до положень законодавства України та умов Договору має право вимагати стягнення з Лізингоодержувача плату за фактичний час користування об'єктом лізингу після припинення дії Договору у вигляді лізингових платежів за мінусом такої складової як вартість об'єкту лізингу.

Разом з тим, позивачем вже було реалізоване своє право на стягнення за Договором збитків у вигляді упущеної вигоди, що стягнуті на користь позивача як усі невиплачені відповідачем лізингові платежі до кінця дії Договору (до 15.11.2016) (за вирахуванням такої складової лізингового платежу як вартість обєкту лізингу).

Тобто, позивачу не лише було повернуто об'єкт лізингу, та вже було стягнуто на його користь лізингові платежі до кінця дії Договору (до 15.11.2016).

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Проте, задоволення позовних вимог позивача у даній справі мало б наслідком подвійного стягнення з відповідача суми лізингових платежів за період з лютого 2014 року по грудень 2015 року (за вирахуванням такої складової лізингового платежу як вартість обєкту лізингу), що не відповідає принципам розумності та справедливості.

Відповідно до положень господарського процесуального законодавства, кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; із матеріалів даної справи вбачається, що на користь позивача на час його звернення до суду із позовною заявою у даній справі про стягнення сплати за час фактичного користування обєктом лізингу, що розрахована позивачем як сума невиплачених відповідачем лізингових платежів за період з лютого 2014 року по грудень 2015 року, рішенням суду у справі №917/2486/15 вже було стягнуто з відповідача суму усіх невиплачених відповідачем лізингових платежів до кінця Договору з лютого 2014 року до листопада 2016 (за вирахуванням такої складової лізингового платежу як вартість обєкту лізингу); апеляційним господарським судом встановлено, що на користь позивача вже було стягнуто лізингові платежі за період користування майном з лютого 2014 року по листопад 2015 року.

За таких обставин, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Полтавської області від 14.12.2017 у справі №917/1906/17 слід залишити без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст.254, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282, п. 9 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 14.12.2017 у справі №917/1906/17 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19.03.2018.

Головуючий суддя Здоровко Л.М.

Суддя Бородіна Л.І.

Суддя Шутенко І.А.