ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2018 року м. Дніпро Справа № 904/9074/17

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя: Верхогляд Т.А. - доповідач

судді: Білецька Л.М., Чередко А.Є.

секретар судового засідання: Саланжій Т.Ю.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №1828 від 26.10.2017 р., представник;

від позивача: ОСОБА_2, довіреність №1813 від 26.10.2017 р., представник;

від відповідача: ОСОБА_3, довіреність №617/4-05 від 03.05.2017 р., представник;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.12.2017 року (повний тест рішення складено 11.12.2017 року) у справі № 904/9074/17 (суддя Манько Г.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Дніпро

до Управління праці та соціального захисту населення Синельниківської міської Ради, м. Синельникове Дніпропетровської області

про стягнення 5 926,55 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 06.12.2017 року у справі № 904/9074/17 в задоволені позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що умовами укладеного сторонами договору на фінансування пільг, наданих у 2015 році на оплату послуг звязку №38/2 ПР/Ш-15593/Нюдч, у відповідача виникають зобовязання виключно після надходження з державного бюджету на його рахунок грошових коштів. Враховуючи, що відповідач є лише розпорядником бюджетних коштів у розумінні приписів Бюджетного кодексу України, уповноваженим виключно на здійснення витрат з отриманих бюджетних коштів, а не формування відповідного бюджету, позовні вимоги, на думку суду, задоволенню не підлягають.

Не погодившись з рішенням, позивач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що обовязок позивача надавати послуги звязку за пільговими тарифами деяким категоріям населення виникає безпосередньо з Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", ст. 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", ч. З ст. 63 Закону України "Про телекомунікації".

Згідно з п.п. б п. 4 ч. 1 ст. 89 та ст. 102 Бюджетного кодексу України видатки на відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апелянт зазначає, що докази надання послуг за вказаний у позові період надано до справи, однак, суд першої інстанції в порушення вимог практики Європейського суду з прав людини дійшов неправомірного висновку про те, що відсутність бюджетного фінансування є підставою для звільнення відповідача від обовязку сплатити передбачену законодавством компенсацію.

Просить скасувати оскаржуване рішення, задовольнити позов у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач спростовує її доводи. Вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, просить залишити його без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення слід скасувати, позов задовольнити з наступних підстав:

Відповідно до матеріалів справи 02.06.2015 року між Державним підприємством "Придніпровська залізниця", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" (далі - Постачальник), в особі відокремленого структурного підрозділу "Павлоградська дистанція сигналізації та звязку" та Управлінням праці та соціального захисту населення Синельниківської міської ради ( далі - Платник) був укладений договір № 38/2 ПР/Ш-15593/НЮдч (далі - Договір) на фінансування наданих пільг населенню.

З 01.12.2015 року позивач у даній справі є правонаступником оператора телекомунікації ДП "Придніпровська залізниця", що підтверджується витягом з протоколу №1 засідання правління ПАТ "Укрзалізниця" від 21.10.2015 Р.

Початок фінансово-господарської діяльності ПАТ "Укрзалізниця" 01.12.2015 року та закінчення такої ДП "Придніпровська залізниця" підтверджується підписанням 01.12.2015 року комісією з реорганізації ДП "Придніпровська залізниця" та виконуючим обовязки голови правління ПАТ "Укрзалізниця" заключного передавального акта, яким ПАТ "Укрзалізниця" визначено правонаступником усіх прав та обовязків ДП "Придніпровська залізниця", а також наявністю у ЄДРПОУ відомостей про те, що регіональна філія "Придніпровська залізниця" є відокремленим підрозділом юридичної особи ПАТ "Укрзалізниця".

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" є оператором телекомунікацій та на підставі публічного договору надає споживачам послуги зв'язку (Ліцензія №.000872 від 04.10.2017 року).

Звернувшись до суду, позивач просив стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Синельниківської міської Ради 5 926 грн. 55 коп. заборгованості за надані послуги зв'язку пільговій категорії населення. Згідно предмету Договору Постачальник надає послуги зв'язку населенню, що має відповідні пільги, а Платник здійснює їх фінансування за рахунок коштів відповідної субвенції з Державного бюджету України.

Умовами п. 2.2.1, 2.2.2 Договору № 38/2 ПР/Ш-15593/НЮдч передбачено, що платник зобов'язується: Передбачити в своєму бюджеті кошти, які будуть спрямовані на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг ветеранам війни та праці. Перерахування коштів на відшкодування фактичних витрат, пов'язаних з наданням пільг, проводиться Постачальнику по фактичному їх надходженню на рахунок Платника.

Умовами п. 3.1.1 передбачено, що Постачальник, що надає послуги, щомісяця до 20 числа, подає Платнику розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, згідно з формою "2-пільга", затвердженої наказом Мінпраці №100 від 21.04.2003р. на паперових та електронних носіях.

Відповідно до п. 3.3.1 Договору Платник після складання акту звіряння з Постачальником проводить розрахунки з Постачальником в межах сум передбачених субвенцією з державного бюджету.

Розділом 8 Договору передбачено, що Даний Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2015р., а частині проведення розрахунків - до їх повного виконання. Умови цього Договору застосовується до відносин, що виникли між Сторонами з 01.01.2015р.

З позову слідує, що період стягнення позивач зазначив грудень 2015 року серпень 2017 року. Суд першої інстанції встановив, що вищезазначений договір з січня 2016 року сторонами не укладався.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем на виконання умов укладеного договору протягом 2015 року надавалися телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян, які проживають на території м. Синельникове, виставлялись відповідачу рахунки на оплату вартості послуг згідно з формою "2-пільга".

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, аналогічних положень ч.2 ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору, вимог закону, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем умови договору №38/2 ПР/Ш-15593/Нюдч не виконано, відшкодування суми наданих позивачем телекомунікаційних послуг за грудень 2015 року не здійснено, наявна заборгованість в розмірі 515 грн. 90 коп.

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з положеннями ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Таким чином, доводи апелянта про безпідставність відмови в задоволенні цієї частини вимог є правомірною.

Щодо посилання відповідача про відсутність передбаченого бюджетного фінансування на оплату за спірний період, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне:

Згідно ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Нормами ст. 218 Господарського кодексу України передбачено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення відповідальності.

Також необхідно зауважити, що обовязок відповідача відшкодувати суми наданих позивачем послуг кореспондується з вимогами законодавства,

Так, згідно ч. 1. ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" визначено правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, встановлено, що пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання згідно законів України.

За приписами ч. 3 ст. 63 Закону України "Про телекомунікації" та п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою КМУ від 11.04.2012 року за № 295, телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Пунктом 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 року №295 передбачено, що установлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня пред'явлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

Вказані норми законів закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовний обов'язок оператора телекомунікаційних послуг надавати пільгові послуги зв'язку визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов'язок держави в особі її органів відшкодувати вартість таких пільг суб'єкту господарювання, який надає такі послуги.

При цьому, ані Законом України "Про телекомунікації", ані Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг не передбачено жодного обмеження щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі.

Зі змісту ст. 86 та ст. 102 Бюджетного кодексу України вбачається, що до видатків місцевих бюджетів належать, в тому числі видатки на відшкодування вартості послуг зв'язку, наданих пільговим категоріям громадян, що проводяться за рахунок субвенцій з Державного бюджету України на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Частиною 2 ст. 97 Бюджетного Кодексу України встановлено, що порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року №256 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" (далі - Порядок № 256) встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Таким чином, чинне законодавство передбачає відшкодування витрат за надані послуги зв'язку пільговим категоріям громадян при цьому, такі зобов'язання виникають безпосередньо із законів України і не залежать від їх фінансування.

Як зазначено вище, відповідно до частини четвертої статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

В силу ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно - правового акта, що регулює господарську діяльність.

Пунктом 3 Порядку № 256 визначено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення, тобто, в даному випадку - Управління праці та соціального захисту населення Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради (відповідач).

Згідно п. 6 Порядку фінансові органи районних держадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського, Автономної Республіки Крим і обласного значення) на підставі актів звіряння, зазначених у п.5 цього Порядку, щомісяця готують реєстри нарахованих сум та подають їх Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, управлінням державної казначейської служби в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі, на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року №256, головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення).

Таким чином, розпорядником коштів бюджетного фінансування вищевказаних соціальних пільг в м. Синельниково є Управління соціального захисту населення Синельниківської міської ради.

Відповідно до п. 5 Порядку №256 головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення).

Відповідно до ч. 1 п. 8 Порядку № 256 отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державного казначейства, для здійснення відповідних видатків. При цьому головні розпорядники коштів у п'ятиденний термін здійснюють розрахунки з постачальниками відповідних послуг (ч. 2 п. 8 Порядку № 256).

Відповідно до абз. 1 п. 10 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 року №117, підприємства та організації, що надають послуги, щомісяця до 25 числа подають уповноваженому органу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, згідно з формою "2-пільга".

Дане правило позивач виконав, що підтверджується доказами направлення розрахунків надання позивачем громадянам у період з січня 2016 року по серпень 2017 року телекомунікаційних послуг на пільгових умовах на загальну суму 5 410,65 грн.

Відповідно до п. 11 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги) уповноважений орган щомісяця звіряє інформацію, що міститься в Реєстрі, з інформацією, яка надходить від підприємств та організацій, що надають послуги, і у разі виявлення розбіжностей щодо загальної кількості пільговиків або розміру пільг, що надаються конкретному пільговику, не провадить розрахунків, що стосуються виявлених розбіжностей, до уточнення цієї інформації.

Встановлено, що відповідач не надав доказів виявлення розбіжностей щодо загальної кількості пільговиків або розміру пільг, що надаються конкретному пільговику, як і не надав доказів вчинення ним дій, передбачених пунктом 11 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги.

Заперечення відповідача щодо якості та обсягів наданих послуг в матеріалах справи також відсутні.

Проте відповідачем вказані витрати не відшкодовано з посиланням на відсутність бюджетних асигнувань, за рахунок яких останнім мають бути компенсовані витрати позивача.

Колегія суддів вважає, що погодившись з доводами відповідача, суд першої інстанції не врахував, що Європейський суд з прав людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" (від 18.10.2005року) та у справі "Бакалов проти України" (від 30.11.2004 року) вказав, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є виправданням бездіяльності.

Окрім того, у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 року у справі № 11/446 зазначено, що на підставі частини другої статті 617 Цивільного кодексу України, частини другої статті 218 Господарського кодексу України та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 року, - відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Отже, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення відповідача (органу, уповноваженому державою здійснювати від її імені повноваження в цих правовідносинах) від відповідальності за порушення зобов'язання зі сплати компенсації пільг, а посилання відповідача на те, що він не має бюджетних призначень щодо розпорядження бюджетними коштами на компенсацію пільг не звільняють його від обов'язку сплатити цю компенсацію.

При цьому, згідно ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України, зобов'язання щодо виплати субсидій, допомог, пільг по оплаті за надані послуги та компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із Законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державної казначейської служби України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень ч. 1-4 ст. 48 Бюджетного кодексу України.

У відповідності до листа Міністерства фінансів України від 30.06.2011 року за № 31-07310-10-24/16584 "Щодо порядку обліку бюджетних зобов'язань" згідно із ст. 48 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, узятих на облік органами Державного казначейства України. Разом з тим, деякі програми, які відносяться до програм соціального захисту населення, є державною гарантією і одержувачу не може бути відмовлено в їх наданні у разі, якщо він має на них право. У цьому випадку проводиться відшкодування витрат за фактично спожиті послуги (нараховані соціальні виплати) в межах встановлених норм (розмірів). У зв'язку з цим та згідно з ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово - комунальних послуг та послуг зв'язку (в частині абонентської плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно з законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Враховуючи викладене та те, що позивачем фактично надані послуги зв'язку на пільгових умовах визначеним категоріям громадян у спірному періоді, колегія суддів вважає відмову в задоволенні позову неправомірною.

До стягнення з відповідача на користь позивача належить сума 5926,55 грн., яка складається з заборгованості за грудень 2015 року в розмірі 515 грн. 90 коп. та заборгованості за період з січня 2016 року по серпень 2017 року.

Оскаржуване рішення суду було прийнято з порушенням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги є обгрунтованими.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за розгляд позову в розмірі 1 600,00 грн. та за розгляд апеляційної скарги в розмірі 2 400,00 грн.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 281 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.12.2017 року у справі № 904/9074/17 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Синельниківської міської Ради на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" 5926,55 грн. заборгованості за надані послуги зв'язку пільговій категорії населення.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Синельниківської міської Ради на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" 1600, 00 грн. судового збору за подання позовної заяви, 2 400, 00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Верховного Суду в порядку ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя: Т.А. Верхогляд

Суддя: Л.М. Білецька

Суддя: А.Є. Чередко

Повний текст постанови складено 19.03.2018 року.