ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року

м. Київ

Справа № 916/4433/14

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю.Я. - головуючого, суддів: Дроботової Т.Б., Кушніра І.В.,

секретар судового засідання - Овчарик В.М.,

за участю представників:

позивача -1 - не з'явився,

позивача -2 - не з'явився,

відповідача-1 - Бондаренка І.О. (дов. від 15.12.2017),

відповідача-2 - Бондаренка І.О. (дов. від 15.12.2017),

третьої особи-1 - не з'явився,

третьої особи-2 - не з'явився,

третьої особи-3 - не з'явився,

прокурора - Яговдіка С.Н.,

розглянувши в режимі відеоконференції касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду Одеської області від 11.01.2017 (судді: Желєзна С.П., Бездоля Д.О., Мостепаненко Ю.І.) та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 11.04.2017 (судді: Будішевська Л.О., Мишкіна М.А., Таран С.В.)

за позовом військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі 1. Міністерства оборони України,

2. Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси

до 1.Одеської міської ради,

2.Виконавчого комітету Одеської міської ради,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: 1.Одеського апеляційного адміністративного суду,

ОСОБА_3,

3.Одеської обласної ради

про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання права державної власності,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У листопаді 2014 року військовий прокурор Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 13.06.2008 серії САС № 199016 на адміністративну будівлю, розташовану за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_1, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради; про визнання за державою Україна в особі Міністерства оборони України права державної власності на об'єкт нерухомого майна, розташований за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_1, що складається із нежитлових приміщень загальною площею 1 578,9 м2.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням звуженого виконкому Одеської міської ради від 29.05.1951 № 27 Міністерство оборони України визнано єдиним власником спірної адміністративної будівлі. У визначеному законом порядку зазначене рішення не змінено та не скасовано.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.01.2017, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11.04.2017, у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано такими доводами:

- відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, суд зазначив, що станом на момент вирішення спору спірне свідоцтво втратило будь-яку юридичну силу, оскільки вичерпало свою дію, а, відтак, його скасування не породжуватиме жодних правових наслідків для учасників судового процесу, так як на сьогоднішній час право власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на спірний об'єкт нерухомості підтверджується договором дарування нежитлових приміщень від 01.06.2010, укладеним з ТОВ "Аверс строй", який є чинним та в установленому законом порядку недійсним не визнавався;

- відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності, Господарський суд Одеської області дійшов висновку, що виходячи з положень законодавства України, власником спірного нерухомого військового майна є держава Україна в особі уповноваженого органу управління - Міністерства оборони України, якому належить право володіти, користуватися і розпоряджатися майном у визначених законом межах, та який уповноважений виконувати функції власника нерухомого військового майна і здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, однак у задоволенні позову в цій частині відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності та відсутності будь-яких належних обґрунтувань поважності причин його пропуску позивачами.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком Господарського суду Одеської області в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 13.06.2008 серії САС № 199016, проте через пропуск строку позовної давності, оскільки вирішуючи питання про недійсність зазначеного свідоцтва, суд повинен дати оцінку відповідності його чинному законодавству саме на час видачі, тому подальші дії, в результаті яких право власності на спірні об'єкти нерухомості перейшло до інших осіб, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Також суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції щодо пропуску позивачами строку позовної давності та додатково зазначив, що позивач ще з 2005 року знав, що Одеською міською радою та виконавчим комітетом Одеської міської ради його право власності на спірний об'єкт нерухомості не визнається (справа № 33/55-05-3489). Однак, не зважаючи на скасування в судовому порядку у відповідній частині рішення виконавчого комітету Одеської міської ради, позивач не вчинив жодних дій щодо реєстрації спірного об'єкта нерухомості, власником якого він себе вважав.

Після прийняття рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.06.2005 № 259 позивач не звертався до міської ради або до суду із позовом з метою захисту своїх майнових прав.

Крім того, позивач весь цей час, вважаючи себе власником спірного майна, не вчиняв жодних дій щодо контролю за його використанням та збереженням.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі Міністерство оборони України просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, позовні вимоги задовольнити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування своєї правової позиції скаржник посилається на те, що судові рішення у справі прийняті з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, при цьому суди не повно з'ясували усі фактичні обставини справи та не дослідили і не надали належної оцінки наявним у справі доказам, не сприяли повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду наголошуючи на тому, що рішенням звуженого виконкому Одеської міської ради від 29.05.1951 № 27 Міністерство оборони України визнано єдиним власником зазначеної адміністративної будівлі, яка понад 50 років утримувалась за рахунок коштів Міністерства оборони України. У визначеному законом порядку вказане рішення не змінено та не скасовано. Будь-якого рішення щодо передачі спірної будівлі з боку Міністерства оборони України не приймалось. Суди попередніх інстанцій безпідставно зробили висновок про обізнаність Міністерства оборони України щодо перебування Одеського апеляційного адміністративного суду у приміщеннях колишнього військового суду Одеського гарнізону. Про порушення права власності держави Міністерство оборони України дізналося лише під час розгляду справи №5017/1863/2012, а тому початок перебігу строку позовної давності, на думку скаржника, необхідно відраховувати з червня 2012 року.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Прокурор у відзиві на касаційну скаргу підтримав її, посилаючись на невжиття судами попередніх інстанцій належних заходів для встановлення всіх обставин, що мають значення для справи, з метою забезпечення всебічного, об'єктивного та правильного вирішення спору.

Одеська міська рада у відзиві на касаційну скаргу, не погоджуючись з доводами касаційної скарги, зазначила про те, що позивач достеменно знав про те, що спірні приміщення перебувають у власності та користуванні інших осіб; позивач взагалі не є власником спірного об'єкта, оскільки право власності на вказані спірні приміщення зареєстровано за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради на підставі договору, який у визначеному законом порядку не визнано недійсним; позивачем взагалі не надано доказів, що спірне майно належить до державної власності; відсутність предмета спору в частині вимог про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності через втрату ним правового значення ще до звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Відзивів на касаційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходило.

Доводи, за якими суд касаційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої та (або) апеляційної інстанції

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, подані заперечення, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням звуженого виконкому Одеської міської від 29.05.1951 № 27 "О восстановлении прав землепользования, а также прав на строения, отведенные в довоенный и послевоенный период для нужд Одесского Военного Округа" було вирішено, зокрема, підтвердити належність будівлі містечка АДРЕСА_1) до "власних будівель" Одеського військового округу та відновлено право користування земельними ділянками, які були відведені для потреб Одеського військового округу у довоєнний період.

Рішенням виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів від 15.08.1985 № 450 "Об утверждении дополнительного списка памятников архитектуры местного значения и границ заповедной территории в г. Одессе" адміністративні будівлі за адресою: АДРЕСА_1 було віднесено до переліку пам'ятників архітектури місцевого значення.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду Одеської області від 01.07.2005 у справі № 33/55-05-3489, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 16.08.2005 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2006, за позовом заступника військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України в особі Південного оперативного командування Міністерства оборони України до виконавчого комітету Одеської міської ради було визнано недійсним пункт 3 рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.09.1997 № 510 "Про результати інвентаризації пам'ятників містобудування та архітектури у м. Одесі" та додаток № 2 до нього у частині визначення та реєстрації адміністративної будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 як об'єкта комунальної власності за власником - Одеською міською радою.

Разом з тим, рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.06.2005 № 259 "Про реєстрацію об'єктів нерухомості - пам'яток архітектурної спадщини, що розташовані у м. Одесі" (назва рішення з урахування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 22.08.2006 № 395) було, зокрема, вирішено оформити та видати свідоцтва про права власності на об'єкти комунальної власності, зазначені в додатку до цього рішення. Додатком до рішення від 29.06.2005 № 259 було затверджено перелік об'єктів - пам'яток містобудування та архітектури (пам'яток республіканського значення м. Одеси), до якого увійшла адміністративна будівля військового окружного суду за адресою: АДРЕСА_1

26.03.2007 виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.06.2005 №259 було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння серії САВ № 349428, з якого вбачається, що об'єкт, розташований за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_1, належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Одеса.

Крім того, 13.06.2008 виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.06.2005 №259 було видано свідоцтво серії САС № 199016 про право власності територіальної громади м. Одеси на адміністративну будівлю за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_1, загальною площею 1 659,2 кв.м., яке і є об'єктом оскарження у справі, яка розглядається.

В подальшому Одеською міською радою було відчужено спірний об'єкт нерухомості шляхом укладення цивільно-правового договору. Потім за рядом господарських договорів змінювались власники спірного нерухомого майна. В результаті вказаних дій право власності на спірний об'єкт перейшло до товариства з обмеженою відповідальністю "Аверс Строй", що підтверджувалось свідоцтвом про право власності від 14.01.2010 серії САС № 911601 (відомості з інформаційної довідки від 22.09.2016).

Розпорядженням Приморської районної адміністрації від 31.03.2010 № 284 було затверджено проект розділу адміністративної будівлі за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_1 на два об'єкти, а саме на нежитлові приміщення загальною площею 1 578,9 м2 та нежитлові приміщення загальною площею 80,3 м2, яким було присвоєно № 101.

01.06.2010 між товариством з обмеженою відповідальністю "Аверс Строй" (дарувальник) та територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради (обдарований) було укладено договір дарування нежитлового приміщення, відповідно до пункту 1 якого дарувальник подарував, а обдарований прийняв в дар нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та в цілому складається із нежитлових приміщень підвалу, першого, другого поверхів загальною площею 1 578,9 м2. Нежитлові приміщення № 101, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 80,3 м2, були відчужені товариством з обмеженою відповідальністю "Аверс Строй" фізичній особі ОСОБА_4.

Таким чином, станом на момент вирішення спору частину адміністративної будівлі за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_1 площею 1 578,9 м2 зареєстровано на праві власності за територіальною громадою м. Одеси, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна від 22.09.2016.

23.06.2010 між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (орендодавець) та Одеським апеляційним адміністративним судом (орендар) було укладено договір оренди № 81/30 нежитлового приміщення, відповідно до пункту 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлові приміщення 2-х поверхів та підвалу, загальною площею 1 578,9 м2, розташовані за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_1. Сторони договору оренди неодноразово продовжували термін його дії шляхом укладання додаткових договорів, останнім з яких було продовжено термін дії договору до 17.05.2019.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що за результатами розгляду справи № 2-а-412/10/1522 Одеським апеляційним адміністративним судом 17.05.2012 було винесено постанову, якою задоволено адміністративний позов заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської обласної ради до виконавчого комітету Одеської міської ради, комунального підприємства "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості", за участю третьої особи: Одеської міської ради, про визнання протиправними дій; визнано протиправними дії виконавчого комітету Одеської міської ради щодо оформлення за Одеською міською радою свідоцтв про право власності на 178 об'єктів нерухомості, до яких увійшла адміністративна споруда розташована за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_1, домоволодіння літери "А" (за №148); визнано протиправними та скасовано свідоцтва про право власності Одеської міської ради на 178 об'єктів нерухомості.

Вищезазначена постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012 у справі №2-а-412/10/1522 була скасована ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.02.2016 (№ К/800/12970/14), справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням господарського суду Одеської області від 17.08.2012 у справі № 5017/1863/2012 позов військового прокурора Одеського гарнізону в особі держави в інтересах Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси до Одеської міської ради та виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання права державної власності та визнання недійсним свідоцтва про право власності було задоволено, визнано за державою Україна в особі Міністерства оборони України право державної власності на нерухоме майно, нежитлову будівлю №1, що входить до складу військового містечка АДРЕСА_1 та перебуває в оперативному управлінні Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси, визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності від 26.03.2007 серії САВ № 349428 на адміністративну будівлю, розташовану за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_1, видане на ім'я територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 13.06.2013 у справі № 5017/1863/2012 рішення господарського суду Одеської області від 17.08.2012 було скасовано, позовні вимоги військового прокурора Одеського гарнізону в особі держави в інтересах Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси залишено без розгляду на підставі статті 81 ГПК у редакції, чинній на час прийняття судового рішення, з мотивів необізнаності позивачів про наявність інших правовстановлюючих документів на спірну будівлю, що підтверджують перехід права власності на спірне майно до інших осіб.

З метою захисту порушеного права військовим прокурором Одеського гарнізону 05.11.2014 було подано до господарського суду Одеської області в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси позов про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання права державної власності.

За змістом статей 256, 257, 261, 267 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника.

Законодавчою підставою для втрати особою права власності у часі є положення Цивільного кодексу України про набувальну давність (стаття 344 ЦК).

Оскільки, позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність.

Як наслідок цього, положення про позовну давність до заявлених позовних вимог не застосовуються.

Проте, господарські суди попередніх інстанцій наведеного вище не врахували, неправомірно застосували строк позовної давності та не надали належної правової оцінки заявленим позовним вимогам.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в касаційній скарзі та відзиві на касаційну скаргу

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм ЦК про позовну давність, колегія суддів вважає обґрунтованими з викладених вище підстав.

Колегія суддів також вважає слушним посилання Одеської міської ради, викладене у відзиві на касаційну скаргу, про те, що позивачами не надано доказів належності спірного майна до державної власності, крім рішення виконавчого комітету 1951 року, бухгалтерської довідки від 24.05.2012.

Відповідно до статті 1 Закону України від 21.09.1999 № 1075-ХІV "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" (далі - Закону України № 1075-ХІV) військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди та інше майно.

За змістом статті 2 Закону України № 1075-ХІV органами, які здійснюють управління військовим майном є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.

При цьому, вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном належить до компетенції Кабінету Міністрів України.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" майно збройних сил не входило до переліку, затвердженого цією постановою, а передача фондів військових містечок здійснювалась за окремими розпорядженнями Кабінету Міністрів України.

Отже, судами попередніх інстанцій достеменно не перевірено на підставі яких урядових актів відбулася передача спірної будівлі на баланс позивачу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 236 ГПК у редакції, чинній з 15.12.2017, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За наведених вище обставин висновки судів попередніх інстанцій не можна вважати такими, що відповідають вимогам закону щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, наданим сторонами, з урахуванням фактичних і правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про необґрунтованість позовних вимог через пропуск позивачем строку позовної давності. Отже, оскаржувані судові рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права (стаття 392 ЦК) та з порушенням норм процесуального права (статті 33, 34, 43 ГПК у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 300 ГПК (у редакції, чинній з 15.12.2017), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до пункту 1 частини 3 та частини 4 статті 310 ГПК (у редакції, чинній з 15.12.2017) підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З огляду на встановлені статтею 300 ГПК (у редакції, чинній з 15.12.2017) межі розгляду справи судом касаційної інстанції, оскаржувані судові рішення у цій справі підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду слід врахувати наведене, дослідити та об'єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з'ясувати фактичні обставини справи та, залежно від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

З огляду на те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а справа передачі на новий розгляд, з урахуванням положень статті 129 ГПК (у редакції, чинній з 15.12.2017) розподіл судових витрат у справі має здійснити господарський суд, який прийматиме рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314 - 317 ГПК(у редакції, чинній з 15.12.2017), Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 11.01.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 11.04.2017 у справі № 916/4433/14 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю.Я. Чумак

Судді: Т.Б. Дроботова

І.В. Кушнір