КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2018 р. Справа№ 910/12327/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Ткаченка Б.О.

Мартюк А.І.

при секретарі Вінницькій Т.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю №36 від 31.08.2017;

від відповідача : не з'явився;

від третьої особи 1: ОСОБА_3 за довіреністю №27-26501/17 від 27.12.2017;

від третьої особи 2: ОСОБА_4 особисто, ОСОБА_5 адвокат за договором від 05.12.2017;

від третьої особи 3: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 (до шлюбу - ОСОБА_4)

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 (повне рішення складено 17.10.2017)

у справі №910/12327/16 (головуючий суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Український професійний банк" Пантіної Л.О.

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК "Аурум Фінанс"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб;

2) ОСОБА_4 (до шлюбу - ОСОБА_4);

3) Товариство з обмеженою відповідальністю "Сіті-Стейт"

про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" (далі - позивач) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Український професійний банк" Пантіної Л.В. звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс" (далі - відповідач) про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір про відступлення прав вимоги від 26.05.2015, укладений між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс", є нікчемним в силу положень п. 1, 2, 7 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", що відповідно до приписів ст. 215, 216 ЦК України є підставою для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс" повернути на користь Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" права майнової вимоги, отримані за договором про відступлення від 26.05.2015 та повернути оригінали документів отримані, згідно Актів приймання-передачі від 27.05.2015, за зобов'язаннями боржника - ОСОБА_4. Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.08.2016 у справі №910/12327/16, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2016, відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.08.2017 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Український професійний банк" задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2016, постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2016 у справі № 910/12327/16 скасовано, а справу №910/12327/16 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 у справі №910/12327/16 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" задоволено. Застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину - Договору про відступлення права вимоги від 26.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрованого за № 6523, що був укладений між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" (02660, м. Київ, вул. Марини Раскової, 15; ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АУРУМ ФІНАНС" (02121, м. Київ, вул. Колекторна, 3; ). Зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "АУРУМ ФІНАНС" (02121, м. Київ, вул. Колекторна, 3; ) повернути на користь Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" (02660, м. Київ, вул. Марини Раскової, 15; ) права майнової вимоги, отримані за договором відступлення прав вимоги від 27.05.2015 року, укладеним між ПАТ "УПБ" та ТОВ "ФК "АУРУМ ФІНАНС". Зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "АУРУМ ФІНАНС" (02121, м. Київ, вул. Колекторна, 3; ) повернути на користь Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" (02660, м. Київ, вул. Марини Раскової, 15; ) оригінали документів, отримані згідно Актів приймання передачі від 27.05.2015 року за зобов'язаннями наступного боржника, а саме: Документи щодо позичальника банку - ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1): - Кредитний договір № 317 від 25.01.2011 року; - Додатковий договір від 14.10.2011 року до Кредитного договору № 317 від 25.01.2011 року; - договір поруки № 317-1 від 25.01.2011 року; - Договір застави майнових прав на грошові кошти № 317-2 від 25.01.2011 року; - Договір поруки № 898-3 від 19.07.2012 року; - Іпотечний договір, посвідчений 14.10.2011 року приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мургою С.Г. за реєстровим № 3007; - Договір купівлі-продажу, посвідчений 14.10.2011 року приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мургою С.Г. за реєстровим № 3001; - Витяг з державного реєстру правочинів № 10510989 від 14.10.2011 року; - Витяг про державну реєстрацію прав № 31708963 від 19.10.2011 року; - Технічний паспорт на квартиру № 68, що розташована за адресою: Київська обл., Бориспільський район, с. Щасливе, вул. Лесі Українки, 14. Внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: - внести зміни про суб'єктів в записі про іпотеку: 9810030, змінити Іпотекодержателя Товариство з обмеженою відповідальністю "ФК "АУРУМ ФІНАНС", (ідентифікаційний код: 39243396, місцезнаходження: 02121, м. Київ, вул. Колекторна,3) на Іпотекодержателя Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" (ідентифікаційний код: 19019775, місцезнаходження: 02660, м. Київ, вул. М.Раскової, 15); внести зміни про суб'єктів в записі про обтяження: 9996313, змінити обтяжувача Товариство з обмеженою відповідальністю "ФК "АУРУМ ФІНАНС", (ідентифікаційний код: 39243396, місцезнаходження: 02121, м. Київ, вул. Колекторна,3) на обтяжувача Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" (ідентифікаційний код: 19019775, місцезнаходження: 02660, м. Київ, вул. М.Раскової, 15). Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК АУРУМ ФІНАНС" (02095, м. Київ, вул. Княжий затон, 9а, оф. 369; ) на користь Публічного акціонерного товариства "Українських професійний банк" (02660, м. Київ, вул. М. Раскової, 15; ) витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 6 890 , 00 грн., витрати зі сплати судового збору за перегляд рішення апеляційною інстанцією у розмірі 7 579, 00 грн., витрати зі сплати судового збору за перегляд у касаційній інстанції у розмір 8 628, 00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням третя особа 2 - ОСОБА_4 (до шлюбу - ОСОБА_4) подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог щодо: зобов'язання ТОВ "ФК Аурум Фінанс" повернути на користь ПАТ "Український професійний банк" права майнової вимоги, отримані за договором відступлення права вимоги від 27.05.2015, укладеного між ПАТ "УПБ" та ТОВ "ФК Аурум Фінанс"; зобов'язання ТОВ "ФК Аурум Фінанс" повернути на користь ПАТ "Український професійний банк" оригінали документів, отримані згідно з Актами приймання-передачі від 27.05.2015 за зобов'язаннями ОСОБА_4; внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та прийняти у вказаній частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог. В решті оскаржуване рішення просить залишити без змін. Також скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги.

Скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а також судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, оскільки після набрання законної сили первісним рішенням у даній справі ОСОБА_4 (до шлюбу - ОСОБА_4.) отримувала вимоги від відповідача щодо сплати заборгованості за кредитним договором, 17.03.2017 повністю погасила заборгованість, отримала від відповідача оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, а також довідку про повне виконання зобов'язань за кредитним договором. Отже, з 17.03.2017 припинилось право майнової вимоги до ОСОБА_4 (ОСОБА_4.), тому станом на дату прийняття оскаржуваного рішення право майнової вимоги не могло бути повернуте позивачу. Внаслідок припинення 17.03.2017 зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором (основного зобов'язання) припинилась і іпотека належної їй квартири, як похідного зобов'язання.

Також у скарзі зазначено, що третя особа - ОСОБА_4 13.10.2016 вийшла заміж та змінила прізвище на ОСОБА_4, а 23.02.2017 змінила ім'я на Єлена, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією свідоцтва про зміну імені. Крім цього, вказує, що додаткові докази не подавались до суду першої інстанції, оскільки їй не було відомо про розгляд справи, а ухвали суду направлялись за її старою адресою у гуртожитку.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.12.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Зеленін В.О., судді Мартюк А.І., Андрієнко В.В.) поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

19.01.2018 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що суд не вирішував питання щодо розміру заборгованості апелянта, зобов'язання не є припиненими, оскільки кошти сплачені неналежному кредитору, кошти отримані відповідачем від третьої особи 2 без належних правових підстав і позивач не є особою, якій надано право вимагати повернення цих коштів, суд прийняв рішення на підставі наявних у справі доказів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2018 розгляд справи призначено на 19.02.2018.

12.02.2018 від представника третьої особи 2 (апелянта) надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване тим, що ОСОБА_4 з 19.02.2018 по 26.02.2018 перебуватиме у закордонному відрядженні, а її представники також не можуть взяти участь у судовому засіданні з поважних причин.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.02.2018 відкладено розгляд справи на 05.03.2018.

02.03.2018 від третьої особи 2 (апелянта) надійшло клопотання про стягнення з позивача на її користь судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2018 р., у зв'язку перебуванням судді Андрієнка В.В. у відпустці з 05.03.2018 по 07.03.2018, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №910/12327/16 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Мартюк А.І., Ткаченка Б.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.03.2018 колегією суддів у зазначеному складі прийнято справу до провадження.

Відповідач явку представника у судове засідання не забезпечив. Ухвала суду, направлена за адресою державної реєстрації відповідача, повернута поштою з довідкою "За закінченням терміну зберігання".

У разі відсутності сторін за адресою державної реєстрації, вважається, що ухвала вручена їм належним чином. При цьому до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій.

Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Третя особа 2 (апелянт) та її представник у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Представники позивача та третьої особи 1 у судовому засіданні заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити оскаржуване рішення без змін.

Статтями 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній з 15.12.2017) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду встановила наступне.

25.01.2011 між позивачем - Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк", як банком, та третьою особою - ОСОБА_4 (яка в подальшому змінила прізвище та ім'я на ОСОБА_4), як позичальником, укладено кредитний договір №317, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у вигляді відкличної кредитної лінії, що поновлюється, у розмірі на строк та умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язався отримати і повернути грошові кошти, одержані в рахунок кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.

В забезпечення виконання грошових зобов'язань позичальника відповідно до кредитного договору № 317 від 25.07.2011 між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк", як іпотеко держателем, та ОСОБА_4, як іпотекодавцем, було укладено іпотечний договір від 14.10.2011, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мургою С.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 3008, за яким в іпотеку передана квартира за адресою: АДРЕСА_1.

Крім цього, в забезпечення виконання грошових зобов'язань позичальника відповідно до кредитного договору № 317 від 25.07.2011 укладено договір поруки № 317-1 від 25.01.2011 та договір застави майнових прав на грошові кошти ТОВ "Сіті Стейт" № 317-2 від 25.01.2011.

30.04.2015 Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 293/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банків", відповідно до якої заборонено ПАТ "Український професійний банк" використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки, зобов'язано ПАТ "УПБ" під час здійснення особливого режиму контролю здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України" (крім операцій за рахунками з міжнародними платіжними системами Українською міжбанківською платіжною системою (УкрКарт) згідно з укладеними договорами та за правочинами щодо цінних паперів з кореспондентським рахунком у ПАТ "Розрахунковий Центр").

26.05.2015 між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк", як первісним кредитором, та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс", як новим кредитором, було укладено договір про відступлення прав вимоги, зареєстрований в реєстрі за № 6253, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., за умовами якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до ОСОБА_4, а новий кредитор сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, визначеній п. 5 цього договору, у порядку та строки, встановлені цим договором, та набуває права вимоги первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існують на момент переходу права вимоги за Кредитним договором № 317 від 25.01.2011 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, та Іпотечним договором від 14.10.2011, посвідченим приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мургою С.Г. за реєстровим № 3007, предметом якого є іпотека належного боржнику нерухомого майна: однокімнатна квартира АДРЕСА_1 та має загальну площу 57,0 кв. м., житлову площу 16,9 кв. м., які були укладені між: Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та ОСОБА_4, а також договором поруки № 317-1 від 25.01.2011 та договором застави майнових прав на грошові кошти № 317-2 від 25.01.2011, укладеними між первісним кредитором та ТОВ "Сіті-Стейт".

Відповідно до пункту 2 договору до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора за кредитним договором, в тому числі, але не виключно право вимоги сплати заборгованості за кредитом, несплачених процентів, комісії та штрафних санкцій за кредитним договором в розмірі, який буде існувати на момент переходу права вимоги, вказаний в п. 3 цього договору, а також всі права іпотекодержателя за іпотечним договором, заставодержателя за договором застави та всі права за договором поруки.

Згідно з пунктом 3 договору станом на 25.05.2015 заборгованість за кредитним договором становить 45 414,78 грн.

Пунктом 5 договору за відступлені права вимоги за кредитним договором новий кредитор сплачує первісному кредитору кошти у розмірі 45414,78 грн., які сплачуються новим кредитором первісному кредитору протягом 2-х банківських днів з дня укладення цього договору.

Права вимоги за кредитним договором є такими, що передані новому кредитору з моменту підписання акта приймання-передачі права вимоги. Акт приймання-передачі права вимоги підписується виключно після отримання первісним кредитором ціни продажу в повному обсязі. Первісний кредитор зобов'язаний при підписанні акта приймання-передачі права вимоги, передати новому кредиторові за цим актом оригінали документів, зазначених у п. 4 даного договору, а також розрахунок заборгованості за кредитним договором (п.п. 6, 8 договору).

27.05.2015 між позивачем та відповідачем було підписано Акт приймання - передачі прав вимоги від 27.05.2015, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв права вимоги за зобов'язаннями низки боржників та документи, зокрема, за боржником ОСОБА_4 (Кредитний договір № 317 від 25.01.2011, Додатковий договір від 14.10.2011 про внесення змін до Кредитного договору № 317 від 25.01.2011; Іпотечний договір від 14.10.2011, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мургою С.Г. за реєстровим номером 3007; Договір поруки № 317-1 від 25.01.2011). В Акті зазначено, що сторони підтверджують, що розрахунки за вищевказаним договором проведені в повному обсязі і сторони не мають претензій одна до одної.

Постановою Правління Національного банку України № 348 від 28.05.2015 "Про віднесення ПАТ "Український професійний банк" до категорії неплатоспроможних" вказаний Банк віднесено до категорії неплатоспроможних, у зв'язку з чим, виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 107 від 28.05.2015 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Український професійний банк", за яким Фондом розпочато процедуру виведення Банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації з 29.05.2015 по 28.08.2015 включно, а уповноваженою особою Фонду призначено Пантіну Л.О.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", встановлено правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Статтею 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, зокрема, частиною 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку);

3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку;

4) зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі;

5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.

Як передбачено п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій, повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що постановою Правління Національного банку України № 562 від 28.08.2015 відкликано банківську ліцензію ПАТ "Український професійний банк" та прийнято рішення про ліквідацію банку .

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 6 ст. 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Частинами 1, 2, 4 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що Фонд зобов'язаний забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Фонд: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Відповідно до ч. 5 ст. 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Згідно ч. 1 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті (ч. 2 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

На виконання зазначених положень Закону 29.05.2015 наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Пантіної Л.О. "Про перевірку договорів в ПАТ "УПБ" № 26/ТА було створено комісію з перевірки договорів (інших правочинів), укладених ПАТ "УПБ" протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації в банку, на предмет виявлення правочинів (в тому числі договорів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають критеріям, передбаченим чистиною 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

За результатами роботи вказаної комісії складено протокол № 6 від 24.07.2015 та встановлено наступне: договір про відступлення прав вимоги від 26.05.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. за № 6253, укладено з порушенням вимог Постанови НБУ № 293/БТ від 30.04.2015 про заборону Банку передавати третім особам майно та активи, прийнявши виконання (платежі) за договором відступлення від кредитора з його поточного рахунку, Банк порушив вимоги Постанови НБУ № 293/БТ від 30.04.2015 про зобов'язання проведення усіх розрахунків в національній валюті через кореспондентський рахунок Банку, відкритий у НБУ; умови договору відступлення права прямо передбачають передачу контрагенту, що є одночасно кредитором банку, майнових прав за кредитним договором та договорами забезпечення, отже надають кредитору - ТОВ "ФК Аурум Фінанс" переваги перед іншими кредиторами, не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами Банку, що прямо зазначено у пункті 7 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", як ознака нікчемності такого правочину.

У зв'язку з чим, уповноваженою особою Фонду було прийнято рішення про затвердження результатів перевірки та складено повідомлення № 01-10/3284 від 03.08.2015, адресоване ТОВ "ФК Аурум Фінанс", в якому вказувалось про нікчемність договору про відступлення прав вимоги, посвідченого нотаріально та зареєстрованого у реєстрі за № 6253, та про повернення протягом 10-ти днів усіх отриманих за умовами нікчемного договору відступлення права вимоги оригіналів документів, переданих за Актом приймання-передачі від 27.05.2015. вказане повідомлення отримано ТОВ "ФК Аурум Фінанс" 13.08.2015.

Постановою Правління Національного банку України № 562 від 28.08.2015 відкликано банківську ліцензію ПАТ "Український професійний банк" та прийнято рішення про ліквідацію цього Банку.

На виконання вказаної Постанови Правління НБУ виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 158 від 28.08.2015 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Український професійний банк" та делегування повноважень ліквідатора банку", яким припинено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Український професійний банк" та розпочато процедуру його ліквідації з 31.08.2015 по 30.08.2016, а уповноваженою особою Фонду на здійснення ліквідації ПАТ "Український професійний банк" призначено Пантіну Л.О.

Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" в особі уповноважено особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Український професійний банк" Пантіної Л.В. звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс" про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір про відступлення прав вимоги від 26.05.2015, укладений між Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс", є нікчемним в силу положень пунктів 1, 2, 7 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", що відповідно до приписів статей 215, 216 Цивільного кодексу України є підставою для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс" повернути на користь Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" права майнової вимоги, отримані за договором про відступлення від 26.05.2015 та повернути оригінали документів отримані, згідно з Актом приймання-передачі від 27.05.2015.

За доводами позивача постанова Національного банку України №293/БТ є нормативним актом, який є обов'язковим для виконання всіма банками, а також юридичними і фізичними особами під час здійснення банківських операцій. Усі правочини, які на момент вчинення суперечили вказаній постанові є нікчемними. Нікчемність правочину, через порушення постанови НБУ про віднесення банків до категорії проблемних підтверджується також правовою позицією Вищого адміністративного суду України, що викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 28.01.2016 у справі № 826/20764/14.

Однак, на думку позивача, сторони договору умисно не проводили розрахунки через кореспондентський рахунок ПАТ "УПБ", відкритий в Національному банку України, оскільки на момент укладення нікчемного правочину у банку був відсутній достатній залишок коштів на кореспондентському рахунку, що унеможливило б проведення такої операції. Саме тому, та з метою приховування фіктивності операції з переказу коштів, розрахунки були штучно проведені через внутрішні рахунки банку. При цьому, обмеження Національного банку України в частині зобов'язання ПАТ "УПБ" здійснювати усі розрахунки саме через кореспондентський рахунок в НБУ були направлені на унеможливлення проведення операцій з незаконного виведення активів банку шляхом проведення штучних внутрішніх транзакцій.

Також позивач посилався на те, що банк, уклавши договір відступлення, безоплатно здійснив відчуження майна (активів банку), прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог, оскільки фактично грошові кошти до банку не надходили, натомість були проведені штучні банківські транзакції. ПАТ "УПБ", уклавши договір відступлення, прийняло на себе зобов'язання, внаслідок чого виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим, що прямо зазначено у п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", як ознака нікчемності правочину. При цьому, умови договору відступлення, укладеного між ПАТ "УПБ" та ТОВ "ФК Аурум Фінас", прямо передбачають передачу контрагенту, що є одночасно кредитором банку, майнових прав за кредитним договором та договором відступлення, отже надають кредитору - ТОВ "ФК Аурум Фінас" переваги перед іншими кредиторами, не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами ПАТ "УПБ", що прямо зазначено у п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" як ознака нікчемності правочину.

За таких обставин, за доводами позивача, договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ "УПБ" відступило (передало) ТОВ "ФК Аурум Фінанс" належні банку майнові права за кредитним договором та за іпотечним договором, є нікчемним згідно з пунктами 1, 2, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а тому просив суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі суд першої інстанції дійшов висновку щодо їх доведеності та обґрунтованості.

Однак, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не може в повній мірі погодитись із зазначеними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Права і обов'язки позивача та третьої особи 2 у даній справі виникли на підставі кредитного договору та іпотечного договору, а права і обов'язки позивача і відповідача виникли на підставі договору про відступлення права вимоги.

Так, статтею 520 ЦК України передбачено, що боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору відступлення, відповідачем було перераховано позивачу 45414,78 грн., що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням № 50 від 27.05.2015 (призначення платежу: "Оплата за відступлення права вимоги за кредитними зобов'язаннями згідно договору відступлення права вимоги від 26.05.2015 без ПДВ").

Відповідно до ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частиною 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно з частинами 1 - 5 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 затверджено Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (далі - Положення), яке встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (надалі - установи).

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.4, 2.5 та 2.7 Положення первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" для здійснення банківської діяльності банки відкривають та ведуть кореспондентські рахунки у Національному банку України та інших банках в Україні і за її межами, банківські рахунки для фізичних та юридичних осіб у гривнях та іноземній валюті.

Згідно з Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України, затвердженою Постановою Правління Національного банку України № 280 від 17.06.2004, за дебетом балансового рахунку 1200 "Кореспондентський рахунок банку в Національному банку України" проводяться суми коштів, які надходять на користь банку та його клієнтів, за кредитом рахунку проводяться суми коштів, які списуються Національним банком України за дорученням банку - власника рахунку за власними операціями, операціями його клієнтів.

На кореспондентському рахунку відображаються фактичні надходження і видатки грошових коштів з/на рахунок банку. Це означає, що всі кошти, які надходять на користь банку та його клієнтів, зараховуються на кореспондентський рахунок банку в Національному банку України, а для обліку коштів, які надходять на користь клієнтів, банк відкриває на своєму балансі аналітичні рахунки балансових рахунків (поточні рахунки) тощо.

Згідно з ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів. З аналізу вказаної норми вбачається, що у банківській системі кошти клієнтів обліковуються як запис, однак, за відсутності коштів у банку платника, такі кошти не можуть перераховуватись на будь-який інший рахунок.

Так, в силу приписів Інструкції, затвердженої постановою НБУ "Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті" № 22 від 21.01.2004 (далі - Інструкція № 22), безготівкові розрахунки це - перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді.

Преамбулою цієї ж Інструкції визначено, що розрахунковий документ - це документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача.

У свою чергу платіжне доручення - це розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.

Разом з тим п. 1.12 вказаної Інструкції № 22 визначений алгоритм дій банку у разі неможливості виконання платіжного доручення клієнта через відсутність коштів на кореспондентському рахунку банку.

Таким чином, законодавець визначив, що за відсутності коштів на кореспондентському рахунку банку платіжне доручення клієнтів не виконується.

Як зазначалось вище, з метою перерахування коштів зі свого поточного рахунку на рахунок ПАТ "УПБ" в рахунок оплати за договором про відступлення відповідачем було оформлено платіжне доручення № 50 від 27.05.2015 на суму 45414,78 грн.

Однак, матеріали справи містять докази того, що ТОВ "ФК АУРУМ ФІНАНС" є кредитором банку за відповідними договорами, зокрема й за договором №315-УОК на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування суб'єктів господарювання від 18.05.2015 року та депозитним договором № 245 строкового банківського вкладу "ДЕПОЗИТНА ЛІНІЯ "ГНУЧКА" від 20.05.2015 року.

25.05.2015 року було здійснено транзакцію з перенесення обліку грошового зобов'язання в балансі банку з депозитного рахунку відповідача на його поточний рахунок № у розмірі 10 000 000, 00 грн. з нарахованими процентами у розмірі 13 698, 63 грн., тобто, кошти які б мали бути перераховані з поточного рахунку відповідача №, в рахунок оплати 39 нікчемних договорів про відступлення прав вимоги, і є саме коштами, що попередньо обліковувались на депозитному рахунку відповідача. Залишок грошових коштів у ПАТ "УПБ" станом на 25.05.2015 року становив 160890,97 грн., що унеможливлювало повернення відповідачу депозитних коштів, отже є очевидним, що саме за допомогою відчуження банком активів (прав майнової вимоги) відповідач задовольнив свої грошові вимоги.)

Розрахунки за договором про відступлення прав вимоги мали проводитися шляхом перерахування коштів з поточного рахунку ТОВ "ФК АУРУМ ФІНАНС" № НОМЕР_2, відкритого в ПАТ "УПБ", на рахунок №317.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, позитивний залишок на поточному рахунку ТОВ "ФК АУРУМ ФІНАНС" № НОМЕР_2 утворився внаслідок здійснення штучної транзакції з перенесення обліку грошового зобов'язання на рахунках банку пов'язаної з банком юридичної особи, за договором про залучення фінансових активів. Ці кошти обліковувалися на депозитному рахунку пов'язаної з банком юридичної особи, яка більш ніж 8 років була клієнтом ПАТ "УПБ" (що підтверджується випискою по рахунку відповідача), відтак, такі кошти не можна вважати високоліквідними. Вказані кошти було розміщено відповідачем на його депозитний рахунок, відкритий згідно договору строкового банківського вкладу "Депозитна лінія гнучка" № 245 від 20.05.2015 року.

25.05.2015 року було здійснено транзакцію з перенесення обліку грошового зобов'язання на балансі банку з депозитного рахунку відповідача на його поточний рахунок № НОМЕР_2. При цьому, під час здійснення усіх цих коригувань, у самого банку - платника був недостатній залишок коштів на рахунку, що унеможливлювало проведення таких операцій.

Сама лише наявність умови у договорах щодо подальшої оплати не дає підстави вважати правочин оплатним, в даному випадку навіть за наявності відмітки банку про проведення банківської операції без належного урахування наведеного вище.

Крім того, частиною 6 ст. 67 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (в редакції, чинній на дату винесення постанови правління НБУ № 293/БТ від 30.04.2015) передбачено, що Національний банк України має право запровадити особливий режим контролю за діяльністю банку та призначити куратора банку. Особливий режим контролю є додатковим інструментом банківського нагляду, що використовується, як правило, одночасно із заходами впливу, встановленими статтею 73 цього Закону. Під час здійснення особливого режиму контролю за діяльністю банку Національний банк України має право заборонити банку використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки та/або вимагати від банку проведення розрахунків виключно через консолідований кореспондентський рахунок.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (в редакції, чинній на дату винесення постанови Правління НБУ № 293/БТ від 30.04.2015) Національний банк України має право заборонити проблемному банку використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки та/або вимагати від проблемного банку проведення розрахунків виключно через консолідований кореспондентський рахунок.

Згідно з положеннями Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 320 від 16.08.2006, консолідований кореспондентський рахунок - кореспондентський рахунок, що відкритий у Національному банку України і на якому об'єднані кошти банку та його філій для роботи банку у СЕП за відповідною моделлю обслуговування консолідованого кореспондентського рахунку.

Відповідно до положень статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" фінансове оздоровлення банку - відновлення платоспроможності банку та приведення фінансових показників його діяльності у відповідність із вимогами Національного банку України.

Під поняттям платоспроможності розуміється спроможність банку виконати законні вимоги кредиторів. При цьому платоспроможність банку характеризується рівнем забезпеченості фінансових зобов'язань банку власним капіталом (ліквідними активами). Неплатоспроможність банку визначається як його неспроможність протягом одного місяця в повному обсязі виконати законні вимоги кредиторів через відсутність коштів або зменшення розміру капіталу банку до суми, що становить менше третини суми, встановленої Національним банком як мінімально необхідної.

Пунктом 1.1 Глави 1 Розділу V Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженої Постановою Правління Національного банку України № 368 від 28.08.2001 визначено, що ліквідність банку - це здатність банку забезпечити своєчасне виконання своїх грошових зобов'язань, яка визначається збалансованістю між строками і сумами погашення розміщених активів та строками і сумами виконання зобов'язань банку, а також строками та сумами інших джерел і напрямів використання коштів (надання кредитів, інші витрати).

Банківська діяльність піддається ризику ліквідності - ризику недостатності надходжень грошових коштів для покриття їх відпливу, тобто ризику того, що банк не зможе розрахуватися в строк за власними зобов'язаннями у зв'язку з неможливістю за певних умов швидкої конверсії фінансових активів у платіжні засоби без суттєвих втрат.

У зв'язку з цим банки повинні постійно управляти ліквідністю, підтримуючи її на достатньому рівні для своєчасного виконання всіх прийнятих на себе зобов'язань з урахуванням їх обсягів, строковості й валюти платежів, забезпечувати потрібне співвідношення між власними та залученими коштами, формувати оптимальну структуру активів із збільшенням частки високоякісних активів з прийнятним рівнем кредитного ризику для виконання правомірних вимог вкладників, кредиторів і всіх інших клієнтів.

Як вбачається зі змісту постанови Правління Національного банку України № 348 від 28.05.2015 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" до категорії неплатоспроможних", однією з підстав віднесення позивача до категорії неплатоспроможних стало те, що на момент прийняття такої постанови обсяг високоліквідних коштів (готівка та кошти на кореспондентському рахунку в Національному банку України) значно зменшився, що унеможливлювало виконання зобов'язань Банку перед його кредиторами.

Відповідно до положень статті 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у відповідній редакції) підставою віднесення проблемного банку до категорії неплатоспроможних є: неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами Національного банку України; невиконання банком протягом десяти робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку. Тобто, з урахуванням обмежень, встановлених постановою Правління НБУ від 30.04.2015, саме з такого рахунку мали б списуватись кошти під час проведення банківських операцій з перерахування коштів з рахунків клієнтів банку, і саме на такому рахунку кошти мали б відображатись у разі їх реального надходження до банку.

Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Згідно з ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Повідомлення Фонду № 01-10/3284 від 03.08.2015 про нікчемність договору про відступлення було відправлено ТОВ "ФК Аурум Фінанс" та отримано останнім 13.08.2015, що підтверджується наявним у справі повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідачем було направлено позивачу лист №1109/15-05 від 11.09.2015, у якому відповідач повідомив про те, що не погоджується з визнанням договору нікчемними та вважає його належно укладеним та виконаним відповідно до вимог діючого законодавства України, оскільки законні підстави на визнання договору нікчемним відсутні.

У повідомленні № 01-10/3284 від 03.08.2015 про нікчемність договору про відступлення прав вимоги, банк послався на п. 7 ч. 3 ст. 38 України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та зазначив, що правочин є нікчемним з тієї підстави, що банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Отже, між сторонами виник спір щодо нікчемності договору відступлення з моменту отримання позивачем відповіді відповідача, а саме, 18.09.2015, про що свідчить відбиток штампу поштового відділення на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, копія якого додана відповідачем до матеріалів справи.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, за результатами безвиїзного банківського нагляду Національним банком України встановлено факти, які засвідчили про здійснення ПАТ "УПБ" ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників та інших кредиторів банку, зокрема: погіршення якості активів, залежність від міжбанківських ресурсів, дефіцит ліквідних коштів, що стало чинником віднесення банку до категорії проблемних та призначення куратора - службовця Національного банку.

Така ситуація вимагала від ПАТ "УПБ" негайного вжиття заходів щодо поліпшення стану ліквідності як за рахунок участі акціонерів, так і шляхом проведення роботи з активами та спрямування вивільнених коштів для своєчасного виконання банком своїх зобов'язань. Разом з цим у Плані фінансового оздоровлення, який відповідно до законодавства надається банками, віднесеними до категорії проблемних, не було заплановано відповідних заходів з поліпшення стану ліквідності. Акціонерами ПАТ "УПБ" не були враховані зауваження Національного банку України щодо негайного фінансового оздоровлення банку.

Відтак фінансовий стан ПАТ "УПБ" погіршився: він не виконував своїх зобов'язань за міжбанківськими кредитами, порушував банківське законодавство, у тому числі нормативно-правові акти Національного банку України. Крім того, до Національного банку України почали надходити численні скарги стосовно невиконання/несвоєчасного виконання зобов'язань перед клієнтами.

Враховуючи викладене, з метою захисту інтересів вкладників та інших кредиторів, керуючись статтями 7, 15, 55 Закону України "Про Національний банк України" та статтями 67, 73, 75, 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність", Правління Національного банку України було вимушено прийняти рішення про віднесення ПАТ "УПБ" до категорії неплатоспроможних.

Таким чином, Національним банком України було проаналізовано результати діяльності ПАТ "УПБ" у період, що передував його неплатоспроможності.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вказаний висновок викладений Вищим господарським судом України і у п. 18 Інформаційного листа № 01-8/211 від 07.04.2008 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України, стаття 13 Закону України "Про створення вільної економічної зони "Крим" та особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України"), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України).

За змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Сторони нікчемного правочину не зобов'язані виконувати його умови (навіть якщо суд не визнавав його недійсним). Поряд з тим законом не виключається можливість вирішення судом спорів, пов'язаних з визнанням нікчемних правочинів дійсними, у випадках, встановлених законом (частина друга статті 218, частина друга статті 220 ЦК України).

Так, частиною 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначені підстави нікчемності правочинів (у тому числі договорів) неплатоспроможного банку:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України;

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Зазначений у ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" перелік підстав нікчемності правочинів (у тому числі договорів) є вичерпним.

Отже, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що всупереч вимог Постанови НБУ № 293/БТ від 30.04.2015 року, ПАТ "УПБ" уклав договір про відступлення права вимоги з ТОВ "ФК АУРУМ ФІНАНС", спрямований на виведення ліквідних банківських активів із забезпеченням шляхом штучного переоформлення заборгованості по рахункам відповідача без надходження за такий правочин коштів на кореспондентський рахунок ПАТ "УПБ" в НБУ, тобто здійснивши безоплатне відчуження активів на користь відповідача, як кредитора, що свідчить про надання пільг (переваг) такому кредитору і вказує на його пов'язаність з ПАТ "УПБ".

Вказана позивачем у позові підстава, а саме те, що банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог, підтверджується матеріалами справи, оскільки місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що кошти в розмірі 45414,78 грн. реально на рахунок банку не надходили, так як відбулось коригування структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов'язань, отже договір про відступлення вимоги є нікчемним.

Щодо застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - договору відступлення прав вимоги № б/н від 27.05.2015, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно із п. 3 Договору відступлення права вимоги станом на дату укладення вказаного Договору заборгованість позичальника - ОСОБА_4 (наразі - ОСОБА_4.) за кредитним договором № 317 від 25.01.2011 становила 45414,78 грн.

На виконання повідомлення про відступлення права вимоги від 27.05.2015 №2705/15-01 ОСОБА_4 сплатила на користь відповідача наступні суми, що підтверджується копіями доданих до апеляційної скарги документів: 17.07.2015 - 12 000,00 грн (сплачено на підставі платіжної квитанції № 0.0.410417097.2); 23.09.2015 - 12 000,00 грн (сплачено на підставі платіжної квитанції № 0.0.439209130.2); 17.03.2017 - 30 000,00 грн (сплачено на підставі платіжної квитанції № ПН 522).

Відповідачем підтверджено, що станом на 17.03.2017 ОСОБА_4 повністю виконала свої зобов'язання за кредитним договором № 317 від 25.01.2011, у зв'язку із чим відповідач претензій до ОСОБА_4 за вказаним кредитним договором не має, що підтверджується довідкою № 17032017/1.

17.03.2017 ОСОБА_4 на підставі акту приймання-передачі документів отримала від відповідача оригінали кредитного та іпотечного договору, а також оригінали правовстановлюючих документів на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів вважає за можливе прийняти вказані докази, подані третьою особою 2, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, третя особа 2 не була присутня під час нового розгляду справи, а ухвали суду направлялись за її старою адресою.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані. У разі припинення права застави внаслідок виконання забезпеченого заставою зобов'язання заставодержатель, у володінні якого перебувало заставлене майно, зобов'язаний негайно повернути його заставодавцеві.

Частиною 1 ст. 17 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

На виконання вищевказаних законодавчих вимог відповідач 17.03.2017 надав ОСОБА_4 довідку №17032017/2 про припинення іпотеки та обтяжень на вищевказану квартиру.

Відтак, з огляду на повне виконання ОСОБА_13 зобов'язань за кредитним договором № 317 від 25.01.2011 була припинена іпотека та обтяження вищевказаної квартири, внаслідок чого Державним реєстратором КП Бориспільської районної ради Бориспільського районного "Бюро технічної інвентаризації" 20.03.2017 було видано ОСОБА_4 Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 82796411 від 20.03.2017 про припинення іпотеки та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 82794907 від 20.03.2017 про припинення обтяження на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач факт сплати ОСОБА_4 коштів в розмірі 54 000,00 грн. на користь відповідача, а також припинення іпотеки за іпотечним договором від 14.10.2011 не заперечував та належними доказами не спростовував. Також позивач не заявляв вимог про визнання неналежним виконання вказаного зобов'язання.

Матеріалами справи підтверджується, що з огляду на припинення іпотеки документи на іпотечне майно було повернуто відповідачем власнику майна - ОСОБА_4

При цьому із матеріалів справи вбачається, що на виконання нікчемного правочину банком було передано відповідачу майнові права, а саме - права вимоги до ОСОБА_4 (наразі - ОСОБА_4.) за кредитним договором №317 від 25.01.2011 та укладеними на його підставі договорами забезпечення.

Верховний Суд України в постанові від 30.01.2013 у справі №6-168-цс12 вказав, що майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами, а тому майнове право, яке можна визначити як "право очікування", є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Тобто, в результаті реалізації особою наявного у неї майнового права (у тому числі, права вимоги) така особа набуває правомочності власника отриманого майна (у тому числі, грошових коштів).

Як зазначено вище, у ч. 2 ст. 216 ЦК України законодавцем передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до приписів частини 4 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" фонд: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Відповідно до ч. 5 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Таким чином, вищевикладеним обґрунтовано, що відповідачем було реалізоване отримане ним за нікчемним правочином майнове право шляхом отримання від ОСОБА_4 (наразі - ОСОБА_4.) грошових коштів в розмірі 54 000,00 грн на виконання зобов'язань останньої за кредитним договором № 317 від 25.01.2011. Отже, таке майнове право в силу його реалізації (припинення) не може бути повернуте позивачу (визнане за ним).

Враховуючи встановлені судом обставини та викладені вище норми законодавства, належним способом захисту інтересів банку в цій частині у даній справі є відшкодування відповідачем на користь банку отриманих відповідачем від ОСОБА_4 (наразі - ОСОБА_4.) коштів внаслідок реалізації відповідачем майнового права, отриманого на виконання нікчемного правочину.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги про повернення на користь ПАТ "Український професійний банк" права майнової вимоги до ОСОБА_4 (наразі - ОСОБА_4.) за кредитним договором № 317 від 25.01.2011, отримані за договором відступлення права вимоги від 27.05.2015, укладеного між ПАТ "УПБ" та ТОВ "ФК Аурум Фінанс", оскільки таке майнове право станом на 17.03.2017 було повністю реалізовано відповідачем шляхом отримання від позичальника грошових коштів за кредитним договором № 317 від 25.01.2011, а тому таке майнове право в силу його реалізації (припинення) не може бути повернуте позивачу (визнане за ним).

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Із наведених законодавчих норм вбачається, що у зобов'язанні обов'язково мають бути дві сторони - боржник і кредитор. Відповідно, повернення особі майнового права означає відновлення у цієї особи статусу кредитора у зобов'язанні, що автоматично тягне за собою і відновлення у іншої особи статусу боржника. Такий спосіб захисту не відповідає чинному законодавству, оскільки останнє не містить норм, на підставі яких можливим є відновлення зобов'язання, виконаного належним чином. Крім того позивач не заявляв окремої позовної вимоги щодо відновлення статусу боржника, очевидно вважаючи, що повернення йому права кредитора у зобов'язанні є одночасно й вимогою про відновлення за ОСОБА_14 статусу боржника.

Тому задоволення вимоги про повернення публічному акціонерному товариству "Український професійний банк" права майнової вимоги до ОСОБА_4 (наразі - ОСОБА_4.) за кредитним договором № 317 від 25.01.2011 та договором забезпечення неможливе без визнання у ОСОБА_4 майнового зобов'язання за кредитним договором № 317 від 25.01.2011. Отже, задовольнивши вищевказані вимоги позивача, суд першої інстанції тим самим встановив статус та відновив майнове зобов'язання позичальника-фізичної особи, яка не була залучена до участі у справі в якості відповідача, та й взагалі не може бути відповідачем у даній справі з огляду на суб'єктний склад сторін у господарських спорах відповідно до положень ГПК України.

До того ж, з огляду на припинення 17.03.2017 іпотеки та обтяження на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, необґрунтованим є рішення суду першої інстанції в частині внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме - про суб'єктів в записі про іпотеку: 9810030, в частині зміни Іпотекодержателя ТОВ "ФК Аурум Фінанс" на Іпотекодержателя ПАТ "Український професійний банк"; а також внесення змін про суб'єктів в записі про обтяження: 9996313, в частині зміни обтяжувача ТОВ "ФК Аурум Фінанс" на обтяжувача ПАТ "Український професійний банк".

Таким чином, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог щодо повернення на користь ПАТ "Український професійний банк" права майнової вимоги до ОСОБА_4 (наразі - ОСОБА_4.) за кредитним договором № 317 від 25.01.2011, а також внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме - про суб'єктів в записі про іпотеку: 9810030 в частині зміни Іпотекодержателя ТОВ "ФК Аурум Фінанс" на Іпотекодержателя ПАТ "Український професійний банк"; та внесення змін про суб'єктів в записі про обтяження: 9996313 в частині зміни обтяжувача ТОВ "ФК Аурум Фінанс" на обтяжувача ПАТ "Український професійний банк", із прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

При цьому позивачем, яким заявлено вимогу про повернення документів до відповідача, не спростовано належними та допустимими доказами того факту, що документи на іпотечне майно було повернуто відповідачем власнику майна - ОСОБА_4, що підтверджується актом приймання-передачі від 17.03.2017. Відтак відсутні правові підстави для зобов'язання відповідача повернути такі документи позивачеві. З огляду на це рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання відповідача повернути документи, передані в забезпечення за договором іпотеки, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Вищенаведені висновки колегії суддів ґрунтуються також на необхідності захисту прав ОСОБА_4 як позичальника, який добросовісно виконав свої зобов'язання за кредитним договором № 317 від 25.01.2011.

Так, у рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Відповідно до ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ч. 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи докази у справі в їх сукупності, враховуючи принципи справедливості та добросовісності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 у справі № 910/12327/16 підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог щодо повернення на користь ПАТ "Український професійний банк" права майнової вимоги до ОСОБА_4 (наразі - ОСОБА_4.) за кредитним договором № 317 від 25.01.2011; внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме - про суб'єктів в записі про іпотеку: 9810030 в частині зміни Іпотекодержателя ТОВ "ФК Аурум Фінанс" на Іпотекодержателя ПАТ "Український професійний банк"; та внесення змін про суб'єктів в записі про обтяження: 9996313 в частині зміни обтяжувача ТОВ "ФК Аурум Фінанс" на обтяжувача ПАТ "Український професійний банк"; а також повернення оригіналів документів згідно актів приймання-передачі від 27.05.2015 за зобов'язаннями ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, а саме: іпотечний договір, посвідчений 14.10.2011 приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мургою С.Г. за реєстровим № 3007; договір купівлі-продажу, посвідчений 14.10.2011 приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мургою С.Г. за реєстровим № 3001; витяг з державного реєстру правочинів № 10510989 від 14.10.2011; витяг про державну реєстрацію прав № 31708963 від 19.10.2011; технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1, з прийняттям в цій частині нового рішення, яким слід відмовити ПАТ "Український професійний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "УПБ" Пантіної Л.О. в задоволенні позовних вимог у цій частині.

ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції було подано заяву про стягнення судового збору за подання апеляційної скарги із позивача. Відповідно до ч. 13 ст. 129 ГПК України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги. Відповідно до ст.194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є не лише розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а й також розподіл судових витрат.

З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог у вищевказаній частині, зважаючи, що ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення зазначених вище позовних вимог, судовий збір за подання ОСОБА_4 апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 у справі № 910/12327/16 на підставі ч. 13 ст. 129 ГПК України підлягає стягненню із позивача.

Керуючись ст. ст. 74, 86, 129, 253, 269, 270, 275, 277 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 у справі №910/12327/16 задовольнити.

2. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 у справі № 910/12327/16 в частині задоволення позовних вимог щодо повернення на користь ПАТ "Український професійний банк" права майнової вимоги до ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, за кредитним договором № 317 від 25.01.2011, отримані за договором відступлення прав вимоги від 27.05.2015, укладеним між ПАТ "УПБ" та ТОВ "ФК "АУРУМ ФІНАНС"; внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме - про суб'єктів в записі про іпотеку: 9810030 в частині зміни Іпотекодержателя ТОВ "ФК Аурум Фінанс" на Іпотекодержателя ПАТ "Український професійний банк"; та внесення змін про суб'єктів в записі про обтяження: 9996313 в частині зміни обтяжувача ТОВ "ФК Аурум Фінанс" на обтяжувача ПАТ "Український професійний банк"; а також повернення оригіналів документів згідно актів приймання-передачі від 27.05.2015 за зобов'язаннями ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, а саме: іпотечний договір, посвідчений 14.10.2011 приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мургою С.Г. за реєстровим № 3007; договір купівлі-продажу, посвідчений 14.10.2011 приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мургою С.Г. за реєстровим № 3001; витяг з державного реєстру правочинів № 10510989 від 14.10.2011; витяг про державну реєстрацію прав № 31708963 від 19.10.2011; технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1, та прийняти нове рішення, яким відмовити ПАТ "Український професійний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "УПБ" Пантіної Л.О. в задоволенні позовних вимог у цій частині.

3. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 у справі № 910/12327/16 залишити без змін.

4. Стягнути із ПАТ "Український професійний банк" (юридична адреса: 02660, м. Київ, вул. Марини Раскової, 15, фактична адреса: 01033, м. Київ, вул. Микільсько-Ботанічна, 6/8, ідентифікаційний код: 19019775) на користь ОСОБА_4 (08325, АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) - 7 579 (сім тисяч п'ятсот сімдесят дев'ять) грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Видачу наказу на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

6. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/12327/16.

7. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12.03.2018.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді Б.О. Ткаченко

А.І. Мартюк