ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2018 року м. ОдесаСправа № 916/2871/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Разюк Г.П.,

суддів: Діброви Г.І., Лашина В.В.,

при секретарі судового засідання Молодові В.С.

за участю представників учасників справи:

від прокуратури - ОСОБА_1, посвідчення № 031420, дата видачі : 19.01.15;

від позивача - ОСОБА_2, довіреність № 266, дата видачі: 07.11.17;

від відповідача - ОСОБА_3, директор, паспорт серія № КМ1879757, дата видачі: 14.03.14;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора Одеської області

на рішення Господарського суду Одеської області від 14.12.2017 року, проголошене о 14:15 суддею Демешиним О.А. у м.Одесі, повний текст якого складено 14.12.2017,

у справі №916/2871/17

за позовом Керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури в інтересах держави

в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств

в особі Одеського відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств

до Фермерського господарства „ПЕРЛИНА СТРУМКА

про стягнення 189090,08 грн,

В С Т А Н О В И В :

22 листопада 2017р. Керівник Білгород-Дністровської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств в особі Одеського відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств /далі по тексту Фонд/ звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Фермерського господарства (далі ФГ) „ПЕРЛИНА СТРУМКА про стягнення 80 000 грн. основного боргу за договором №3 від 23.08.2005р. щодо повернення до бюджету наданої фінансової допомоги та 109 090,08 грн інфляційних втрат, нарахованих у звязку із невиконанням відповідачем своїх зобовязань.

Крім того, прокурор просив стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 14.12.2017 встановлено факт невиконання відповідачем зобов'язань за договором, але у задоволенні позову відмовлено з огляду на пропуск строку позовної давності, про застосування якого заявлено стороною.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, Заступник прокурора Одеської області звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржене рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, зокрема ч. 2 ст. 509, ст.ст. 525, 526,ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України, ст. 193 ГК України та ст.ст. 43,84 ГПК України, п.1,4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення».

Також прокурор посилається на те, що судом першої інстанції не враховано тієї обставини, що фінансова допомога надавалася відповідачу з державних коштів на підставі Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті, для надання підтримки фермерським господарствам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.2004 р. № 1102, а за приписами ч. 2 ст. 50 Бюджетного кодексу України позовна давність на вимоги щодо погашення такої заборгованості не поширюються.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач спростовує доводи апеляційної скарги зазначаючи, що до спірних правовідносин ст. 50 Бюджетного кодексу України не може застосовуватись, оскільки договір був укладений до набрання чинності прийнятого пізніше Бюджетного кодексу України, нормами якого встановлено непоширення позовної давності на погашення такої заборгованості, та просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вислухавши пояснення прокурора, директора відповідача та представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги судова колегія дійшла до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено господарським судом першої інстанції, 23.08.2005 між Фондом та ФГ „ПЕРЛИНА СТРУМКА було укладено договір № 3 (далі - Договір) про надання фінансової підтримки (допомоги) фермерському господарству, згідно умов якого Фонд зобов'язався надати відповідачу фінансову підтримку (допомогу) на зворотній основі в сумі 80000 грн., а той зобов'язався використати її за цільовим призначенням ї повернути у визначений даним договором строк.

Згідно з п. 3.2.1 Договору фінансова підтримка надається у безготівковому порядку платіжним дорученням шляхом переказу зазначеної у договорі суми фінансової підтримки (допомоги) на поворотній основі на поточний рахунок фермерського господарства, відкритий у банківській установі.

Пунктом 3.4.2 Договору визначено, що фермерське господарство було зобов'язане повернути кошти фінансової підтримки (допомоги) на поворотній основі Фонду згідно з встановленим графіком: до 10 жовтня 2008 року в сумі 10 000 грн.; до 10 жовтня 2009 року в сумі 35 000 грн.; до 10 жовтня 2010 року в сумі 35 000 грн. на спеціальний рахунок державного бюджету України. Кінцевий термін повернення заборгованості по фінансовій підтримці (допомозі) до 10 жовтня 2010року.

За приписами п. 4.1 Договору, останній набуває чинності з дати його укладення та діє до часу повного погашення фермерським господарством заборгованості (фінансової підтримки, пені).

Пунктом 5.1 Договору сторони передбачили, що відповідно до чинного законодавства України у випадку прострочення терміну виконання зобовязання по поверненню коштів фінансової підтримки (допомоги) Фонду ФГ «ПЕРЛИНА СТРУМКА» зобовязане сплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу.

Платіжним дорученням № 1 від 05.09.2005 Фонд перерахував на рахунок ФГ „ПЕРЛИНА СТРУМКА 80000 грн. фінансової підтримки, чим виконав свої зобов'язання у повному обсязі.

Проте, відповідачем зобов'язання за Договором не виконано та одержані від Фонду грошові кошти у сумі 80 000 грн. не були повернуті у встановлені строки, що і стало підставою для звернення керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури з відповідним позовом.

Згідно зі ст.ст. 526, 629 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Отже, судом першої інстанції правомірно зазначено, що факт наявності заборгованості відповідача у сумі 80 000 грн. підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем, а твердження скаржника про порушення місцевим судом ч. 2 ст. 509, ст.ст. 525, 526,ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України, ст. 193 ГК України суперечать зазначеному висновку суду, отже є необґрунтованими та не заслуговують на увагу колегії суддів.

Проте, відповідача не притягнуто до відповідальності, оскільки ним до прийняття рішення у справі подано заяву про застосування строків позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.267 ЦК України).

Висновок суду про те, що в даному випадку строк позовної давності сплинув відповідає фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства. Так, відповідно до ч. ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (п. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України).

У зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків.

Крім того, згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

В матеріалах справи відсутні докази переривання перебігу позовної давності і умовами укладеного між сторонами договору передбачено, що кінцевим терміном повернення заборгованості по фінансовій підтримці (допомозі) є 10.10.2010р., отже суд першої інстанції дійшов правомірного висновку що строк позовної давності сплив 11.10.2013р.

При цьому посилання заступника прокурора на безпідставне незастосування до спірних правовідносин строків позовної давності згідно із приписами ст. 50 Бюджетного кодексу України, судова колегія вважає помилковими з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Конституційний Суд України в рішенні № 1-рп/99 від 09.02.1999 зазначив, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено лише шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Отже, нормативно-правовий акт починає діяти в часі з моменту набрання чинності і припиняє із втратою ним чинності, тобто до подій та фактів застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативно-правових актів має загальний характер і є загальним принципом права.

Згідно із Прикінцевими та перехідними положеннями Бюджетного кодексу України цей Кодекс набирав чинності з 1 січня 2011 року. Прикінцеві та перехідні положення названого Кодексу не містять вказівки про те, що його норми застосовуються до зобов'язань, строк виконання яких настав до набрання чинності даним Кодексом.

Відтак, оскільки в даному випадку строк виконання зобовязання за правовідносинами, які виникли між сторонами настав до набрання чинності 01.01.2011р. Бюджетним кодексом України, то на них розповсюджується дія ЦК України, а саме ст. 257 щодо загальної позовної давності, а тому судом першої інстанції обґрунтовано застосовано строки позовної давності та з підстав їх пропуску відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Крім того слід зазначити, що оскільки вимога щодо стягнення інфляційних втрат є похідною від вимоги про стягнення основного боргу в задоволенні, якої судом правомірно відмовлено, вона також не підлягає задоволенню.

За таких обставин, рішення місцевого господарського суду є законним та обґрунтованим і колегія не вбачає підстав для його скасування, отже апеляційну скаргу Заступника прокурора Одеської області залишає без задоволення.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 14.12.2017 року у справі №916/2871/17 залишити без змін, апеляційну скаргу Заступника прокурора Одеської області без задоволення.

Відповідно до ст.284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 20 днів, які обчислюються у відповідності до ст.288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 02 березня 2018 року о 12:00

Головуючий суддя Г.П. Разюк

Суддя Г.І. Діброва

Суддя В.В. Лашин