КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2018 р. Справа№ 910/22867/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Майданевича А.Г.

при секретарі Ярмак О.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 27.02.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора України

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 30.08.2016

у справі №910/22867/15 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі:

1) Міністерства освіти і науки України

2) Департамента культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до 1) Фонду державного майна України

2) Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріотрейд"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

1) Державна наукова установа "Інститут модернізації змісту освіти"

2) Інститут освітньої аналітики

3) Державне підприємство "Інфоресурс"

про визнання недійсним договору оренди та договору купівлі-продажу, визнання незаконними та скасування наказів, повернення нежитлових приміщень загальною площею 485,80 кв м.

В С Т А Н О В И В :

Заступник Генерального прокурора України звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації про визнання незаконним та скасування, з моменту видання, наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 11.08.2011 №1048 "Про прийняття рішення щодо укладення договору оренди державного нерухомого майна, за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27 а; визнання наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 15.07.2011 №935 "Про затвердження висновку про вартість майна" незаконним, у частині п. 7, яким затверджено висновок суб'єкта оціночної діяльності - ТОВ "Слав-Консалтінг" про вартість майна - нежитлових приміщень площею 497,30 кв. м, розташованих за адресою: бульвар Тараса Шевченка, 27 а станом на 28.02.2011 та скасувати з моменту його видання; визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 15.08.2011 №5929 (зі змінами від 27.06.2011 та від 11.02.2013), укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ріотрейд"; визнання незаконним та скасування в цілому з моменту видання наказу Фонду державного майна України від 30.05.2013 №738 "Про включення до переліку об'єктів державної власності групи А, що підлягають приватизації"; визнання незаконним та скасування в цілому з моменту видання наказу Фонду державного майна України від 30.05.2013 №740 "Щодо визначення дати оцінки"; визнання незаконним та скасування в цілому з моменту видання наказу Фонду державного майна України від 23.07.2013 №1118 "Про внесення змін до наказу Фонду державного майна України від 30.05.2013 №740"; визнання незаконним та скасування в цілому з моменту видання наказу Фонду державного майна України від 25.10.2013 №3382 "Про затвердження висновку про вартість майна"; визнання незаконним та скасування в цілому з моменту видання наказу Фонду державного майна України від 16.12.2013 №4291 "Щодо завершення приватизації об'єкта"; визнання недійсним договору купівлі-продажу об'єкта державної власності групи А - нежитлових приміщень загальною площею 485,8 кв.м, розташованих за адресою: м. Київ, бульвар Шевченка Тараса, будинок 27 А, що приватизуються шляхом викупу від 06.12.2013 № 409, укладеного між Фондом державного майна України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ріотрейд"; зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріотрейд" повернути нежитлові приміщення загальною площею 485,80 кв. м, розташовані у будівлі за адресою: бульвар Тараса Шевченка, 27-А, м. Київ, загальною вартістю 6105306 гривень, державі в особі Міністерства освіти і науки України.

В обґрунтування позовних вимог заявник послався на наступні обставини:

- передачу майна в оренду здійснено в порушення вимог ст. 63 Закону України "Про освіту", оскільки на момент передачі нежитлових приміщень в оренду відповідачу-3 будівля перебувала на балансі Державної наукової установи "Інститут інноваційних технологій і змісту освіти". Наказом Міністерства освіти і науки України від 16.03.2010 за №215 "Про включення до Державного реєстру наукових установ, яким надається підтримка держави" та наказом Державного агентства з питань науки, інновацій та інформатизації від 04.04.2013 №77 "Про включення до Державного реєстру наукових установ, яким надається підтримка держави" цю установу включено до Державного реєстру наукових установ, яким надається підтримка держави, а тому спірне майно як майно державної установи системи, що фінансується з бюджету, не могло бути об'єктом оренди для цілей, не пов'язаних з освітньою та науковою діяльністю;

- п. 1.2 договору оренди визначено цільове призначення орендованого майна - розміщення видавництва друкованих засобів масової інформації та видавничої продукції, що видаються українською мовою, при цьому у Державному реєстрі видавців, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції на час укладення договору відповідач-3 не знаходився і суб'єктом видавничої справи не був;

- наказ Регіонального відділення Фонду державного майна по м. Києву від 11.08.2011 № 1048 "Про прийняття рішення щодо укладення договору оренди державного нерухомого майна, за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27а", на думку прокурора, видано в порушення вимог Закону України "Про освіту" та Закону України "Про оренду державного та комунального майна" ;

- орендарем (відповідачем-3) введено в оману Регіональне відділення Фонду державного майна по м. Києву щодо цілей використання майна, і тому укладений договір оренди майна від 15.08.2011 за № 5929, відповідно до ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, має бути визнаний судом недійсним;

- оцінка та передача майна в оренду здійснені з порушенням вимог Закону України "Про охорону культурної спадщини", оскільки згідно з наказом Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації від 25.06.2011 № 10/38-11 нежитлову будівлю по бульвару Тараса Шевченка, 27-А у м. Києві внесено до Переліку щойно виявлених об'єктів культурної спадщини м. Києва, а тому під час надання нежитлових приміщень в оренду відповідачу-3 останній мав отримати погодження уповноваженого органу щодо надання майна в користування, що визначено приписами п. 1 ч. 6 Закону України "Про охорону культурної спадщини";

- грошова оцінка спірного майна мала проводитись з урахуванням положень ст. 19 Закону України "Про охорону культурної спадщини" та Методики грошової оцінки пам'яток, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 № 1447;

- нежитлові приміщення на бульв. Тараса Шевченка, 27-А в м. Києві приватизовані відповідачем-3 у порядку, встановленому ст. 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", яка передбачає право на викуп майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об'єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно передано в оренду, визначеної суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання для цілей оренди майна, однак враховуючи, що грошова оцінка під час передачі в оренду зазначених нежитлових приміщень здійснена з порушенням вимог закону, висновок Фонду державного майна України про наявність невід'ємних поліпшень у розмірі більше 25 відсотків від цієї вартості не відповідає дійсності, а рішення про включення майна до об'єктів приватизації є незаконним;

- з огляду на те, що саме з обсягом здійснення невід'ємних поліпшень орендованого майна пов'язане настання у відповідача-3 права на його приватизацію шляхом викупу (поза конкурсом), наведена обставина свідчить про відсутність підстав для включення цього об'єкта до переліку об'єктів, які могли бути приватизовані у визначений спосіб;

- згідно з п.1 ст. 6 Закону України "Про охорону культурної спадщини" та п. 5.13 Положення про Головне управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), дозволи на проведення ремонтних робіт на об'єктах культурної спадщини, що є пам'ятками місцевого значення, надає зазначене управління, проте в порушення наведених вимог відповідач-3 не отримав погодження уповноваженого органу на проведення невід'ємних поліпшень орендованого майна, а тому наказ Фонду державного майна України від 30.05.2013 за № 738, яким включено до переліку об'єктів державної власності групи А, які підлягають приватизації шляхом викупу, спірних нежитлових приміщень є незаконним і підлягає скасуванню з моменту його видання на підставі ст. 21 Цивільного кодексу України, як і видані на підставі вказаного накази Фонду державного майна від 30.05.2013р. № 740 "Щодо визначення дати оцінки", від 23.07.2013 № 1118 "Про внесення змін до наказу Фонду державного майна України від 30.05.2013 № 740" та від 16.12.2013 № 4291 "Щодо завершення приватизації об'єкта".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.11.2015 у справі № 910/22867/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.04.2016, у задоволенні позовних вимог Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.07.2016 у даній справі зазначені вище судові рішення скасовані, справу № 910/22867/15 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Суд касаційної інстанції у вищезазначеній постанові вказав, що суди попередніх інстанцій, розглядаючи позовні вимоги про визнання недійсними наказів Фонду державного майна України щодо приватизації спірного майна та договору купівлі-продажу, не звернули уваги на норми ч. 4 статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч. 2 статті 18 Закону України "Про освіту", ч. 5 статті 63 Закону України "Про освіту", ст.ст. 1, 15 Закону України "Про приватизацію державного майна" та Порядку відчуження об'єктів державної власності, затверджених постановою КМ України № 803 від 06.06.2007.

Крім того, суд касаційної інстанції зазначив про те, що судами попередніх інстанцій не було враховано, що на момент укладення договору оренди будинок №27-А по бульв. Тараса Шевченка в місті Києві перебував на підставі наказу Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації від 25.06.2011 №10/38-11 в Переліку щойно виявлених об'єктів культурної спадщини м. Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.08.2016 у справі № 910/22867/15 у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про те, що передача в оренду та подальша приватизація приміщень Державної наукової установи «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти» здійснена з дотриманням вимог чинного законодавства, а доводи позивача щодо порушення вимог Законів України «Про освіту», «Про оренду державного та комунального майна», «Про приватизацію державного майна» та «Про охорону культурної спадщини» є необґрунтованими та безпідставними.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено належність орендованих приміщень до об'єктів освіти, не доведено використання орендарем орендованих приміщень для здійснення видавничої діяльності, тобто за цільовим призначенням згідно умов договору. Крім того, суд дійшов висновку про відсутність доказів порушення інтересів Міністерства освіти і науки України та Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Заступник Генерального прокурора України

звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на те, що судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а оскаржуване рішення ґрунтується на висновках, які не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції під час прийняття рішення дійшов помилкового висновку про відсутність порушення вимог Закону України «Про освіту», оскільки відповідно до ст. 64 зазначеного Закону об»єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов»язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням. На час передачі нежитлових приміщень в оренду ТОВ «Ріотрейд» установлений об»єкт перебував в управлінні та на балансі Державної наукової установи «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти», органом управління якого є Міністерство освіти і науки України. Зазначений інститут на підставі наказів Міністерства освіти і науки України від 16.03.2010 № 215 та Державного агентства з питань науки, інновацій та інформатизації від 04.04.2013 № 77 включений до Державного реєстру наукових установ, яким надається підтримка держави. Тобто зазначена будівля по бул. Тараса Шевченка, 27-А в м. Києві та відповідно її приміщення, як майно державної установи системи освіти, що фінансується з бюджету, взагалі не могло бути об'єктом оренди для цілей, не пов'язаних з освітньою та науковою діяльністю.

Необґрунтованим на думку апелянта, є висновок суду щодо тотожності діяльності ТОВ «Ріотрейд» (по видавництву друкованої продукції) та наукової установи «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти», оскільки відповідно до вимог Законів України «Про освіту», «Про наукову і науково-технічну діяльність» та статуту Державна наукова установа «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти», затвердженого Міністром освіти і науки України 20.02.2006, діяльність інституту була пов'язана з проведенням науково-методичних досліджень та розробок сучасних педагогіко- психологічних, загальнотехнічних, інформаційно-комунікаційних та економіко- організаційних проблем змісту і підвищення якості освіти. Тобто, зазначена установа займалася виключно науковою діяльністю, а друкування продукції, можливо мало місце лише в поодиноких випадках. Але безперечно, така діяльність була похідною від основної, пов'язаної з дослідженнями та науковими розробками.

В свою чергу, ТОВ «Ріотрейд» на час укладення договору оренди відповідно до відомостей з ЄРДПОУ була пов'язана з наданням комерційних послуг і ніяким чином з освітнім чи науковим процесом.

Посилання суду на передачу (після укладення договору оренди) спірних приміщень на баланс Державного підприємства «Інфоресурс» є на думку апелянта, не спроможним, оскільки зазначене підприємство належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України, а отже спірні об'єкти оренди із системи освіти та науки не вибували.

Апелянт вважає, що не відповідає встановленим обставинам справи висновок суду щодо відсутності порушень вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна», оскільки зазначеним Законом регламентовано порядок і умови передачі державного та комунального майна в оренду, відповідно до якого договір оренди укладається за результатами конкурсу на право оренди. Частиною 4 ст. 9 цього Закону передбачено пільгові умови отримання в оренду майна у разі надходження відповідної заяви від вітчизняних видавництв. Зазначений інститут на підставі наказів Міністерства освіти і науки від 16.03.2010 № 215 «Про включення до Державного реєстру наукових установ, яким надається підтримка держави» та Державного агентства з питань науки, інновацій та інформатизації України від 04.04.2013 № 77 «Про включення до Державного реєстру наукових установ, яким надається підтримка держави» включено до Державного реєстру наукових установ, яким надається підтримка держави.

На думку апелянта, враховуючи приписи чинного законодавства, вищевказана будівля та відповідно її приміщення, як майно державної установи системи освіти, що фінансується з бюджету, взагалі не могли бути об'єктом оренди для цілей, не пов'язаних з освітньою та науковою діяльністю. ТОВ «Ріотрейд» до закладів освіти та науки не належить, освітню та наукову діяльність не здійснює, відповідної ліцензії не має, а тому висновки суду щодо правомірності передачі цьому Товариству в оренду приміщень наукової установи є безпідставними.

Крім того, на думку апелянта хибним є висновок суду щодо відсутності порушень вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини» з посиланням на невключення орендованого приміщення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України. Дійсно, наказом Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації від 28.04.2012 № 10/27-12 «Про внесення змін до наказів Головного управління культурної спадщини від 10.06.2011 №10/34-11 та від 25.06.2011 № 10/38-11» вказаний об'єкт виключено з Переліку об'єктів культурної спадщини як такий, що внесений помилково. Проте відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. На час укладення договору оренди приміщення в будівлі № 27-А по бул. Тараса Шевченка в м. Києві, а саме 15.08.2011, вищезазначений наказ був чинним, будівля відносилась до Переліку щойно виявлених об'єктів культурної спадщини м. Києва, а отже на спірну будівлю розповсюджувався правовий режим відповідно до зазначених норм Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Також апелянт звертає увагу на те, що всупереч ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України судом при оцінці доказів безпідставно не взято до уваги рецензію Фонду державного майна України на звіт ТОВ «Слав-Консалтинг» про незалежну оцінку вартості орендованих приміщень, згідно з висновками якої звіт має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки.

Апелянт вважає, що як наслідок незаконної передачі ТОВ «Ріотрейд» в оренду державного майна на пільгових умовах ніби-то як виробнику книжкової продукції, товариство набуло право приватизувати його шляхом викупу на позаконкурсних засадах. Таким чином державне майно перейшло у приватну власність без додержання процедури, визначеної ст.ст. 1, 15 Закону України «Про приватизацію державного майна», згідно з якими відчуження державного майна на користь фізичних та юридичних осіб, здійснюється шляхом його продажу на конкурсній основі, за умови врахування особливостей правового режиму окремого майна, наявності встановлених законодавчих обтяжень чи обмежень стосовно розпорядження майном.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представників сторін, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 15.07.2011 № 935 "Про затвердження висновку про вартість майна" на виконання наказу Фонду державного майна України № 842 від 06.06.2011 та відповідно до статті 13 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" та Методики оцінки майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 10.12.2013 № 1891, за результатами рецензування Звіту про оцінку майна - нежилих приміщень загальною площею 497,30 кв. м, розташованих на 1 та цокольних поверхах 3-и поверхової будівлі ДНУ "Інститут інноваційних технологій і змісту освіти" за адресою: м. Київ, бульвар Шевченка, 27-а, виконаного суб'єктом оціночної діяльності ТОВ "Слав-Консалтинг" (Сертифікат суб'єкта оціночної діяльності № 9212/09 від 25.12.2009), затверджено висновок суб'єкта оціночної діяльності про вартість майна - нежилих приміщень загальною площею 497,30 кв. м, розташованих на 1 та цокольному поверхах 3-и поверхової будівлі, яка перебуває на балансі ДНУ "Інститут інноваційних технологій і змісту освіти", за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27 а, станом на 28.02.2011, з метою розрахунку орендної плати.

11.08.2011 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву прийнято наказ № 1048 "Про прийняття рішення щодо укладання договору оренди державного нерухомого майна, за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27-а, яким, відповідно до Господарського кодексу України, статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", керуючись вимогами наказу Фонду державного майна України від 18.12.2009 № 2008, вирішено за результатами вивчення попиту на об'єкт оренди укласти договір оренди державного нерухомого майна з єдиним заявником: орендар - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ріотрейд", назва об'єкта, площа, адреса: нерухоме майно - нежилі приміщення загальною площею 497,30 кв. м за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27 А, балансоутримувач: Державна наукова установа "Інститут інноваційних технологій і змісту освіти", орган, до сфери управління якого належить орендоване майно: Міністерство освіти і науки, молоді та спорту України", строк дії договору оренди: 2 роки 11 місяців.

15.08.2011 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (орендодавець) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Ріотрейд" (орендар) укладено договір оренди № 5929 нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежилі приміщення загальною площею 497,30 кв. м (в т.ч.: 236,40 кв. м на цокольному поверсі, 260,90 кв. м на першому поверсі будівлі) розміщене за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27 А, що перебуває на балансі Державної наукової установи "Інститут інноваційних технологій і змісту освіти", вартість якого визначена згідно із звітом про незалежну оцінку станом на 28 лютого 2011 і становить 2240000,00 грн. без ПДВ.

Пунктом 1.2 договору оренди № 5929 передбачено, що майно передається в оренду з метою розміщення видавництва друкованих засобів масової інформації та видавничої продукції, що видається українською мовою.

Згідно з пунктом 3.1 договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 із змінами і становить без ПДВ за базовий місяць оренди - червень 2011 року - 8 073,77 грн.

У пункті 10.1 договору встановлено, що цей договір складено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 15.08.2011 до 15.07.2014 включно.

15.08.2011 між сторонами за договором оренди № 5929 підписано акт приймання-передавання орендованого майна за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27-А.

25.08.2011 ТОВ "Ріотрейд" видане Свідоцтво № 4147 про внесення суб'єкта видавничої справи до Державного реєстру видавців, виготовників і розповсюджувачів видавничої продукції.

Відповідно до статуту ТОВ "Ріотрейд" до видів діяльності товариства віднесено видавничу діяльність.

Між сторонами договору оренди укладено договори № 59/29/01 від 27.06.2012, № 5929/02 від 11.02.2013 про внесення змін до договору № 5959 оренди нерухомого майна, відповідно до яких орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежилі приміщення площею 485,8 кв. м, яке розташоване за адресою м. Київ, бульвар Т.Шевченка, 27 А, літера А (на цокольному та першому поверхах адміністративної будівлі), що перебуває на балансі Державного підприємства "Інфоресурс" (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 28.02.2011 і становить 2188198,70 грн.

Таким чином, з 11.02.2011 орендодавцем спірного майна на підставі наказу Міністерства освіти і науки, молоді та спору України від 04.12.2012 № 1388(том справи 1, а.с. 99) та Акту приймання-передачі від 10.12.2012 (том справи 1, а.с. 117) стало ДП "Інфоресурс", на баланс якого безоплатно з балансу ДНУ "Інститут інноваційних технологій і змісту освіти" був переданий об'єкт оренди (том справи 1, а.с. 34 - 35).

Відповідно до статуту Державного підприємства "Інфоресурс" останнє засноване на державній власності, належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України та є правонаступником майна, прав та обов'язків Державного підприємства "Державний центр прикладних інформаційних технологій".

Як встановлено пунктом 3.1 статуту ДП "Інфоресурс" підприємство утворене з метою забезпечення:

- формування та функціонування Єдиної державної електронної бази з питань освіти, збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, внесення змін, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, передачі), оброблення та захисту даних, що містяться у зазначеній Єдиній базі;

- організації замовлення, видачі та обліку документів (із можливим залученням спеціалізованих виробничих підприємств) про освіту державного зразка та інших документів у сфері освіти у встановленому порядку, моніторингу якості карток студентських (учнівських) квитків та процесу їх виготовлення.

Доказів віднесення спірного майна до об'єктів освіти після передачі його на баланс ДП "Інфоресурс" суду під час судового розгляду справи не надано.

06.02.2012 листом № 30-09/1206 Регіональним відділенням Фонду державного майна України орендареві надано дозвіл на здійснення невід'ємних поліпшень орендованого нерухомого майна (том справи 1, а.с. 118).

Як вбачається із Звіту про незалежну оцінку вартості вбудованих нежитлових приміщень загальною площею 497,30 кв. м, розташованих за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27А оцінку здійснено станом на 28.02.2011 (том справи 1, а.с. 119 - 165) суб'єктом оціночної діяльності ТОВ "Слав-Консалтинг" (Сертифікат № 9212/09 від 25.12.2009, свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів від 05.07.2007 № 5647).

За результатами рецензування вказаного Звіту про оцінку майна складено відповідну Рецензію (том справи 1, а.с. 186-188), у якій викладено висновок про те, що звіт про оцінку майна класифікується за ознакою абзацу третього пункту 67 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 10.09.2003 № 1440, як такий, що у цілому відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, але має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки.

02.04.2013 на адресу ДП "Інфоресурс" надійшов лист відповідача-3 від 01.03.2013 № 10 із повідомленням про порушення за зверненням відповідача-3 Регіональним відділенням Фонду державного майна України питання щодо включення орендованих нежитлових приміщень до переліку об'єктів державної власності групи А, що підлягають приватизації шляхом викупу.

За результатами засідання Комісії з майнових питань підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України прийнято рішення щодо погодження включення спірного майна, орендованого відповідачем-3, до переліку об'єктів державної власності групи А, що підлягають приватизації шляхом викупу орендованих нежитлових приміщень за умови дотримання вимог законодавства (протокол від 16.03.2012 № 6).

Наказом Головного управління охорони культурної спадщини Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 28.04.2012 № 10/27-12 "Про внесення змін до наказів Головного управління охорони культурної спадщини від 10.06.2011 № 10/34-11 та від 25.06.2011 № 10/38-11" внесено зміни у переліки щойно виявлених об'єктів культурної спадщини згідно із додатками. Цим наказом затверджено, у тому числі, Перелік об'єктів культурної спадщини, які не перебували у жодному із переліків до наказів Комітету охорони і реставрації пам'яток історії, культури та історичного середовища від 16.05.1994 № 10 та Управління охорони пам'яток історії, культури та історичного середовища від 30.12.1996 № 14 і внесені до наказу № 10/38-11 помилково, до якого також включено і Виробничий корпус Київського виправного арештантського відділення, спорудженого в 1906 році, за адресою бульвар Тараса Шевченка, 27 А.

При цьому відповідно до даних Інформаційного зведеного переліку об'єктів культурної спадщини Шевченківського району міста Києва, розміщеного на веб-сайті Управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в Переліку об'єктів культурної спадщини Шевченківського районі міста Києві відсутня будівля, у якій розташовані спірні приміщення. Під № 1302 до вказаного Переліку внесено будівлю за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27 (казарми виправних арештантських рот, у якому у лютому 1918 р. містилася Експедиція заготовок державних паперів). Таким чином, до Переліку внесено не будівлю, у якій розташоване спірне майно, а іншу будівлю.

Вказані відомості під час судового розгляду справи учасниками судового процесу не спростовані.

Згідно із наказом Фонду державного майна України від 30.05.2013 № 738 "Про включення до переліку об'єктів державної власності групи А, що підлягають приватизації" відповідно до Державної програми приватизації на 2012-2014 роки, затвердженої Законом України "Про державну програму приватизації", статей 7, 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" прийнято рішення про приватизацію об'єкта державної власності групи А - нежитлових приміщень загальною площею 485,8 кв. м, за адресою: 01032, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27 А, літера А, що знаходяться на балансі Державного підприємства "Інфоресурс" та орендуються Товариством з обмеженою відповідальністю "Ріотрейд" включення до переліку об'єктів державної власності групи А, що підлягають приватизації шляхом викупу об'єкту згідно з додатком.

Фондом державного майна України 30.05.2013 прийнято наказ № 740 "Щодо визначення дати оцінки", яким відповідно до статей 8, 9 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію), пунктів 8, 12 Методики оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10 грудня 2003 року № 1891, Положення про інвентаризацію майна державних підприємств, що приватизуються (корпоратизуються), а також майна державних підприємств та організацій, яке передається в оренду (повертається після закінчення строку дії договору оренди або його розірвання), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 1993 року № 158 та на виконання наказу Фонду державного майна України від 30 травня 2013 року № 738, прийнято рішення про приватизацію шляхом викупу об'єкта державної власності групи А - нежитлових приміщень загальною площею 485,8 кв. м, за адресою: 01032, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27 А, літера А, що знаходиться на балансі Державного підприємства "Інфоресурс" та орендуються Товариством з обмеженою відповідальністю "Ріотрейд", визначення дати оцінки нежитлових приміщень загальною площею 485,8 кв. м, за адресою: 01032, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27 А, літера А, що знаходиться на балансі Державного підприємства "Інфоресурс" та орендуються ТОВ "Ріотрейд" - 31.05.2013.

Станом на 31.08.2013 суб'єктом оціночної діяльності - ТОВ "Український фінансово-інвестиційний союз" (сертифікат Фонду державного майна України від 25.06.2011 № 12126/11), складено вартість майна - нежитлових приміщень будівлі літер "А" інв. № 1249 ДП "Інфоресурс", розташованого за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27А. Відповідно до вказаного Звіту про оцінку майна вартість спірного майна з урахуванням виконаних відповідачем-3 невід'ємних поліпшень орендованого майна склала 6284064 грн. 04 коп. з ПДВ.

У матеріалах приватизаційної справи міститься копія листа Головного управління культурної спадщини від 11.05.2012 № 2822 в якому зазначено, що станом на 01.05.2012 будинок № 27-А по бульвару Тараса Шевченка у місті Києві на обліку, як пам'ятка або щойно виявлений об'єкт культурної спадщини не перебуває (том справи 2, а.с. 151). Разом з тим, зазначений лист містить відомості про перебування на обліку щойно виявленого об'єкта культурної спадщини міста Києва - казарм виправних арештантських рот по бульвару Шевченка, 27 у місті Києві.

Наказом Фонду державного майна України від 23.07.2013 № 1118 "Про внесення змін до наказу Фонду державного майна України від 30.05.2013 № 740, відповідно до пункту 67 Методики оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.12.2003 № 1891, на виконання наказу Фонду державного майна України від 30.05.2013 № 738 та на підставі службової записки від 17.07.2013 № 36-1-830 до листа ТОВ "Український фінансово-інвестиційний союз" від 11.07.2013 № 11/07, прийнято рішення пункт 1 наказу Фонду державного майна України від 30.05.2013 № 740 "Щодо визначення дати оцінки" викласти у такій редакції: "Прийняти рішення про приватизацію шляхом викупу об'єкта державної власності групи А - нежитлових приміщень загальною площею 485,8 кв. м, за адресою: 01032, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27 А, що знаходиться на балансі Державного підприємства "Інфоресурс" та орендуються Товариством з обмеженою відповідальністю "Ріотрейд" з компенсацією орендарю вартості невід'ємних поліпшень, здійснених за рахунок власних коштів орендаря за згодою орендодавця за час оренди".

06.12.2013 між Фондом державного майна України (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ріотрейд" (покупець) укладено договір № 409 купівлі-продажу об'єкта державної власності групи А - нежитлових приміщень загальною площею 485,8 кв. м, розташованих за адресою: м. Київ, бульвар Шевченка Тараса, будинок 27А, що приватизується шляхом викупу, відповідно до п.п.1.1 якого Фонд державного майна України, за договором продавець, зобов'язується передати у власність Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріотрейд" за договором покупцю об'єкт державної власності групи А - нежитлове приміщення груп. приміщень № 1;3 (літ."А") загальною площею 485,8 кв. м., що розташовані за адресою: м. Київ, бульвар Шевченка Тараса, будинок 27 А, які знаходяться на балансі Державного підприємства "Інфоресурс" та орендуються Товариством з обмеженою відповідальністю "Ріотрейд", а покупець зобов'язується прийняти об'єкт приватизації, сплатити ціну його продажу і виконати визначені в договорі умови.

Відповідно до пункту 1.6 договору купівлі-продажу № 409 від 06.12.2013 об'єкт приватизації з урахуванням ПДВ продано за 6 284 064,04 грн., у тому числі ПДВ 1047344,01 грн.

12.12.2013 сторонами договору купівлі-продажу складено акт № 634 передачі державного майна.

Відповідно до наказу Фонду державного майна України від 16.12.2013 № 4291 "Щодо завершення приватизації об'єкта", керуючись вимогами частини 6 статті 12 Закону України від 04.03.1992 № 2163-ХІІ "Про приватизацію державного майна", пункту 12.6 Порядку продажу об'єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (у тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 02.04.2012 № 439, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14.05.2012 за № 753/21066, та на підставі Акта передачі державного майна від 12.12.2013 № 634, вирішено вважати завершеною приватизацію суб'єкта державної власності групи А - нежиле приміщення, груп. приміщень № 1; 3 (літ."А") загальною площею 485,8 кв. м, що розташовані за адресою: м. Київ, бульвар Шевченка Тараса, будинок 27 А, які знаходяться на балансі Державного підприємства "Інфоресурс" та орендуються Товариством з обмеженою відповідальністю "Ріотрейд".

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, чинній на момент видання наказу № 1048 від 11.08.2011 об'єктами оренди за цим Законом є нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, чинній на момент видання наказу № 1048 від 11.08.2011) орендодавцями є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду партнерам наукових парків.

У відповідності до ч. 4 ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, чинній на момент видання наказу № 1048 від 11.08.2011) у разі надходження заяви про оренду майна на короткий строк (не більше п'яти днів та без права продовження строку дії договору оренди) або заяви від державних видавництв і підприємств книгорозповсюдження, вітчизняних видавництв та підприємств книгорозповсюдження, що забезпечують підготовку, випуск та (чи) розповсюдження не менш як 50 відсотків книжкової продукції державною мовою (за винятком видань рекламного та еротичного характеру), оголошення про намір передати майно в оренду не розміщується і договір оренди укладається з таким заявником без-проведення конкурсу.

Орендодавець протягом п'яти днів після погодження умов договору оренди з органом, уповноваженим управляти відповідним майном (у випадках, передбачених цим Законом, - органом Антимонопольного комітету України), а в разі якщо заява про оренду майна не потребує узгодження (щодо оренди окремого індивідуально визначеного майна, крім нерухомого), протягом 15 днів після дати її реєстрації розміщує в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавців оголошення про намір передати майно в оренду або відмовляє в укладенні договору оренди і повідомляє про це заявника (ч. 4 статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

У разі надходження заяви про оренду майна на короткий строк (не більше п'яти днів та без права продовження строку дії договору оренди) або заяви від бюджетної установи, музею, підприємства чи громадської організації у сфері культури і мистецтв (у тому числі національної творчої спілки або її члена під творчі майстерні), релігійної організації для забезпечення проведення релігійних обрядів та церемоній, громадської організації ветеранів або інвалідів, реабілітаційних установ для інвалідів та дітей-інвалідів, державних та комунальних спеціалізованих підприємств, установ та закладів соціального обслуговування, що надають соціальні послуги відповідно до Закону України "Про соціальні послуги", Пенсійного фонду України та його органів, державних видавництв і підприємств книгорозповсюдження, вітчизняних видавництв та підприємств книгорозповсюдження, що забезпечують підготовку, випуск та (чи) розповсюдження не менш як 50 відсотків книжкової продукції державною мовою (за винятком видань рекламного та еротичного характеру), оголошення про намір передати майно в оренду не розміщується і договір оренди укладається з таким заявником без-проведення конкурсу. Законами України можуть бути визначені інші випадки передачі державного та комунального майна в оренду без проведення конкурсу.

Порядок визначення обсягу книжкової продукції державною мовою затверджується Кабінетом Міністрів України.

У договорі оренди приміщень, укладеному відповідно до абзацу четвертого цієї частини з державним видавництвом, підприємством книгорозповсюдження, вітчизняним видавництвом, підприємством книгорозповсюдження, що забезпечують підготовку, випуск та (чи) розповсюдження не менш як 50 відсотків книжкової продукції державною мовою (за винятком видань рекламного та еротичного характеру), передбачається умова стосовно того, що недотримання орендарем вимоги щодо підготовки, випуску та (чи) розповсюдження книжкової продукції державною мовою в обсязі не менш як 50 відсотків є підставою для розірвання договору оренди в установленому законодавством порядку.

Колегія вважає за необхідне зазначити, що приписи вищевказаних норм не встановлюють, що видавницька діяльність повинна бути єдиним та основним видом діяльності орендаря. Постановою Кабінету міністрів України від 17.06.2009 № 597 затверджено Порядок визначення обсягу книжкової продукції державною мовою, підготовка, випуск та/або розповсюдження якої здійснюються вітчизняними видавництвами і підприємствами розповсюдження книжкової продукції, для укладення договорів оренди приміщень. Вказаним Порядком конкретні обсяги книжкової продукції за певний звітний період для видавництв книжкової продукції не визначені, визначене лише відсоткове співвідношення книжок, виданих державною мовою.

Судом враховано, що 25.08.2011 ТОВ "Ріотрейд" видане Свідоцтво № 4147 про внесення суб'єкта видавничої справи до Державного реєстру видавців, виготовників і розповсюджувачів видавничої продукції.

Відповідно до Статуту ТОВ "Ріотрейд" до видів діяльності товариства віднесено видавничу діяльність.

Статтею 12 Закону України "Про видавничу справу" (у редакції станом на 2011 рік) визначено, що державний реєстр України видавців, виготовлювачів і розповсюджувачів видавничої продукції ведеться з метою обліку суб'єктів видавничої справи. Суб'єкт видавничої справи вноситься до вказаного Державного реєстру за власною заявою (стаття 13 Закону України "Про видавничу справу"). Таким чином, момент внесення суб'єкта видавничої справи до Державного реєстру України видавців, виготовлювачів та розповсюджувачів видавничої продукції не пов'язаний із моментом початку діяльності суб'єкта власне як видавця, а є лише фіксацією факту здійснення видавничої діяльності.

Частина 4 ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не містить імперативні приписи щодо наявності у суб'єкта видавничої справи певного обсягу випущеної книжкової продукції станом на дату укладення договору.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія не приймає до уваги доводи апелянта про відсутність у відповідача -3 станом на дату укладення договору оренди спірного майна статусу суб'єкта видавничої справи.

Закон України "Про освіту", а також будь-який інший нормативний акт не містять заборони такого виду діяльності державних об'єктів освіти, як надання в оренду нерухомого майна, що не використовується вказаними об'єктами освіти.

Згідно відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань до видів діяльності ДНУ "Інститут інноваційних технологій і змісту освіти" віднесено, серед іншого, надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Таким чином, діяльність ДНУ "Інститут інноваційних технологій і змісту освіти" з надання в оренду спірного майна не суперечить профільним нормативним актам з питань освіти та надання в оренду державного та комунального майна.

Крім того, надання в оренду спірного майна не передбачало перепрофілювання об'єкта оренди, оскільки відповідно до умов договору оренди метою оренди є розміщення видавництва друкованих ЗМІ та видавничої продукції, що видається українською мовою.

Позивачами не надано доказів того, які підтверджують, що відповідач-3 використовував спірне майно з метою, що не передбачена договором оренди.

Факт здійснення відповідачем-3 видавничої діяльності підтверджується, зокрема, договором № 1 від 01.09.2011 предметом якого є до друкарська підготовка відповідачем-3 видання підручників українською мовою "Хімія, 11 клас", а також податковою декларацією з податку на прибуток підприємства в якій відображено операції щодо одержання прибутку від здійснення видавничої діяльності у розмірі 14440 грн. 00 коп.

Матеріали справи містять Звіт про незалежну оцінку вартості вбудованих нежитлових приміщень загальною площею 497,30 кв. м, розташованих за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27А. Оцінку здійснено станом на 28.02.2011 (том справи 1, а.с. 119 - 165) суб'єктом оціночної діяльності ТОВ "Слав-Консалтинг" (Сертифікат № 9212/09 від 25.12.2009, свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів від 05.07.2007 № 5647).

За результатами рецензування вказаного Звіту про оцінку майна складено відповідну Рецензію (том справи 1, а.с. 186-188), у якій викладено висновок про те, що звіт про оцінку майна класифікується за ознакою абзацу третього пункту 67 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 10.09.2003 № 1440, як такий, що у цілому відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, але має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки.

Таким чином, відповідно до рецензії на вказаний звіт останній відповідає вимогами нормативно-правових актів з оцінки майна.

Прокурором та позивачами не наведено доводів та не надано доказів, які б спростовували наведені у звіті та рецензії на звіт висновки.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку про те, що наказ № 1048 від 11.08.2011 Регіонального відділення Фонду державного майна України «Про прийняття рішення щодо укладення договору оренди державного нерухомого майна, за адресою: м. Київ, бульвар Шевченка Тараса, будинок 27-А прийнятий Регіональним відділенням Фонду державного майна України без порушень приписів Закону України "Про освіту", у зв'язку із чим доводи прокурора в цій частині суд визнає необґрунтованими.

Апелянтом не надано також і належних і допустимих доказів порушення вимог закону під час укладення спірного договору оренди.

Як на підставу позовних вимог про визнання недійсним спірного договору оренди майна на підставі ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України прокурором заявлено про те, що орендарем (відповідачем-3) введено в оману Регіональне відділення Фонду державного майна по м. Києву щодо цілей використання майна.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені цим кодексом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013).

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю ( п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013).

У матеріалах справи відсутні докази наявності обману та впливу обману на другого відповідача у момент укладення договору оренди № 5929.

Така обставина, як недотримання сторонами за договором оренди державного майна положень Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна може бути підставою лише для внесення змін до договору оренди в цій частині, тобто приведення її у відповідність до Закону, але не є підставою для визнання недійсним договору. Зазначена правова позиція відповідає судовій практиці, про що свідчить, зокрема, постанова Верховного Суду України від 04.12.2007 у справі № 3/453.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2. 4. 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003 року, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Самі по собі допущені органами влади порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна.

Прокурором не доведено суду факту надання відповідачем-3 неправдивих відомостей щодо власної діяльності, цілей одержання спірного майна в оренду, а також не надано доказів протиправної поведінки набувача майна.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" використання орендованого майна не за цільовим призначенням може бути підставою для розірвання договору у порядку, встановленому чинним законодавством, а наведені прокурором обставини не тягнуть наслідком недійсність правочину.

Як встановлено судом, спірний договір оренди укладено на підставі наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України, який, за висновком суду, відповідає приписам чинного на момент видачі наказу законодавства України.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування з моменту видання наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 11.08.2011 № 1048 "Про прийняття рішення щодо укладення договору оренди державного нерухомого майна, за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27 а; визнання наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 15.07.2011 №935 "Про затвердження висновку про вартість майна" незаконним у частині п. 7; визнання недійсним спірного договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 15.08.2011 № 5929 (зі змінами від 27.06.2011 та від 11.02.2013) слід відмовити за необґрунтованістю.

09.08.2016 відповідачем-3 було подано до суду заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог: про визнання незаконним та скасування в цілому з моменту видання наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 11.08.2011 № 1048 "Про прийняття рішення щодо укладення договору оренди державного нерухомого майна з адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27а"; про визнання наказу Регіонального відділення Фонду державного майна по місту Києву від 15.07.2011 № 935 "Про затвердження висновку про вартість майна" незаконним у частині пункту 7, яким затверджено висновок суб'єкта оціночної діяльності - ТОВ "Слав-Консалтинг" про вартість майна - нежитлових приміщень площею 497, 30 кв. м, розташованих за адресою: бульвар Тараса Шевченка, 27а, м. Київ, станом на 28.02.2011, та скасування його з моменту видання; визнання недійсним договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 15.08.2011 № 5929 (із змінами від 27.06.2011 та від 11.02.2013), укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ріотрейд".

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилами ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

Аналогічну правову позицію викладено також і у постановах Верховного Суду України від 13.04.2016 № 3-224гс16, від 03.02.2016 № 922/4324/15, від 30.09.2015 № 910/4626/14.

Таким чином, перебіг позовної давності стосовно заявлених вимог починається від дня, коли про порушені права дізнались відповідно Міністерство освіти і науки України та Головне управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації.

Згідно зі ст. 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В той же час, відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Дійшовши висновку про необґрунтованість позовних вимог про визнання незаконним та скасування з моменту видання наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 11.08.2011 № 1048 "Про прийняття рішення щодо укладення договору оренди державного нерухомого майна, за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27 а; визнання наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 15.07.2011 № 935 "Про затвердження висновку про вартість майна" незаконним у частині п. 7; визнання недійсним спірного договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 15.08.2011 № 5929 (зі змінами від 27.06.2011 та від 11.02.2013) та відмовивши у позові у цій частині, суд зазначає, що наслідки спливу позовної давності у даному випадку не застосовуються.

Щодо доводів прокурора та позивачів відносно порушення приписів ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" під час процедури приватизації спірного майна, колегія зазначає наступне.

Частиною 2 статті 18 Закону України "Про освіту" передбачено, що навчальні заклади, засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Відповідно до частини 5 статті 63 Закону України "Про освіту" встановлено, що об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Згідно зі статтями 1, 15 Закону України "Про приватизацію державного майна" та Порядку відчуження об'єктів державної власності, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 803 від 06.06.2007 відчуження державного майна на користь фізичних та юридичних осіб, здійснюється шляхом його продажу на конкурсній основі за умови врахування особливостей правового режиму окремого майна, наявності встановлених законодавчих обтяжень чи обмежень стосовно розпорядження майном.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на дату укладення спірного договору оренди об'єкт оренди перебував на балансі Державної наукової установи "Інститут інноваційних технологій і змісту освіти" на праві повного господарського відання.

Відповідно до положень ст. 63 Закону України "Про освіту" матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Відповідно до листів Міністерства освіти та науки, молоді та спорту України від 19.03.2012 № 1/12-1548, ДП "Інфоресурс" як балансоутримувача орендованого майна від 03.04.2013 № 01.01-29/220, Міністерства освіти і науки України від 27.05.2013 № 1/12- 4210 спірне майно за призначенням орендодавцем не використовувалося.

З 11.02.2011 (до початку процедури приватизації) орендодавцем спірного майна на підставі наказу Міністерства освіти і науки, молоді та спору України від 04.12.2012 № 1388(том справи 1, а.с. 99) та Акту приймання-передачі від 10.12.2012 (том справи 1, а.с. 117) стало ДП "Інфоресурс", на баланс якого безоплатно з балансу ДНУ "Інститут інноваційних технологій і змісту освіти" був переданий об'єкт оренди (том справи 1, а.с. 34 - 35).

Доказів віднесення спірного майна до об'єктів освіти після передачі його на баланс ДП "Інфоресурс" суду під час судового розгляду справи не надано.

Баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку та перебування певного майна на балансі такого підприємства (організації) не створює для нього майнових прав щодо майна та, відповідно, не визначає його правовий статус, цільове призначення тощо.

Сам факт знаходження об'єкта оренди на балансі державного підприємства, видами діяльності якого є формування та функціонування Єдиної державної електронної бази з питань освіти,організації замовлення, видачі та обліку документів (із можливим залученням спеціалізованих виробничих підприємств) про освіту державного зразка та інших документів у сфері освіти, не може бути беззаперечним доказом віднесення цього об'єкта до об'єктів освіти. Доводи заявника у цій частині не можуть бути прийняті судом до уваги.

На виконання вказівок суду касаційної інстанції судом також досліджено доводи заявника щодо того, що на момент укладення договору оренди будинок № 27-А по бульвару Тараса Шевченка в місті Києві перебував на підставі наказу Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації від 25.06.2011 №10/38-11 в Переліку щойно виявлених об'єктів культурної спадщини м. Києва.

Судом встановлено, що дійсно наказом Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації № 10.38-11 від 25.06.2011 нежиле приміщення по бульвару Т. Шевченка, 27-а у місті Києві внесено до Переліку щойно виявлених об'єктів культурної спадщини міста Києва"

В той же час що наказом Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації від 28.04.2012 р. № 10/27-12 "Про внесення змін до наказів Головного управління охорони культурної спадщини від 10.06.2011 № 10/34-11 та від 25.06.2011 № 10/38-11" нежиле приміщення по бульвару Т. Шевченка, 27А у місті Києві виключено із Переліку щойно виявлених об'єктів культурної спадщини як помилково занесене.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини" об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України), можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Згідно ст. 1 Закону України "Про охорону культурної спадщини" пам'ятка культурної спадщини - об'єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України. Щойно виявлений об'єкт культурної спадщини - об'єкт культурної спадщини, який занесено до Переліку об'єктів культурної спадщини відповідно до цього Закону.

Таким чином, нежиле приміщення по бульвару Т. Шевченка, 27А у місті Києві не включене до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

Доводи заявника щодо виникнення у нерухомого майна статусу нерухомої пам'ятки України - об'єкта культурної спадщини, з моменту прийняття відповідного наказу органом місцевого самоврядування спростовуються наведеними вище приписами Закону України "Про охорону культурної спадщини".

За таких обставин у суду відсутні підстави для висновку про те, що спірне майно на час укладення оспорюваного договору оренди мало історико-культурну цінність, оскільки нежилі приміщення по бульвару Т. Шевченка, 27А у місті Києві не відносились до об'єктів культурної спадщини в розумінні Закону України "Про охорону культурної спадщини", в тому числі і у період їх перебування у Переліку щойно виявлених об'єктів культурної спадщини.

Крім того, в матеріалах приватизаційної справи міститься лист Головного управління охорони культурної спадщини від 11.05.2012 № 2822, адресований Регіональному відділенню Фонду державного майна України по місту Києву, за змістом якого станом на 01.05.2012 будинок по бульвару Шевченка, 27-А у місті Києві на обліку як пам'ятка або щойно виявлений об'єкт культурної спадщини не перебуває.

Відповідно до листа Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 060-4083 від 07.06.2016 у період з 25.05.2013 до 05.06.2013 будинок по бульвару Тараса Шевченка, 27 А у місті Києві на обліку як пам'ятка або щойно виявлений об'єкт культурної спадщини не перебував.

Крім того, в процесі судового розгляду справи по суті Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надав суду письмові пояснення від 05.08.2016 № 060-5824 по суті спору, якими повідомив, що станом на момент прийняття наказу Фонду державного майна України від 30.05.2013 № 738 "Про включення до переліку об'єктів державної власності групи А, що підлягають приватизації" спірний об'єкт нерухомості не перебував в Переліку щойно виявлених об'єктів культурної спадщини, не був занесений до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

Колегія зазначає, що статус щойно виявленого об'єкта культурної спадщини не накладає на об'єкт обмежень, які встановлені ч. 1 ст. 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини", оскільки ця норма застосовується лише до об'єктів, які включені до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

Відповідно до даних Інформаційного зведеного переліку об'єктів культурної спадщини Шевченківського району міста Києві, розміщеного на веб-сайті Управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в Переліку об'єктів культурної спадщини Шевченківського районі міста Києві відсутня будівля, у якій розташовані спірні приміщення. Під № 1302 (казарми виправних арештантських рот, у якому до вказаного Переліку внесено будівлю за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27 у лютому 1918 р. містилася Експедиція заготовок державних паперів). Таким чином, до Переліку внесено не будівлю, у якій розташоване спірне майно, а іншу будівлю.

Вказані відомості під час судового розгляду справи учасниками судового процесу не спростовані. Навпаки, у матеріалах справи міститься копія листа Головного управління культурної спадщини від 11.05.2012 № 2822, у якому зазначено, що станом на 01.05.2012 будинок № 27 А по бульвару Тараса Шевченка у місті Києві на обліку як пам'ятка або щойно виявлений об'єкт культурної спадщини не перебуває (том справи 2, а.с. 151). Разом з цим вказаний лист містить відомості про перебування на обліку щойно виявленого об'єкта культурної спадщини міста Києва - казарм виправних арештантських рот по бульвару Шевченка, 27 у місті Києві.

Посилання заявника на вимоги п. 14 розділу II Інструкції про порядок обліку, забезпечення збереження, утримання, використання та реставрації нерухомих пам'яток історії та культури, затвердженої наказом Міністерства культури СРСР від 13.05.1986 № 203, судом до уваги не приймаються з огляду на вищевикладене.

Таким чином, доводи прокурора про те, що на укладення договору оренди необхідна згода органу охорони культурної спадщини, є безпідставними.

Доводи заявника про порушення під час оцінки спірного майна вимог чинних на час оцінки нормативних актів (неправомірне незастосування при визначенні ринкової вартості об'єкта оцінки постанови Кабінету міністрів України від 26.09.2002 № 1447 "Про затвердження методики грошової оцінки пам'яток") також не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на відсутність у спірного майна статусу об'єкта культурної спадщини. У даному випадку Методика грошової оцінки пам'яток, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 № 1447, застосуванню не підлягає.

06.02.2012 листом № 30-09/1206 Регіональним відділенням Фонду державного майна України орендареві надано дозвіл на здійснення невід'ємних поліпшень орендованого нерухомого майна (том справи 1, а.с. 118).

Виходячи з відсутності у об'єкта оренди статусу об'єкта культурної спадщини, дозвіл органу охорони культурної спадщини щодо здійснення поліпшень орендованого майна законом не вимагався.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про приватизацію державного майна" державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні.

Судом встановлено, що приватизація нежитлових приміщень за адресою: м. Київ, бульвар Шевченка Тараса, будинок 27-А шляхом викупу здійснювалась з урахуванням норм Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" об'єктами малої приватизації є, зокрема, окреме індивідуально визначене майно, в тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано (група А).

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" приватизація об'єктів малої приватизації може здійснюватись шляхом викупу. Шляхом продажу за конкурсом може здійснюватися приватизація окремих єдиних майнових комплексів групи А та окремих об'єктів групи Ж.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" продавцями об'єктів малої приватизації, що перебувають у державній та комунальній власності, є відповідно Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва.

Статтею 7 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" визначено, що Фонд затверджує переліки об'єктів, які перебувають відповідно у державній власності, власності Автономної Республіки Крим та комунальній власності і підлягають викупу; включення об'єктів малої приватизації до зазначених переліків здійснюється з ініціативи державного органу приватизації, уповноваженого органу управління чи покупця; покупці подають до відповідного органу приватизації заяву про включення підприємства до одного із зазначених у цій статті переліків об'єктів, що підлягають приватизації.

У відповідності до ст. 9 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" за рішенням органів приватизації проводиться інвентаризація майна об'єкта малої приватизації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, та оцінка такого об'єкта відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України.

Статтею 18-2 названого вищезазначеного Закону встановлено, що у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об'єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання для цілей оренди майна.

Статтею 4 Закону України "Про Фонд державного майна України" до основних завдань Фонду державного майна України віднесено реалізацію державної політики у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Станом на 31.08.2013 суб'єктом оціночної діяльності - ТОВ "Український фінансово-інвестиційний союз" (сертифікат Фонду державного майна України від 25.06.2011 № 12126/11), складено Звіт про оцінку вартості майна - нежитлових приміщень будівлі літер "А" інв. № 1249 ДП "Інфоресурс" розташованого за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27А. Відповідно до вказаного Звіту про оцінку майна вартість спірного майна з урахуванням виконаних відповідачем 3 невід'ємних поліпшень орендованого майна склала 6284064 грн. 04 коп. з ПДВ.

За зверненням Генеральної прокуратури України від 22.06.2015 № 08/3-83вих.15 суб'єктом оціночної діяльності ТОВ "Слав-Консалтинг" здійснено рецензування зазначеного вище Звіту про оцінку майна та у загальному висновку Рецензії зазначено, що Звіт класифікується за ознакою абзацу четвертого пункту 67 Національного стандарту № 1 як такий, що не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки, але може використовуватися з метою, визначеною у Звіті, після виправлення зазначених у Рецензії недоліків.

Під час дослідження вказаних обставин судом враховано, що за змістом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини у справі „Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Самі по собі допущені органами влади порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна.

У справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) у рішенні Європейського суду з прав людини Суд підкреслив, що потреба виправити "минулу помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2. 4. 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

З урахуванням викладеного вище недоліки оцінки майна, здійсненої суб'єктом оціночної діяльності в процесі процедури приватизації, не можуть слугувати формальною підставою для вилучення вказаного майна від особи після закінчення процедури приватизації у випадку, якщо інших порушень процедури виявлено не було.

Під час дослідження питання правомірності приватизації спірного майна суд також враховує те, що в матеріалах приватизаційної справи міститься лист Міністерства освіти і науки, молоді та спору України від 19.03.2012 № 1/12-1548, відповідно до якого останнє повідомляє Фонд державного майна України та Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву, що комісія з майнових питань підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Міністерства освіти і науки, молоді та спору України, не заперечує щодо включення до переліку об'єктів державної власності групи А, що підлягають приватизації, нежитлових приміщень, розташованих у будівлі по бульвару Шевченка, 27А в місті Києві як таких, що не використовуються та не експлуатуються балансоутримувачем.

Листом від 27.05.201 № 1/12-4210 Міністерство освіти і науки, молоді та спорту України повідомило Фонд державного майна України, що приміщення будівлі за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 27А, які є державною власністю, не використовуються в навчальному та науковому процесі та закріплені за Державним підприємством "Інфоресурс" на праві повного господарського відання; на зазначені нежитлові приміщення не поширюються обмеження, визначені ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" та ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту".

Відповідно до ч. 6 ст. 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", порушення встановленого законодавством порядку приватизації або прав покупців є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу об'єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством України.

На підстав вищевикладеного, колегія приходить до висновку, що приватизація спірного майна проведена з дотриманням вимог Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", доказів, які б свідчили про наявність порушень як зі сторони відповідача-3, так і зі сторони Фонду державного майна України, прокурором не надано.

Виходячи з того, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку, що передача спірного майна в оренду відповідачу 3 та його подальша приватизація відбулись з дотриманням норм чинного законодавства України, що регулює спірні відносини, у зв'язку з чим заявлені прокурором вимоги про скасування актів Фонду державного майна України та Регіонального відділення Фонду державного майна України про місту Києву, зокрема, наказів від 30.05.2013 №738 "Про включення до переліку об'єктів державної власності групи А, що підлягають приватизації"; від 30.05.2013 №740 "Щодо визначення дати оцінки"; від 23.07.2013 №1118 "Про внесення змін до наказу Фонду державного майна України від 30.05.2013 № 740"; від 25.10.2013 №3382 "Про затвердження висновку про вартість майна"; від 16.12.2013 № 4291 "Щодо завершення приватизації об'єкта", є необґрунтованими. У задоволенні вказаних вимог слід відмовити.

Колегія вважає, що є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу об'єкта державної власності групи А - нежитлових приміщень загальною площею 485,8 кв.м, розташованих за адресою: м. Київ, бульвар Шевченка Тараса, будинок 27 А, що приватизуються шляхом викупу від 06.12.2013 № 409, укладеного між Фондом державного майна України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ріотрейд"; зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріотрейд" повернути нежитлові приміщення загальною площею 485,80 кв. м, розташовані у будівлі за адресою: бульвар Тараса Шевченка, 27-А, м. Київ, загальною вартістю 6105306 гривень, державі в особі Міністерства освіти і науки України, оскільки спірний договір купівлі-продажу укладався на підставі відповідних актів Фонду державного майна України та Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву, які, за висновком суду, відповідають нормам чинного законодавства України, а відтак відсутні підстави для задоволення вищевказаних вимог.

Будь-яких інших підстав визнання вказаних правочинів недійсними в порядку Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України судом також не встановлено.

Крім того колегія приходить до висновку про те, що прокурором не доведено порушення прав та інтересів Міністерства освіти і науки України і Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації, правонаступником якого є Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), визначених позивачами у даній справі, оскільки вказані особи надавали згоду як на приватизацію спірних приміщень, так і на їх використання на праві оренди.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Статтею 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апелянтом належними та допустимими доказами не доведено суду факту порушення прав або охоронюваних законом інтересів позивачів, а отже місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки не спростовують викладених в судовому рішенні обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Крім того, колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010).

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва від 30.08.2016 у справі № 910/22867/15 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 267, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора України на рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2016 у справі №910/22867/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2016 у справі №910/22867/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/22867/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 16.03.2018.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

А.Г. Майданевич