КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2018 р. м. Київ Справа№ 910/14828/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання Григораш Н.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 28.02.2018 (не з'явились)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Підприємства "Сантех-Світ" з іноземною інвестицією на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 (повний текст підписано 08.11.2017)

у справі №910/14828/17 (суддя Гумега О.В.)

за позовом Підприємства "Сантех-Світ" з іноземною інвестицією

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "ХРЕЩАТИК"

про визнання недійсним договору іпотеки та всіх договорів про внесення змін до нього

В судовому засіданні 28.02.2018 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 Підприємство "Гассіб" з іноземною інвестицією (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "ХРЕЩАТИК" (відповідач) про визнання недійсним Договору іпотеки № 03/13-2 від 30.09.2013, укладеного між Підприємством "Гассіб" з іноземною інвестицією та Публічним акціонерним товариством "Комерційний Банк "ХРЕЩАТИК", посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О.О., зареєстрованого в реєстрі за № 2807 (далі - Договір іпотеки), а також усіх договорів про внесення змін до вказаного договору іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний Договір іпотеки та договори про внесення змін до нього були підписані директором Підприємства "Гассіб" з іноземною інвестицією Гассіб К.М., який діяв на підставі Статуту підприємства. Однак, як зазначив позивач, директору позивача не було надано повноважень на укладення такого роду договорів, які передбачають потенційну можливість позбавлення підприємства належного йому майна, тобто оспорюваний Договір іпотеки та всі договори про внесення до нього змін вчинені представником позивача з перевищенням повноважень, у зв'язку з чим, на думку позивача, підлягають визнанню недійсними.

18.09.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про забезпечення позову, відповідно до якого позивач просив вжити заходи забезпечення позову, а саме заборонити будь-яким особам вчиняти дії, спрямовані на заміну власника майна, що є предметом Договору іпотеки, а саме нежиле приміщення № 34 (в літ. А), загальною площею 49,5 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ вул. Червоноармійська, 72.

Розглянувши вказане клопотання, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в його задоволенні з підстав необґрунтованості та недоведеності.

У відзиві на позов відповідач зазначив, що підписанню Кредитного договору та Договору іпотеки, передувало засідання чергової загальної асамблеї компанії "Меркурі Трейдинг Компані" від 11.03.2010, на якому власники компанії вирішили надати згоду на отримання Підприємством "Гассіб" з іноземною інвестицією кредиту на суму до 20 млн. євро та уповноважили директора підприємства "Гассіб" самостійно визначати всі істотні умови кредитних угод та угод щодо забезпечення та підписання всіх необхідних документів. Крім того, підписанню Кредитного договору та Договору іпотеки передувало засідання чергової загальної асамблеї компанії "Гассіб лімітед" s.a.r.l. від 17.03.2010, на якому власники компанії вирішили надати згоду на отримання Підприємством "Гассіб" з іноземною інвестицією кредиту на суму до 20 млн. євро та уповноважили директора підприємства "Гассіб" самостійно визначати всі істотні умови кредитних угод та угод щодо забезпечення та підписання всіх необхідних документів.

Відповідач також зазначив, що Договір іпотеки було укладено 13.09.2013, а з позовом про визнання цього договору недійсним позивач звернувся лише у вересні 2017, тобто з пропуском строку позовної давності.

06.11.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про приєднання документів до матеріалів справи, зокрема, копій договорів про внесення змін до Договору іпотеки № 03/13-2 від 30.09.2013, копії Статуту Підприємства "Гассіб" з іноземною інвестицією, затвердженого зборами засновників, протокол № 3 від 27.02.2012.

Згідно наведеного клопотання позивач також повідомив суд, що за рішенням зборів засновників Підприємства "Гассіб" з іноземною інвестицією від 29.09.2017 підприємство змінило назву на Підприємство "Сантех-Світ" з іноземною інвестицією, а на позачергових зборах засновників Підприємства "Сантех-Світ" з іноземною інвестицією від 03.10.2017 прийнято рішення про припинення Підприємства "Сантех-Світ" з іноземною інвестицією шляхом ліквідації відповідно до чинного законодавства у зв'язку з незадовільним фінансовим станом підприємства, а також відсутністю можливості здійснення ним подальшої господарської діяльності.

Розглянувши вказане клопотання, суд першої інстанції дійшов висновку про його задоволення та необхідність зміни найменування позивача з Підприємства "Гассіб" з іноземною інвестицією на Підприємство "Сантех-Світ" з іноземною інвестицією.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі №910/14828/17 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд з посиланням на ст.ст. 15, 16, 92, 202, 203, 204, 205, 207, 208, 215, 216, 239, 546, 572, 575 626, 627, 628, 629, 638, 1049, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 180, 181, Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 3, 7, 18, 37 Закону України "Про іпотеку" виходив з того, що позивачем не надано доказів, що оспорюваний договір та всі договори про внесення змін до нього укладені особою, яка не мала на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, а відповідно і наявності підстав для визнання недійсними договору іпотеки №03/13-2 від 30.09.2013 та всіх договорів про внесення змін до нього.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального права, рішення прийнято за неповного з'ясування обставин справи та фактичних даних, на яких ґрунтується позов.

Апелянт зазначає, що судом при вирішенні справи не взято до уваги п.3.5 Статуту (дата реєстрації 27.02.2012), який діяв на момент укладання договору, відповідно до якого підприємство здійснює володіння, користування та розпорядження своїм майном у відповідності до рішень засновників підприємства. Апелянт вказує, що таке рішення прийнято не було, а про прийняття такого рішення лише зазначав відповідач у судовому засіданні.

Одночасно апелянт посилається на те, що відповідач знав про відсутність у директора підприємства "Гассіб" з іноземною інвестицією повноважень на укладення та підписання договору іпотеки, оскільки загальні збори підприємства не надали такої письмової згоди при укладенні спірного договору. Так, за твердженнями апелянта, ПАТ "КБ "Хрещатик" було обізнаний про те, що при укладенні та підписанні договорів про внесення змін до іпотечного договору загальні збори товариства не надавали директору відповідних повноважень на вчинення таких дій стосовно укладення такого роду правочинів.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу позивача 08.12.2017 передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.12.2017 у справі №910/14828/17 колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 07.02.2018.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.12.2018 у справі №910/14828/17 задоволено клопотання Підприємства "Сантех-Світ" з іноземною інвестицією про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.02.2018 у справі №910/14828/17 розгляд справи відкладено на 28.02.2018 у зв'язку з неявкою представників сторін, судове засідання призначено у режимі відеоконференції.

Представники позивача та відповідача в судове засідання апеляційної інстанції 28.02.2018 як до Київського апеляційного господарського суду, так і до Господарського суду Вінницької області, якому згідно ухвали Київського апеляційного господарського суду від 07.02.2018 було доручено забезпечення проведення відеоконференції, не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини їх неявки суду невідомі.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази (т.2, а.с. 59-60).

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представників сторін обов'язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутність представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Пунктом 9 ч.1 Перехідних положень ГПК України, що набрав чинності 15.12.2017, роз'яснено, що справи у суді апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.02.2012 між Публічним акціонерним товариством "Комерційний Банк "ХРЕЩАТИК" (кредитор) та Підприємством "Гассіб" з іноземною інвестицією (позичальник) було укладено Генеральний кредитний договір №06/12 (далі - Генеральний договір), за умовами п. 1.1 якого передбачено, що кредитор встановлює позичальнику ліміт кредитних операцій у розмірі 3 100 000,00 доларів США (три мільйони сто тисяч доларів США) терміном на 36 (тридцять шість) місяців з 27 лютого 2012 до 26 лютого 2015, в межах якого здійснюються кредитні операції в іноземній валюті долари США за окремими кредитними договорами, що будуть укладені в рамках цієї угоди (далі - Договори), в порядку і на умовах, передбачених цієї угодою та Договорами. При цьому Договори є невід'ємною частиною цієї угоди. Кредитні операції за цим договором - це операції між банком і позичальником з надання та повернення банківських кредитів відповідно до умов окремих кредитних договорів, яке у разі його виконання спричинить фактичне перерахування кредитних коштів відповідно до умов договорів.

Додатковими договорами № 1 від 22.08.2012, № 2 від 13.09.2012, № 3 від 21.12.2012, № 4 від 31.01.2013, № 4 від 27.08.2013, № 6 від 30.09.2013, № 7 від 20.12.2013, № 8 від 21.08.2014, № 9 від 05.12.2014, № 10 від 19.12.2014 до Генерального кредитного договору № 06/12 від 19.12.2014 сторони вносили зміни до вказаного договору, зокрема, в частині збільшення ліміту кредитних операцій, відсоткової ставки, забезпечення зобов'язань позичальника.

Так, відповідно до п. 1 Додаткового договору №4 від 31.01.2013 до Генерального кредитного договору №06/12 від 27.02.2012 сторони виклали розділи з 1 по 12 (включно) Генерального кредитного договору № 06/12 від 27.02.2012 в новій редакції, зокрема, пункт 1.1 в такій редакції: "Кредитор встановлює позичальнику ліміт кредитних операцій у розмірі 3 970 000 доларів США терміном на 25 місяців з 31.01.2013 до 26.02.2015, в межах якого здійснюються кредитні операції в іноземній валюті (долари США) за окремими кредитними договорами, що будуть укладені в рамках цього генерального договору (далі - Договори), в порядку і на умовах, передбачених цим Генеральним договором та Договорами. При цьому Договори є невід'ємною частиною цього Генерального договору".

Відповідно до п. 3 Додаткового договору №7 від 20.12.2013 до Генерального кредитного договору № 06/12 від 27.02.2012, п. 3.1. Генерального договору викладено в наступній редакції: "Згідно з діючим законодавством України виконання зобов'язань позичальника за цим Генеральним договором забезпечується: …3.1.5. іпотекою нежилих приміщень групи № 134 (в літ. А) загальною площею 49,5 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Червоноармійська, 72, що належить ПП "Гассіб", заставною вартістю у сумі 206 546,00 дол. США ) еквівалентно 1 650 922,18 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 20.12.2013)…".

В рамках Генерального кредитного договору №06/12 від 27.02.2012 були укладені Кредитний договір №06/12-2 від 22.08.2012, Кредитний договір №06/12-4 від 21.12.2012, Кредитний №06/12-5 від 27.08.2013, Кредитний договір №06/12-6 від 20.12.2013 з додатковими договорами до нього, Кредитний договір №06/12-7 від 21.08.2014 з додатковими договорами до нього, Кредитний договір №06/12-8 від 21.08.2014 з додатковими договорами до нього.

31.01.2013 між Публічним акціонерним товариством "Комерційний Банк "ХРЕЩАТИК" (кредитор) та Підприємством "Гассіб" з іноземною інвестицією (позичальник) було укладено Генеральний кредитний договір №03/13 (далі - Генеральний договір), за умовами п. 1.1 якого передбачено, що кредитор встановлює позичальнику ліміт кредитних операцій у розмірі 500 000,00 доларів США (п'ятсот тисяч доларів США) терміном на 24 (двадцять чотири) місяці з 31 січня 2013 до 30 січня 2015, в межах якого здійснюються кредитні операції в іноземній валюті долари США за окремими кредитними договорами, що будуть укладені в рамках цього договору (далі - Договори), в порядку і на умовах, передбачених цим Генеральним договором та Договорами. При цьому Договори є невід'ємною частиною цього Генерального договору. Кредитні операції за цим Генеральним договором - це операції між кредитором і позичальником з надання та повернення банківських кредитів відповідно до умов окремих кредитних договорів.

Додатковими договорами №2 від 30.09.2013, №4 від 30.01.2014, від 19.12.2014 до Генерального кредитного договору №03/13 від 31.01.2013 сторони вносили зміни до вказаного договору, зокрема, в частині збільшення ліміту кредитних операцій, відсоткової ставки, забезпечення зобов'язань позичальника.

Так, відповідно до п. 1 Додаткового договору №2 від 30.09.2013 до Генерального кредитного договору №03/13 від 31.01.2013 сторони виклали, зокрема, п. 1.1 Генерального кредитного договору №03/13 від 31.01.2013 в наступній редакції: "Кредитор встановлює позичальнику ліміт кредитних операцій у розмірі 1 490 000 доларів США терміном на 31 місяць до 29.08.2015, в межах якого здійснюються кредитні операції в іноземній валюті (долари США) за окремими кредитними договорами, що будуть укладені в рамках цього генерального договору (далі - Договори), в порядку і на умовах, передбачених цим Генеральним договором та Договорами. При цьому Договори є невід'ємною частиною цього Генерального договору".

Відповідно до п. 3 Додаткового договору №4 від 30.01.2014 до Генерального кредитного договору № 03/13 від 31.01.2013 сторони виклали п.3.1 Генерального кредитного договору №03/13 від 31.01.2013 в наступній редакції: "Згідно з діючим законодавством України виконання зобов'язань позичальника за цим Генеральним договором забезпечується: …3.1.4. іпотекою нежилих приміщень групи № 134 (в літ. А) загальною площею 49,5 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Червоноармійська, 72, що належить ПП "Гассіб", заставною вартістю у сумі 206 546,00 дол. США ) еквівалентно 1 650 922,18 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 30.01.2014)…".

В рамках Генерального кредитного договору №03/13 від 31 січня 2013 були укладені Кредитний договір №03/13-1 від 31 січня 2013, Кредитний договір №03/13-2 від 30 вересня 2013 з додатковими договорами до нього, Кредитний договір №03/13-3 від 30 січня 2014 з додатковими договорами до нього.

Предметом даного спору є вимоги позивача про визнання недійсним договору іпотеки №03/13-2 від 30.09.2013, укладеного між Підприємством "Гасіб" з іноземною інвестицією (заставодавець) та Публічним акціонерним товариство "Комерційний банк "Хрещатик" (заставодержатель), посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О.О., зареєстрованого в реєстрі за № 2807, в також усіх договорів про внесення змін до нього.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд зокрема зазначив, що відповідно до п.п. 4.1-4.3 Статуту підприємства директору було надано право без погодження із зборами засновників підприємства та без попереднього письмового дозволу самостійно укладати від імені підприємства договори, контракти, угоди, сума яких не перевищує еквівалент ЕUR 10 000 000 (десяти мільйонів Євро), з умов оспорюваного Договору іпотеки вбачається, що заставна вартість предмета іпотеки 206 546 доларів США, що не перевищує визначений Статутом еквівалент ЕUR 10 000 000 (десяти мільйонів Євро).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в позові, виходячи за наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, яким може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з ч. 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини другої стаття 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) також визначено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

У господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати, зокрема, що письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта (п. 3 вищенаведеної постанови Пленуму ВГСУ).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

За змістом п. 2.6 постанови пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 11 не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Аналогічні положення містяться і в статті 180 ГК України.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Частиною 1 статті 18 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 18 Закону України "Про іпотеку").

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Судом встановлено, що Договір іпотеки № 03/13-2 від 30.09.2013 та Договори про внесення змін до нього № 1 від 20.12.2013, № 2 від 30.01.2014, № 3 від 21.08.2014, № 4 від 05.12.2014 підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками сторін, а також посвідчені нотаріально. Зокрема, Договір іпотеки № 03/13-2 від 30.09.2013 посвідчений 30.09.2013 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О.О., зареєстрований в реєстрі за № 2807. Судом також прийнято до уваги надпис приватного нотаріусу Вінницького міського нотаріального округу Курановою О.О. щодо перевірки нотаріусом під час посвідчення правочину повноважень осіб - представників Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "ХРЕЩАТИК", Підприємства "Гассіб" з іноземною інвестицією, якими підписано оспорюваний правочин.

Керуючись приписами чинного на момент укладання оспорюваного договору цивільного та господарського законодавства України, судом встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, скріплено його підписами посадових осіб та печатками сторін, посвідчено нотаріально, а отже, за висновками суду, оспорюваний правочин було вчинено 30.09.2013, що фактично не заперечувалось сторонами.

Натомість, як стверджує позивач, оспорюваний Договір іпотеки вчинений директором позивача Гассіб Камаль Мішель з перевищенням повноважень, оскільки останньому не було надано повноважень на укладення такого роду договорів, які передбачають потенційну можливість позбавлення підприємства належного йому майна. Також, позивач зазначає, що директору позивача Гассіб Камаль Мішель не було надано повноважень на укладення та підписання договорів про внесення змін до Договору іпотеки.

Відповідно до ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє (ч. 1 ст. 239 ЦК України).

Як вбачається з договору іпотеки №03/13-2 від 30.09.2013, останній підписаний директором Підприємства "Гассіб" з іноземною інвестицією Гассіб Камаль Мішель, який діяв на підставі Статуту (нова редакція), державну реєстрацію змін якого зареєстровано 27.02.2012 державним реєстратором виконавчого комітету Вінницької міської ради, номер запису 8002945.

Судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного Договору іпотеки №03/13-2 від 30.09.2013 та Договорів про внесення змін до нього Підприємство "Гассіб" з іноземною інвестицією здійснювало свою діяльність на підставі Статуту, затвердженого зборами засновників Підприємства "Гассіб" з іноземною інвестицією, протокол № 3 від 27.02.2012 (далі - Статут).

Відповідно до п.1 Статуту Підприємство "Гассіб" з іноземною інвестицією (далі - підприємство) створено згідно з рішенням його засновників, з метою отримання прибутку, і задоволення суспільних потреб у продукції, товарах, роботах, послугах. Засновниками підприємства є: Ліванська компанія "Гассіб компані ЛТД (s.a.r.l.)" та Ліванська компанія "Меркурі Трейдінг" (офшорна компанія) (s.a.r.l.)".

Згідно з п. 4.1 Статуту Вищим органом управління підприємства є Збори засновників підприємства, які складаються з засновників або призначених ними представників. Виконавчим органом підприємства є Директор. Контроль за діяльністю Директора здійснюється Ревізійною комісією підприємства.

До виключної компетенції Зборів засновників належить, зокрема, надання згоди на укладення підприємством договору, контракту, угоди, правочину на суму, що перевищує еквівалент ЕUR 10 000 000 (десяти мільйонів Євро) (п.п. 4.1.8 п. 4.1 Статуту); відчуження майна підприємства на суму, що становить 50 і більше відсотків майна підприємства (п.п. 4.1.11 п. 4.1 Статуту).

Пунктом 4.2 Статуту передбачено, що виконавчим органом підприємства є Директор підприємства. Директор діє згідно з чинним законодавством України, цим Статутом, та має право в порядку визначеному цим Статутом самостійно вирішувати всі питання діяльності підприємства, за винятком питань, віднесених до виключної компетенції Зборів засновників.

Відповідно до п. 4.3 Статуту Директор підприємства виконує такі основні функції, зокрема, без довіреності здійснює всі дії від імені підприємства з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством та даним Статутом; є розпорядником майна та коштів підприємства з врахуванням зазначених у даному Статуті обмежень; укладає від імені підприємства договори, контракти, угоди, здійснює правочини, видає доручення, відкриває та закриває банківські рахунки.

Згідно з п. 4.3 Статуту Директор підприємства чи особа, яка на законних підставах його заміщає, без погодження із Зборами засновників підприємства та без попереднього письмового дозволу не має права: укладати від імені підприємства, без погодження з Зборами засновників, договори (контракти) угоди, чи вчиняти правочини, одноразова сума яких перевищує еквівалент ЕUR 10 000 000 (десяти мільйонів Євро). Директор підприємства підзвітний Зборам засновників і організовує виконання їх рішень. Заступники Директора підприємства діють у відповідності з посадовими інструкціями та розпорядженнями Директора.

З наведених вище положень Статуту підприємства вбачається право директора без погодження із Зборами засновників підприємства та без попереднього письмового дозволу самостійно укладати від імені підприємства договори, контракти, угоди, сума яких не перевищує еквівалент ЕUR 10 000 000 (десяти мільйонів Євро).

Згідно з п. 1.2 Договору іпотеки предметом іпотеки за цим договором є нежиле приміщення № 134 (в літ. А), загальною площею 49,5 кв.м.

Відповідно до п. 1.5 Договору іпотеки заставна вартість предмета іпотеки за домовленістю сторін становить 206 546 доларів США (двісті шість тисяч п'ятсот сорок шість) доларів США, що еквівалентно 1 650 922,17 грн. за курсом НБУ станом на 20.09.2013 (7,993 грн. за 1 долар США).

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відхилення доводів позивача щодо укладення спірного договору директором підприємства "Гассіб" з іноземною інвестицією Гассіб К.М. з перевищенням повноважень, оскільки директор позивача Гассіб К.М., укладаючи Договір іпотеки № 03/13-2 від 30.09.2013 та Договори про внесення змін до Договору іпотеки, діяв в межах повноважень, наданих Статутом, затвердженим зборами засновників Підприємства "Гассіб" з іноземною інвестицією, протокол № 3 від 27.02.2012, згідно яких директору надано право без погодження зі зборами засновників підприємства та без попереднього письмового дозволу самостійно укладати від імені підприємства договори, контракти, угоди сума яких не перевищує еквівалент ЕUR 10 000 000 (десяти мільйонів Євро), а тому посилання апелянта на неврахування судом п.3.5 Статуту (підприємство здійснює володіння, користування та розпорядження своїм майном у відповідності до рішення засновників підприємства) є в даному випадку помилковим та не спростовує вірних висновків суду.

При цьому доводи апелянта про відсутність відповідного рішення зборів підприємства щодо надання директору підприємства "Гассіб" з іноземною інвестицією Гассіб К.М. повноважень на підписання договору іпотеки, колегією суддів відхиляються, оскільки п. п. 4.1 - 4.3. Статуту вказаного підприємства було надано право директору без погодження зі зборами засновників підприємства та без попереднього письмового дозволу самостійно укладати від імені підприємства договори, контракти, угоди сума яких не перевищує еквівалент ЕUR 10 000 000 (десяти мільйонів Євро).

Судом також досліджено, що відповідач, заперечуючи позовні вимоги, посилався на рішення компанії "Меркурі Трейдинг Компані", прийняте на засіданні чергової загальної асамблеї компанії 11 березня 2010 року, яким надано згоду директору Підприємства "Гассіб" з іноземною інвестицією на укладення та підписання кредитних договорів на суму до 20 млн. євро та уповноважено директора самостійно визначити всі істотні умови кредитних угод та угод щодо забезпечення та підписати всі необхідні документи, а також, на рішення Ліванської Комерційної Компанії "Гассіб Компані Лтд", прийняте на засіданні чергової загальної асамблеї компанії 17 березня 2010 року, яким власники компанії вирішили надати згоду на отримання Підприємством "Гассіб" з іноземною інвестицією кредиту на суму до 20 млн. євро та уповноважили директора Підприємства "Гассіб" з іноземною інвестицією самостійно визначати всі істотні умови кредитних угод та угод щодо забезпечення та підписати всі необхідні документи.

Разом з тим, оригінали вказаних рішень відповідач не надав суду для огляду в судовому засіданні. Однак, навіть з урахуванням обмежень, встановлених Статутом, укладення Договору іпотеки на спірну суму (відповідно до п. 1.5 Договору іпотеки заставна вартість предмета іпотеки за домовленістю сторін становить 206 546 доларів США) не потребували попереднього схвалення Загальними зборами підприємства «Гассіб» з іноземною інвестицією.

Колегія суддів зазначає про ненадання позивачем жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, що умови іпотечного договору та договорів про внесення змін до нього не узгоджуються з інтересами підприємства, а його директор діяв не в інтересах підприємства, з перевищенням повноважень, у зв'язку з чим позивач не довів невідповідність укладеного договору іпотеки та договорів про внесення змін до нього вимогам ст. 203 ЦК України, а тому підстави для визнання його недійсним за приписами ст. 215 ЦК України відсутні.

Відтак, враховуючи, що вимоги позивача щодо визнання недійсним договору іпотеки №03/13-2 від 30.09.2013, укладеного між Підприємством "Гассіб" з іноземною інвестицією та Публічним акціонерним товариством "Комерційний Банк "ХРЕЩАТИК", посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О.О., зареєстрований в реєстрі за № 2807, а також усіх договорів про внесення до нього змін, з підстав перевищення повноважень директора вказаного товариства є необґрунтованими та недоведеними, а тому місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відмову в позові.

Щодо заявлених відповідачем доводів про застосування строків позовної давності щодо вимог про визнання недійсним Договору іпотеки колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково має бути зазначене в протоколі судового засідання (пункт 6 частини другої статті 81-1 ГПК).

У п. 2.2 наведеної постанови пленуму Вищого господарського суду України зазначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі права чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Оскільки судом встановлено, що права та охоронювані законом інтереси позивача у спірному випадку не порушені, місцевий господарський суд вірно відмовив у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, не застосовуючи при цьому позовну давність та наслідки її спливу.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги Підприємства "Сантех-Світ" з іноземною інвестицією.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Підприємства "Сантех-Світ" з іноземною інвестицією на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі №910/14828/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі №910/14828/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/14828/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України з урахуванням перехідних положень ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017.

Повний текст підписано 12.03.2018.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська