КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2018 р. Справа№ 910/16014/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Київський завод шампанських вин «Столичний»

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017

у справі №910/16014/17 (суддя Я.В. Маринченко)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Південний регіон»

до Публічного акціонерного товариства «Київський завод шампанських вин «Столичний»

про стягнення 3 363 604,40 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Південний регіон» (надалі - ТОВ «Південний регіон») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київський завод шампанських вин «Столичний» (надалі - ПАТ «КЗШВ «Столичний») про стягнення заборгованості у розмірі 3 363 604,40 грн, з яких 2 879 749,00 грн основного боргу, 331 174,32 грн пені, 39 245,33 грн 3% річних та 113 435,80 грн інфляційних втрат, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором поставки №11 від 08.02.2017 щодо своєчасної та повної оплати за отриманий товар.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/16014/17 позов задоволено частково, стягнуто з ПАТ «КЗШВ «Столичний» на користь ТОВ «Південний регіон» 2 879 749,00 грн заборгованості, 38 926,35 грн 3% річних, 110 442,73 грн інфляційних втрат, 330 868,69 грн пені та витрати по сплаті судового збору в сумі 50 399,81 грн, в іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту належного виконання позивачем договірного зобов'язання з поставки товару та відсутності доказів його оплати відповідачем. При цьому, суд дійшов висновку, що відсутність узгодженого сторонами графіку жодним чином не змінює строк оплати, який визначено сторонами в умовами договору, а саме, через 30 календарних днів від дати поставки партії товару, у зв'язку з чим заявлені позовні вимоги визнав обґрунтованими.

Не погоджуючись із рішенням суду, ПАТ «КЗШВ «Столичний» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд визнав встановленими, з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про те, що відсутність погодженого сторонами графіку оплати не впливає на обов'язок відповідача здійснити оплату лише через 30 днів від дати поставки партії товару; судом не надано належної оцінки зверненню відповідача з пропозицією укласти та підписати такий графік; суд дійшов помилкового висновку щодо настання строку на оплату товару з огляду на відсутність погодженого графіку; судом не враховано, що позивачем не було вчинено дій, передбачених договором щодо досудового порядку вирішення спору; місцевий господарський суд, порушуючи норми процесуального права, не спростував доводів відповідача про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «КЗШВ «Столичний» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/16014/17, встановлено ТОВ «Південний регіон» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2018 розгляд апеляційної скарги ПАТ «КЗШВ «Столичний» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/16014/17 призначено на 26.02.2018.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач наголосив на безпідставності доводів відповідача, який вважає, що кінцевий розрахунок за договором поставки має визначатися виключно за погодженим сторонами графіком платежів. Останній також зауважив, що відповідачем не було вчинено жодних дій для узгодження та затвердження графіку оплати за вже отриманий товар.

23.02.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення пов'язаних з нею справ, а саме, справи №916/298/18, яка перебуває у провадженні Господарського суду Одеської області за позовом ПАТ «КЗШВ «Столичний» до ТОВ «Південний регіон» про тлумачення умов договору поставки №11 від 08.02.2017 та справи №916/283/18, яка перебуває у провадженні Господарського суду Одеської області за позовом ПАТ «КЗШВ «Столичний» до ТОВ «Південний регіон» про визнання недійсним договору поставки №11 від 08.02.2017, на підставі якого заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості у даній справі, а тому, на думку відповідача, існує об'єктивна неможливість розгляду останньої.

Вислухавши з приводу заявлених клопотань пояснення представників скаржника та заперечення на клопотання представників позивача, колегія суддів дійшла висновку про їх необґрунтованість та постановила відповідну ухвалу про відмову в задоволенні клопотань про зупинення провадження у справі №910/16014/17.

У судовому засіданні 26.02.2018 представником відповідача було заявлено про відвід судовій колегії у складі головуючого судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Дикунської С.Я. від розгляду апеляційної скарги ПАТ «КЗШВ «Столичний» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі №910/16014/17.

Заяву мотивовано тим, що вказаною колегією суддів було відмовлено у задоволенні клопотань про зупинення провадження у справі без наведення правових підстав, наслідком чого стала неможливість доведення з боку відповідача у будь-який інший спосіб власної правової позиції по справі.

Наведене, на думку представника відповідача, вказує на упередженість колегії суддів, викликає сумнів у їх об'єктивності, свідчить про їх пряму заінтересованість в результаті розгляду справи та високу ймовірність ухвалення судового рішення апеляційною інстанцією у складі вказаної колегії суддів на користь позивача - ТОВ «Південний регіон».

Представники позивача проти заяви про відвід суддів заперечили, вказуючи, що подача такої заяви свідчить про зловживання стороною своїми процесуальними правами, а тому має бути залишена без розгляду.

Вислухавши думку представників сторін, колегія суддів вважає за необхідне заяву представника ПАТ «КЗШВ «Столичний» про відвід колегії суддів залишити без розгляду, з огляду на наступне.

В силу приписів частини 1 статті 43 ГПК України, учасники процесу та їх представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

При цьому, варто зауважити, що у відповідності до частини 3 статті 38 ГПК України відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів до дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Відповідач вказує, що дана заява про відвід заявляється одразу (у той самий день) після обізнаності із обставинами (відмова у задоволенні клопотань про зупинення провадження у справі), якими цей відвід обґрунтовується, а тому на думку позивача, є тим винятковим випадком, коли заяву про відвід можливо подати поза межами строку, визначеного частиною 3 статті 38 ГПК України.

Приписами частини 4 статті 35 ГПК України визначено, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Сама по собі незгода відповідача з процесуальними рішеннями вказаної колегії суддів в частині відмови у задоволенні клопотань про зупинення не є підставою для відводу згідно з вищезазначеними нормами Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 43 цього Кодексу, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Виходячи з системного аналізу наведених норм, судова колегія вважає, що представник відповідача, подаючи заяву про відвід колегії суддів саме з викладених в ній підстав, вдається до зловживань процесуальними правами, наданими йому, як стороні судового процесу.

Згідно з частиною 3 статті 43 ГПК України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає заяву ПАТ «КЗШВ «Столичний» про відвід головуючого судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Дикунської С.Я. від розгляду апеляційної скарги ПАТ «КЗШВ «Столичний» необґрунтованою, розцінює дії відповідача щодо подачі такої заяви, як зловживання стороною своїми процесуальними правами у відповідності до п.1 частини 2 статті 43 ГПК України.

У судовому засіданні представники скаржника підтримали вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представники відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечили, вважають її безпідставною та необґрунтованою, у зв'язку з чим просили суд апеляційної інстанції відмовити в її задоволенні, а судове рішення залишити без змін.

26.02.2018 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення має бути залишеним без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 08.02.2017 між ТОВ «Південний регіон» (у тексті договору - постачальник) та ПАТ «КЗШВ «Столичний» (у тексті договору - покупець) було укладено договір поставки №11 (далі - договір), відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти і оплатити виноматеріал шампанський необроблений (товар) для виробництва ігристих вин (шампанського) в наступному асортименті, орієнтовній кількості і за вказаними нижче цінами: Рислінг, врожаю 2016 року, в кількості 23000 Дал, вартістю 11533500 грн разом з ПДВ та Шардоне, врожаю 2016 року, кількістю 27000 Дал, вартістю 4570500 грн разом з ПДВ.

Згідно з п. 1.2 договору загальна сума договору складає сумарну вартість товару, поставленого протягом дії даного договору.

Відповідно до п. 1.3 договору товар (виноматеріал) поставляється партіями автомобільним транспортом. Партією поставки є один автомобіль.

Пунктом 2.1 договору визначено, що покупець проводить оплату кожної отриманої партії виноматеріалу шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника, через 30 (тридцять) календарних днів від дати поставки партії товару, згідно затвердженого сторонами графіку.

За умовами п. 2.2 договору датою поставки партії товару вважається дата, зазначена у відповідній товарно-транспортній накладній за якою здійснюється поставка.

Відповідно до п. 5.1 договору, у разі невиконання чи неналежного виконання сторонами взятих на себе за даним договором зобов'язань до винної сторони застосовуються санкції, передбачені чинним законодавством України.

Згідно з п. 8.1 договору останній набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.08.2017.

Вимоги позивача у справі обґрунтовані тим, що на виконання умов договору позивач поставив відповідачеві товар на загальну суму 2 879 749,00 грн, однак, в порушення умов договору, відповідач своєчасно та у повному обсязі за отриманий товар не розрахувався, у зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість у розмірі 2 879 749,00 грн, яку разом із нарахованими на неї інфляційними втратами, 3% річних та пенею позивач просив стягнути з відповідача.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору місцевий господарський суд правильно зазначив, що такий за своєю правовою природою є договором поставки товару, за яким у відповідності до статті 265 Господарського Кодексу України (надалі - ГК України), одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне положення містить ст. 712 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та відповідно до ч. 2 якої визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Отже, укладення ТОВ «Південний регіон» та ПАТ «КЗШВ «Столичний» вищевказаного договору поставки було спрямоване на отримання останнім товару і одночасного обов'язку по здійсненню його оплати.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів зазначає, що факт здійснення господарської операції з передачі товару підтверджується, зокрема, первинними бухгалтерськими документами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції Закону України № 1724-VIII від

03.11.2016) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов'язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, згідно якого первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Підпунктом 2.5 пункту 2 згаданого Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Відповідно до п. 2.2 договору сторони погодили, що датою поставки партії товару вважається дата, зазначена у відповідній товарно-транспортній накладній (далі - ТТН) за якою здійснюється поставка.

Відповідно до п. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363 (надалі - Правила), ТТН - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно з п. 11.1 вищевказаних Правил основним документом на перевезення вантажів є ТТН, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. ТТН може оформлюватись суб'єктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім'я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Пунктом 11.4 Правил визначено, що ТТН на перевезення вантажів автомобільним транспортом замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів.

Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри ТТН підписом і при необхідності печаткою (штампом). Після прийняття вантажу згідно з ТТН водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр ТТН залишається у замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається перевізнику (п.п. 11.5-11.6. Правил).

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту виконання господарської операції про передачу відповідачеві товару на загальну суму 2 879 749,00 грн позивачем було надано суду видаткові накладні №1 від 15.02.2017, №2 від 17.02.2017, №3 від 22.02.2017, №4 від 22.02.2017, №5 від 07.03.2017, №6 від 15.03.2017, №7 від 05.04.2017, товарно-транспортні накладні №000001 від 15.02.2017, №000002 від 17.02.2017, №000004 від 22.02.2017, №000003 від 22.02.2017, №000005 від 07.03.2017, №000006 від 15.03.2017, №000007 від 05.04.2017 та довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей (а.с. 19-37).

Колегією суддів встановлено, що зазначені видаткові накладні та товарно-транспортні накладні підписані без зауважень та заперечень уповноваженими особами обох сторін, підписи яких скріплені печатками юридичних осіб, оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення «Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363, а тому є належними та допустимими доказами на підтвердження факту поставки позивачем товару відповідачеві на виконання умов договору.

Враховуючи викладене, у відповідача перед позивачем виник обов'язок здійснити оплату за поставлений товар на загальну суму 2 879 749,00 грн.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та визнається обома сторонами, станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду поставлений за вказаними накладними товар на суму 2 879 749,00 грн відповідач не оплатив.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами договору (п. 2.1) сторони погодили, що покупець проводить оплату кожної отриманої партії виноматеріалу шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника, через 30 (тридцять) календарних днів від дати поставки партії товару, згідно затвердженого сторонами графіку.

Таким чином, відповідач повинен був оплатити поставлений товар за видатковою накладною №1 від 15.02.2017 - до 17.03.2017, за видатковою накладною №2 від 17.02.2017 - до 19.03.2017, за видатковою накладною №3 від 22.02.2017 - до 24.03.2017, за видатковою накладною №4 від 22.02.2017 - до 24.03.2017, за видатковою накладною №5 від 07.03.2017 до 06.04.2017, за видатковою накладною №6 від 15.03.2017 - до 14.04.2018, за видатковою накладною №7 від 05.04.2017 - до 05.05.2017.

Однак, відповідач у встановлений строк поставлений товар не оплатив, у зв'язку з чим у останнього утворилася заборгованість в сумі 2 879 749,00 грн.

Разом з тим, доводи апелянта про те, що відповідач не може вважатися таким, що прострочив виконання свого зобов'язання з оплати товару, посилаючись на відсутність узгодженого між сторонами графіку платежів, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими ч. 1 ст. 692 ЦК України (лист Вищого господарського суду України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права»).

Як було зазначено вище, при укладенні договору сторонами визначено, що покупець проводить оплату через 30 (тридцять) календарних днів від дати поставки партії товару, згідно затвердженого сторонами графіку (п. 2.1 договору).

У матеріалах справи наявний наданий відповідачем графік здійснення оплати за товар (додаток №1 від 08.09.2017 до договору поставки №11 від 08.02.2017), який підписаний лише ПАТ «КЗШВ «Столичний» (а.с. 77).

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в матеріалах справи відсутній узгоджений сторонами графік здійснення оплати за товар, однак, його відсутність жодним чином не змінює строк оплати, який визначено сторонами в умовах договору, та не впливає на наявність у покупця обов'язку оплатити кожну з отриманих партій товару через 30 календарних днів від дати її поставки, яка чітко зазначена у ТТН та видаткових накладних.

Крім того, пункт 4.5 договору визначає, що право власності на виноматеріал переходить в момент отримання виноматеріалу покупцем на складі, що додатково підтверджує правомірність та обґрунтованість доводів позивача про обов'язок відповідача здійснити оплату.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

За змістом ч. 4 ст. 612 ЦК України, прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, коли він не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Посилаючись на безпідставність заявлених позивачем вимог, відповідач зазначає, що його обов'язок з оплати не міг бути виконаний до затвердження передбаченого п. 2.1 договору графіку оплати, якого не відбулося через прострочення позивача, який ухилявся від підписання примірника додаткової угоди до договору поставки.

З огляду на умови п.п. 2.1, 2.2, 4.5 договору поставки, що містять конкретні положення щодо строку оплати товару, факт непідписання позивачем наданого відповідачем графіку оплати товару не є тією обставиною, внаслідок якої не настало прострочення боржника. Вищенаведене не спростовує наявність у відповідача зобов'язання, встановленого п. 2.1. договору, по оплаті товару через 30 календарних днів від дати поставки партії товару.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що договір поставки датований 08.02.2017, а поставка товару за цим правочином була здійснена у період з лютого по квітень 2017 року.

Судова колегія критично ставиться до листа, направленого відповідачем на адресу позивача разом із додатковою угодою з графіком оплат, адже з такою пропозицією відповідач звернувся лише 11.09.2017, тобто майже через півроку після останньої поставки товару (а.с. 78).

Враховуючи ті обставини, що отримання товару відповідачем не заперечується, строк оплати відповідно до даного договору настав, доказів оплати товару відповідачем не надано, за наявності боргу перед позивачем, розмір якого підтверджується матеріалами справи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 2 879 749,00 грн є обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань щодо своєчасної та повної оплати за отриманий товар позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 39 245,33 грн та інфляційних втрат у сумі 113 435,80 грн, нарахованих на заборгованість відповідача за кожною видатковою накладною окремо.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є правомірними.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції правильно встановив, що при її здійсненні позивачем були допущені арифметичні помилки.

Відповідно до розрахунку суду першої інстанції, перевіреного апеляційним судом, розмір інфляційних втрат становить 110 442,73 грн, 3% річних - 38 926,35 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а тому вказані позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань щодо своєчасної та повної оплати за отриманий товар позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені, нарахованої на заборгованість відповідача за кожною видатковою накладною окремо, яка за розрахунком позивача складає 331 174,32 грн.

Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, зокрема, стягнення пені та порядок її нарахування, передбачено ст. 549 ЦК України, ст.ст. 230-232 ГК України, а також Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 5.5 договору сторони погодили, що за порушення терміну оплати товару, згідно з п. 2.1 договору, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожний календарний день прострочення платежу.

В силу наведених умов договору та вимог законодавства, враховуючи несвоєчасне здійснення відповідачем оплати за отриманий товар, для останнього виникає обов'язок сплати пені, як штрафної санкції за порушення виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що її розмір становить 330 868,69 грн, а тому вказана позовна вимога підлягає задоволенню частково.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, а саме, стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором поставки №11 від 08.02.2017 у розмірі 3 359 986,77 грн, з яких 2 879 749,00 грн основного боргу, 38 926,35 грн 3% річних, 110 442,73 грн інфляційних втрат та 330 868,69 грн пені. В іншій частині позову, а саме, у стягненні 318,98 грн 3% річних, 2 993,07 грн інфляційних втрат та 305,63 грн пені необхідно відмовити.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність доводів відповідача щодо недотримання позивачем визначеного п.п. 7.1 та 7.2 договору досудового порядку вирішення спору, оскільки відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 у справі №1-2/2002, право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Частиною 1 статті 6 ГПК України в редакції Закону України №1798-ХІІ від 06.11.1991, яка була чинна станом на час прийняття оскаржуваного рішення, передбачено, що підприємства та організації, що порушили майнові права і законні інтереси інших підприємств та організацій, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення претензії.

Крім того, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом.

Також судова колегія відхиляє як безпідставні твердження скаржника про порушення судом першої інстанції під час розгляду справи норм процесуального права в частині порушення засад змагальності та принципу рівності всіх учасників судового процесу перед законом, оскільки такі не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі № 910/16014/17 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ПАТ «КЗШВ «Столичний» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київський завод шампанських вин «Столичний» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі № 910/16014/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2017 у справі № 910/16014/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/16014/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 05.03.2018.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук