РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.03.2018Справа № 910/11550/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В., за участі секретаря судового засідання Рижонкова С.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс», Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Батьківщина»

третя особа Публічне акціонерне товариство «Перший Україніський Міжнародний Банк»

про визнання недійсним договору

за участі представників:

від позивача - Гуртова Т.І. (представник за довіреністю);

від відповідача 1 - не з'явився;

від відповідача 2 - Басюк С.А. (представник за довіреністю);

від третьої особи - Мельник Б.О. (представник за довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року Приватно-орендне сільськогосподарське підприємство «Батьківщина» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс», Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Батьківщина», третя особа - Публічне акціонерне товариство «Перший Україніський Міжнародний Банк» про визнання недійсним, з моменту укладання, договору про відступлення прав вимоги № 12/10-15-1 від 13.10.2015 (зі змінами від 09.11.2015), який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Батьківщина», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського

нотаріального округу Роєнко І.В., зареєєстрований у реєстрі №837.

Позивач стверджує, що вказаний договір №12/10-15-1 від 13.10.2015 є договором факторингу, який укладений з недотриманням вимог ст.1079 Цивільного кодексу України до суб'єктного складу договору факторингу. Оскільки Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Батьківщина» не є фінансовою установою і не може надавати фінансові послуги, тому не може бути фактором.

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.09.2016 у справі №910/11550/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2017, у задоволенні позову Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.07.2017 у справі №910/11550/16 вищезазначені судові рішення скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Дана постанова мотивована тим, що судами не досліджено положення спірного договору № 12/10-15-1 від 13.10.2015, не з'ясовано правову природу договору №12/10-15-1 від 13.10.2015, зокрема, чи вважається договір виконаним і припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор виплатив первісному кредитору кошти, а також відповідності його умов вимогам чинного законодавства, і не з'ясовано судами порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів прав позичальника; не взято до уваги рішення власника №03/07/2015-01 Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» від 13.07.2015 про припинення повноважень голови ліквідаційної комісії Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» Єрьоміної А.О. з 13.07.2015 та призначення Марченко Галини Іванівни ліквідатором Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» з 14.07.2015 на підставі контракту та підписання позовної заяви ліквідатором. Крім того, у матеріалах справи відсутні статут, свідоцтво про державну реєстрацію та довідка про знаходження відповідача в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій та/або в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних-підприємців України Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс»; статут, свідоцтво про державну реєстрацію Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Батьківщина».

25.10.2017 в результаті проведення автоматизованого розподілу судової справи, справа №910/11550/16 передана на розгляд судді Маринченко Я.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.10.2017 прийнято до провадження справу №910/11550/16 та призначено її до розгляду в судовому засіданні.

При новому розгляді справи позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зазначивши, що спірний договір за своєю правовою природою є договором факторингу, а оскільки Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Батьківщина» не має статусу фінансової установи, то вказаний договір є недійсним.

На підставі викладеного позивач просив задовольнити позов.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити.

Відповідач 1 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» проти задоволення позову заперечував, пославшись у відзиві зокрема на те, що позивач, який не є стороною спірного договору, жодним чином не обґрунтував, які саме права останнього порушенні цим правочином. Також зазначив, що спірний договір до своєю правовою природою є договором про відступлення права вимоги. А не договором факторингу, оскільки договором не передбачена плата первісного кредитора на користь нового кредитора, за здійснену оплату за відступлення права вимоги. Права вимоги не можуть вважатись як плата за здійснене фінансування.

На підставі викладеного відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача-1 в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Відповідач 2 - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Батьківщина» в ході розгляду справи також заперечував проти позову, з підстав, викладених у раніше поданому відзиві на позов, зокрема зазначив, що на думку останнього оспорюваний договір є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання його недійсним.

У судовому засіданні представник відповідача-2 проти задоволення позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених у раніше поданому відзиві на позов, зазначивши, щодо відсутності підстав для визнання спірного договору недійсним, а відтак позовні вимоги є необґрунтованими.

Разом з тим, в ході розгляду справи сторонами, на виконання вимог постанови Вищого господарського суду України від 20.07.2017 були надані суду додаткові документи, зокрема, рішення власника №03/07/2015-01 Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» від 13.07.2015 про припинення повноважень голови ліквідаційної комісії Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» Єрьоміної А.О. з 13.07.2015 та призначення Марченко Галини Іванівни ліквідатором Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» з 14.07.2015 та Контракт з ліквідатором від 13.06.2015, також додано статут, свідоцтво про державну реєстрацію та довідка про знаходження відповідача в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних-підприємців України Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс»; статут, свідоцтво про державну реєстрацію Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Батьківщина», які були досліджені судом в ході розгляду справи та, зокрема, встановлено наявність повноважень ліквідатора Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» на підписання позовної заяви.

Так розглянувши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.04.2013 між Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» укладено Кредитний договір №DNI-22-482/13, відповідно до умов якого, Банк зобов'язався надати Позичальнику кредит у розмірі 5500000 доларів США, а Позичальник зобов'язався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути Банку кредит в повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені Кредитним договором (п.1.1 Кредитного договору).

В подальшому, 13.10.2015 між Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» укладено договір про відступлення прав вимоги №1761/61, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Роєнко І.В., зареєстрований в реєстрі за № 836 (надалі - Договір № 1761/61).

Відповідно до умов Договору №1761/61 первісний кредитор частково, у сумі 20862941,01 грн. відступає права вимоги новому кредитору, а новий кредитор набуває частину прав вимог за Кредитним договором та укладеними Договорами забезпечення (перелічені в ч. II Договору № 1761/61).

У подальшому між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» (первісний кредитор) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Батьківщина» (новий кредитор) був укладений договір про відступлення права вимоги №12/10-15-1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Роєнко І.В., зареєстрований в реєстрі за №837.

Відповідно до умов указаного договору, первісний кредитор у сумі 20862941,01 грн. відступає належні йому на підставі договору про відступлення прав вимоги №1761/61 новому кредитору, а новий кредитор набуває частину прав вимог за, зокрема Кредитним договором №DNI-22-482/13 від 18.04.2013 та договорами забезпечення.

Розділом 1 Договору сторони погодили, що права вимоги за Кредитним договором та Договорами забезпечення «Права вимоги» означає існуючі права грошової вимоги первісного кредитора до боржника за Кредитним договором та до поручителя за Договорами забезпечення у зазначеному у цьому договорі розмірі.

Компенсація за відступлення прав означає плату нового кредитора первісному кредитору за відступлення прав вимоги згідно з умовами цього договору.

Пунктом 2.3 Договору сторони визначили, що новий кредитор сплачує компенсацію за відступлення прав первісному кредитору в сумі 12406117 грн. не пізніше 15.10.2015.

Відповідно до пп.(д) п.5.1 Договору, сторони погоджуються, що первісний кредитор за вказаним договором не отримує жодних послуг, а новий кредитор не отримує жодної плати, пов'язаної із наданням будь-яких послуг за цим договором.

Згідно з п.5.6 Договору, цей договір набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, та залишається діючим до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

Так, звертаючись із розглядуваним позовом до суду, позивач стверджує, що Договір про відступлення права вимоги №12/10-15-1 є договором факторингу, а оскільки Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Батьківщина» не має статусу фінансової установи, то вказаний договір є недійсним.

Разом з тим, судом встановлено, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 05.02.2015 за позовом ПАТ «ПУМБ» у справі №904/10253/14, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 06.04.2015, позов задоволено, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором №DNI22-482/13 від 18.04.2013, договором поруки №DNI-22-488/13 від 18.04.2013, договором поруки №DNI-22-489/13-II від 07.05.2013 та договором поруки №DNI-22-483/13 від 18.04.2013 в розмірі 4937162,71 доларів США - заборгованості за сумою кредиту, 132236,42 доларів США - відсотків за користування кредитом, 1934473,05 грн. - пені; стягнуто з Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» на користь позивача судовий збір в сумі 73080 грн.

20.11.2015 Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Батьківщина» звернулося до господарського суду з заявою в порядку ч.5 ст.8 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2016 у справі №904/10253/14 було замінено сторону у виконавчому провадженні №48037968 з примусового виконання наказу №904/10253/14, виданого господарським судом Дніпропетровської області від 12.06.2015, про стягнення з Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості за кредитним договором №Б№22-482/13 від 18.04.2013, договором поруки №DNI-22-488/13, договором поруки №DNI-22-489/13-G від 07.05.2013 та договором поруки №ОМ-22-483/13 від 18.04.2013 в розмірі 4937162,71 доларів США - заборгованості за сумою кредиту, 132236,42 доларів США - відсотків за користування кредитом, 1934473,05 грн. - пені в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №0№22-482/13 від 18.04.2013 відповідно до підп. (в) п.2.1. договору про відступлення прав вимоги за №12/10-15-1 від 13.10.2015 в сумі 20862941,01 грн., що згідно із офіційним курсом НБУ станом на день укладення цього договору еквівалентно 956237,76 доларам США, з Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на іншого стягувача - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Батьківщина».

Так, суд зазначає, що Глава 47 Цивільного кодексу України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов'язанні.

Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов'язанні визначені ст.512 Цивільного кодексу України, в силу якої кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 Цивільного кодексу України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним.

У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст.656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 Цивільного кодексу України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб'єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 Цивільного кодексу України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у ст.49 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 Цивільного кодексу України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов'язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступленні права вимоги).

Як вбачається із матеріалів справи, та зокрема, Договору про відступлення права вимоги №12/10-15-1 від 13.10.2015, при укладенні договору про відступлення права вимоги сторони керувалися положеннями статтей 512, 513, 514 Цивільного кодексу України.

Так зокрема, умовами спірного договору сторони погодили, що первісний кредитор у сумі 20862941,01 грн. відступає належні йому на підставі договору про відступлення прав вимоги №1761/61 новому кредитору, а новий кредитор набуває частину прав вимог за, зокрема Кредитним договором №DNI-22-482/13 від 18.04.2013 та договорами забезпечення.

Компенсація за відступлення прав означає плату нового кредитора первісному кредитору за відступлення прав вимоги згідно з умовами цього договору.

Пунктом 2.3 Договору сторони визначили, що новий кредитор сплачує компенсацію за відступлення прав первісному кредитору в сумі 12406117 грн. не пізніше 15.10.2015.

Відповідно до пп.(д) п.5.1 Договору, сторони погоджуються, що первісний кредитор за вказаним договором не отримує жодних послуг, а новий кредитор не отримує жодної плати, пов'язаної із наданням будь-яких послуг за цим договором.

Згідно з п.5.6 Договору, цей договір набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, та залишається діючим до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписами ст.514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 вказаного Кодексу визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, як стверджує позивач, оскільки сторонами в договорі погоджено, що сторони не надають та не отримують жодних послуг за цим договором. Крім того, п.5.6 спірного договору сторони визначили, що вказаний договір залишається діючим до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором, тобто до моменту передачі прав вимоги старим кредитором новому та сплати новим кредитором плати за відступлення прав вимоги, а відтак, підстави для визнання вказаного договору недійним на підставі положень ст.203, 215 Цивільного кодексу України відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З аналізу вищенаведених норм слідує, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Як вбачається із позовної заяви, позивачем не зазначено, які саме права останнього були порушені у зв'язку із укладанням оскаржуваного Договору про відступлення прав вимоги №12/10-15-1 від 13.10.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Роєнко І.В., укладеного між відповідачами, та стороною за яким він не є.

За таких обставин, суд вважає що заявлені позовні вимоги є необґрунтовані позивачем, в зв'язку з чим позов не підлягає задоволенню.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б вказували на порушення його порушених чи оспорюваних прав як на момент укладення договору про відступлення права вимоги, так і на майбутнє.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача в повному обсязі.

Враховуючи вкладене та керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 12.03.2018

Суддя Я.В. Маринченко