ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.03.2018

Справа № 910/23709/17

За позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 1 «А»)

до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація – 111 Голосіївського району» (03045, м. Київ, вул. Новопирогівська, 25/2)

про стягнення 250 321,87 грн.

Суддя Демидов В.О.

Представники сторін: не викликались

встановив :

Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» (далі - ПАТ «АК «Київподоканал») звернулося до господарського суду міста Києва із вказаною позовною заявою до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація-111 Голосіївського району» (далі - КП «ЖЕО-111 Голосіївського району») про стягнення 250 321,87 грн., з яких: 228 279,67 грн. інфляційних втрат та 22 042,20 грн. – 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов'язання перед позивачем, наявність якого підтверджена рішенням господарського суду м. Києва від 23.02.2015, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2015 у справі №910/29100/14, а тому ПАТ «АК «Київподоканал» просить стягнути з КП «ЖЕО-111 Голосіївського району» 3% річних у розмірі 22 042,20 грн. та інфляційні втрати у розмірі 228 279,67 грн., нараховані за період з 01.01.2015 по 01.12.2016.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.01.2018 відкрито провадження у справі №910/23709/17, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання); визначено сторонам у справі строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

02.02.2018 через відділ діловодства суду від КП «ЖЕО-111 Голосіївського району» надійшов відзив на позов з доказами його направлення позивачу, за змістом якого вбачається, що відповідач заперечує проти позовних вимог ПАТ «АК «Київводоканал», оскільки, на думку відповідача, стягнення інфляційних витрат та 3% річних є невід'ємною складовою боргу, яка станом на дату звернення позивача з даним позовом є погашеною.

09.02.2018 через відділ діловодства суду від ПАТ «АК «Київводоканал» надійшла відповідь на відзив відповідача з доказами її направлення відповідачу, в якому позивач вказує, що наявність судового рішення про стягнення спірної суми боргу та нарахованих на неї інфляційних витрат та 3% річних за період, що передував винесенню такого рішення, не нівелює право позивача на стягнення інфляційних витрат та 3% річних за період, що слідував після прийняття відповідного судового рішення до фактичної сплати відповідачем суми боргу.

Відповідач своїм правом на подання заперечень на відповідь на відзив у визначений судом у відповідності до господарського процесуального закону строк не скористався.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив такі фактичні обставини справи.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.02.2015 у справі №910/29100/14 позов ПАТ «АК «Київводоканал» задоволено частково, стягнуто з КП «ЖЕО-111 Голосіївського району» на користь ПАТ «АК «Київводоканал» основний борг у розмірі 383 069,59 грн., інфляційні втрати у розмірі 37 481,68 грн., 3% річних у розмірі 4 392,32 грн., пеню у розмірі 18 184,43 грн., штраф у розмірі 19 153,48 грн. та 9 246,21 грн. судового збору. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2015 у справі №910/29100/14 апеляційну скаргу ПАТ «АК «Київводоканал». Залишено без задоволення, а рішення господарського суду м. Києва від 23.02.2015 без змін.

Вказаними судовими рішеннями у справі №910/29100/14 встановлено факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем за договором на постачання питної води та приймання вод через приєднані мережі №06368/2-01 від 10.02.2006, укладеного між сторонами в частині своєчасної оплати наданих позивачем послуг, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 383 069,59 грн., яку суд і стягнув з відповідача.

Як стверджує позивач та не заперечується відповідачем, на виконання вказаних судових рішень КП «ЖЕО-111 Голосіївського району» здійснювало перерахування коштів ПАТ «АК «Київводоканал» частинами, а саме: 29.09.2016 у розмірі 4479,67 грн., 02.12.2016 у розмірі 467 048,04 грн.

На підтвердження здійснення відповідачем наведених виплат на виконання рішення господарського суду м. Києва від 23.02.2015, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2015 у справі №910/29100/14, позивачем долучено до матеріалів справи банківські виписки по рахунку станом на вказані дати платежів, листи з інформацією щодо зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок ПАТ «АК «Київводоканал», листи з відомостями про розподіл коштів.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення позову у повному обсязі з таких підстав.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частина 1 ст. 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст. ст. 76-79 ГПК України)

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За приписами ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до положень ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Положеннями ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

При цьому, за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Аналогічні висновки містились у п. 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

У постанові Верховного Суду України від 12.09.2011 у справі №6/433-42/183 висловлена позиція, відповідно до якої положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не обмежують права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу; чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Водночас, відповідно до положень п. 30.1 ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Отже, з урахуванням викладеного, відповідачем виконувались свої зобов'язання за договором шляхом часткового перерахунку сум заборгованості на рахунок позивача з простроченням, а саме: 29.09.2016 у розмірі 4479,67 грн., 02.12.2016 у розмірі 467 048,04 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічний висновок викладений у п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

На підставі норм ст. 625 ЦК України позивач нарахував відповідачу до стягнення 3% річних у розмірі 22 042,20 грн. та інфляційні втрати у розмірі 228 279,67 грн. за період з 01.01.2015 по 01.12.2016.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок сум інфляційних втрат, трьох відсотків річних, судом встановлено, що позивачем вказаний розрахунок здійснено вірно.

Доводи відповідача про неможливість стягнення інфляційних витрат та 3% річних, нарахованих за період невиконання ним зобов'язання після сплати суми основного боргу є необґрунтованими та не базуються на нормах матеріального законодавства, оскільки норми ст. 625 ЦК України надають право кредитору вимагати від боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, повернення не тільки основного боргу, а й сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три відсотки річних від простроченої суми, які є фактично платою за користування боржником грошовими коштами кредитора за весь період прострочки виконання грошового зобов'язання, а також пені. Зазначені норми не обмежують права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується і після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Тобто, обов'язок оплатити основний борг, а також обов'язок оплатити нараховані на основний борг пеню, три відсотки річних та інфляційні втрати, є подільними один від одного зобов'язаннями, хоча і є взаємопов'язаними між собою; крім того, норми цивільного законодавства не ставлять в залежність одночасність вимог кредитора на стягнення з боржника основної заборгованості від одночасності права вимоги на стягнення трьох відсотків річних, інфляційних та пені у зв'язку з простроченням основного грошового зобов'язання.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Вищого господарського суду України від 09.07.2013 у справі №7/113-12 та від 13.06.2017 у справі №914/2743/16.

За таких обставин позов підлягає задоволенню у повному обсязі з покладенням на відповідача судових витрат у справі на підставі положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 74, ст.ст. 76-79, ст. 86, ст. 123, ст. 129, ст.ст. 232-233, ст.ст. 237- 238, ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація – 111 Голосіївського району» (03045, м. Київ, вул. Новопирогівська, 25/2, код 26385463) на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 1 «А», код 03327664) 3% річних у розмірі 22 042 (двадцять дві тисячі сорок дві) грн. 20 коп., інфляційні втрати у розмірі 228 279 (двісті двадцять вісім тисяч двісті сімдесят дев’ять) грн. 67 коп. та судовий збір у розмірі 3 754 (три тисячі сімсот п’ятдесят чотири) грн. 83 коп., видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Повне рішення складене та підписане 07.03.2018.

Суддя В.О. Демидов