ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2018 р.                                                                         м. Київ

Справа № 911/46/18

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.,

розглянувши у спрощеному провадженні справу за позовом Публічного акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Екожитлосервіс” про стягнення 43 411,09грн, без виклику представників сторін,

встановив:

Публічне акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” (далі – Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України») звернулось до господарського суду Київської області з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю “Екожитлосервіс” (далі – ТОВ «Екожитлосервіс») про стягнення 43411,09грн, у т.ч. 10 719,91грн пені за загальний період з 14.02.2013 по 13.07.2015; 6519,89грн процентів річних за загальний період з 14.02.2013 по 16.10.2015; 26 171,29грн втрат від інфляції за період з 01.01.2014 по 31.10.2014.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов’язань за договором №13/12003-ТЕ-17 від 17.12.2012 в частині оплати товару у встановлений договором строк.

Відповідач у справі – Товариство з обмеженою відповідальністю “Екожитлосервіс” письмового відзиву по суті позовних вимог у строк, встановлений ухвалою Господарського суду Київської області від 15.01.2018, не надав.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 15.01.2018 постановлено розгляд даної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами відповідно до ч.2 ст.252 ГПК України.

У строк, встановлений ч.7 ст.252 ГПК України, клопотань від сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не надходило.

Копія ухвали про відкриття провадження у даній справі отримана позивачем 18.01.2018, що підтверджується повідомленням про вручення №597 (а.с.48). Копія ухвала суду про відкриття провадження у даній справі направлена за адресою місцезнаходження відповідача, яка вказана у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань станом на 13.02.2018, проте повернута суду з довідкою відділення зв’язку с. Петропавлівська Борщагівка, у якій причиною повернення зазначено: «інші причини, що не дали змоги виконати обов’язок щодо пересилання поштового відправлення». При цьому, відповідно до деталізованої інформації з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта», поштове відправлення №600 надійшло до обслуговуючого відділення зв’язку с.Петропавлівська Борщагівка 19.01.2018, а 23.02.2018 повернуто за невдалою спроби вручення за закінченням встановленого терміну зберігання (а.с.57).

Згідно п.5 ч.6 ст.242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Дослідивши зібрані у справі документи і матеріали, суд встановив наступні обставини.

17.12.2012 між сторонами у справі - Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» та ТОВ “Екожитлосервіс” укладено договір № 13/12003-ТЕ-17 купівлі-продажу природного газу (а.с.13-18, далі – договір).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов’язань, а саме майново-господарських зобов’язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами договору позивач (продавець) взяв на себе зобов’язання передати у власність відповідачу (покупцеві) у 2013 році природний газ, а покупець - зобов’язується прийняти і оплатити природний газ на умовах договору (п. 1.1 договору).

Згідно п. 1.2 договору, газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх релігійними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

Відповідно до п. 2.1 договору продавець передає з 01.01.2013 по 31.12.2013 газ у обсязі до 1060 тис.куб.м.

Як визначено п. 5.1 договору, ціна (граничний рівень ціни) на газ встановлюється НКРЕ; ціна 1000 куб.м природного газу на дату укладання цього договору, відповідно до його п. 5.2, становить – 1309,20грн з ПДВ.

Пунктом 5.3 такого договору визначено, що у разі зміни НКРЕ ціни на газ та/або тарифів на його транспортування, розподіл і постачання вони є обов’язковими для сторін за цим договором з моменту введення їх в дію.

Відповідно до п. 5.5 договору, загальна сума, на яку укладено зазначений договір, з ПДВ становить 1 387 752,00грн.

Як визначено п. 6.1 договору, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договором встановлено, що він набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині поставки газу до 31.12.2013, а в частині розрахунків - до їх повного здійснення (розділ 11 договору).

На виконання п. 2.1 договору, позивач поставив протягом січня-грудня 2013 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 896 338,54грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, копії яких долучені до матеріалів справи (а.с.26-31).

Крім того, між позивачем та Об’єднанням співвласників багатоквартирного будинку “Брест-Литовське” (далі – ОСББ «Брест-Литовське») 30.09.2015 укладено договір поруки №30/09/15-1 (далі – договір поруки) (а.с.19-20).

Згідно договору поруки, ОСББ «Брест-Литовське» поручилось перед позивачем за виконання зобов’язань відповідача за договором на постачання природного газу від 17.12.2012 №13/12003-ТЕ-17 щодо проведення розрахунків за поставлений природний газ у повному обсязі, включаючи сплати основного боргу, пені, процентів та інфляційних втрат.

При цьому, як визначено п.2.2 договору поруки, обов’язок поручителя за цим договором полягає у погашенні основного боргу боржника (відповідача) перед кредитором (позивачем) що виник за основним договором у грудні 2013 та на момент укладення договору становить 118 713,69грн. Договором поруки визначено, що розмір неустойки, процентів та втрат від інфляції визначається позивачем відповідно до умов основного договору та чинного законодавства на момент надіслання поручителю вимоги, зазначеної у п.3.2 договору.

Відповідно до п. 5.1 договору поруки, вказаний договір вважається укладеним з моменту його підписання та діє протягом 3 років з моменту його укладення.

Як вбачається з довідки позивача щодо операцій за таким договором у період з 01.01.2013 по 30.09.2017, зобов’язання з оплати поставленого природного газу у 2013 році припинені, у зв’язку з проведенням розрахунку (а.с.33-34).

Проте, зобов’язання, які взяв на себе за умовами договору відповідач, щодо оплати вартості поставленого газу у встановлений договором строк порушені внаслідок здійснення розрахунку несвоєчасно. Зазначена обставина стала підставою для звернення з даним позовом до відповідача щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих у зв’язку з порушенням строків виконання зобов’язань

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, а згідно частини першої ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов’язання у встановлений договором строк, він є таким, що прострочив.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як визначено ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов’язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Таким чином, позивач набув права вимагати у відповідача сплати пені, визначеної договором, а також процентів і втрат від інфляції відповідно до ст.625 ЦК України.

При цьому, у відповідності з ч.1 ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Договором поруки, укладеним позивачем та ОСББ «Брест-Литовське» субсидіарна відповідальність поручителя не встановлена.

В силу ст.543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Отже, позивач не позбавлений права заявляти вимоги до відповідача окремо.

Перевіривши надані позивачем розрахунки пені, 3% річних, втрат від інфляції, суд зазначає, що такі нарахування виконані позивачем арифметично вірно та у відповідності до чинного законодавства, проте, заявлені вимоги не може бути задоволені з огляду на наступне.

03.11.2016 прийнятий Закон України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії”, який набрав чинності 30.11.2016.

Відповідно до преамбули Закону визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно термінів вказаного закону, процедура врегулювання заборгованості - це заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

При цьому, учасниками процедури врегулювання заборгованості, як визначено його ст.1, є підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Разом з тим, не включення відповідача до учасників відповідної процедури врегулювання заборгованості, не є підставою стверджувати, що положення такого Закону в частині списання нарахованих процентів, пені та втрат від інфляції не розповсюджуються на нього.

Так, згідно ч.3 ст. 7 Закону, на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Як визначено умовами укладеного договору, газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх релігійними осередками.

Судом встановлено, що відповідач у даній справі погасив заборгованість перед позивачем за природний газ до набрання чинності відповідним Законом – ще у жовтні 2015 року, отже, нараховані неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти, згідно ч.3 ст. 7 вказаного Закону, підлягають списанню з дня набрання чинності вказаним Законом.

При цьому, слід зазначити, що із змісту з ст. ст. 4, 5, 6 вказаного Закону вбачається, що до реєстру включаються вимоги саме за заборгованістю, у той час як ч. 3 ст. 7 вказаного Закону визначає, що на заборгованість за природний газ, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Отже, до заборгованості, що виникла і погашена до набрання чинності відповідним Законом, не можуть бути застосовані передбачені таким Законом правила і вимоги щодо необхідності включення до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. Таким чином, виконання ч.3 ст.7 Закону не потребує включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Відповідні висновки щодо застосування ч.3 ст.7 вказаного Закону, викладені Верховним Судом у постановах від 29.01.2018 №904/10745/16, 07.02.2018 №927/1152/16, 14.02.2018 №908/3211/16, 22.02.18 №922/4355/14.

У відповідності до ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову у даній справі.

В силу ч. 1 ст.129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, таким чином, враховуючи відмову у задоволені позовних вимог, судовий збір підлягає покладенню на позивача у повному обсязі і витрати на його сплату не підлягають відшкодуванню позивачу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 233, 237-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили протягом двадцяти днів та може бути оскаржено в порядку, визначеному ст. 257 ГПК України, з урахуванням п.17.5 ч.1 Перехідних положень ГПК України.

Суддя                                 А.Р. Ейвазова