ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2018 р.Справа № 922/245/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Пунтус Д.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом ТОВ "Тетафарм", м. Львів
до Товариство з обмеженою відповідальністю "Роній Фарм"
про стягнення коштів в розмірі 19.106,96 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - не з*явився

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2018 року до суду звернулось ТОВ" Тетафарм" ( надалі - позивач) та просить стягнути з ТОВ" Роній Фарм" ( надалі - відповідач) суму заборгованості у розмірі 19.106, 96 грн., яка складається з таких сум :

заборгованість за договором поставки № 274-Хв/17 від 03.01.2014 року у сумі 13.978,88 грн.

пеня - 3.303,23 грн.

інфляційні - 1.448,85 грн.

3 % річних - 376,00 грн.

Стягнути з ТОВ" Роній Фарм" на користь ТОВ" Тетафарм" судові витрати, а саме витрати по сплаті судового збору у сумі 1.700,00 грн. та витрат на оплату послуг з надання правової допомоги за договором про надання правових послуг № 23/10/17-02 у сумі 2.096,00 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем строків оплати за отриманий товар за договором поставки № 274-Хв/17 від 03.01.2017 року .

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07.02.2018 р. було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 19.02.2018 р. о 11:00.( а.с.2-3)

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.02.2018 р. розгляд справи відкладено на 05.02.2017 р. о 10:20.( а.с. 102).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача у призначене судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

Зясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

Між ТОВ Тетафарм (постачальник) та ТОВ Роній Фарм (покупець) 03 січня 2017 року був укладений договір поставки № 274-Хв/17 (надалі договір).

Згідно п. 1.1. договору постачальник зобов'язується поставляти та передавати у власність покупцю визначений цим договором товар, а покупець зобов'язується прийняти цей товар та своєчасно здійснювати його оплату, в порядку та на умовах, визначених договором.

Відповідно до пункту 5.1. договору оплата за кожну поставлену партію товару здійснюється покупцем періодично, протягом 28 (двадцяти восьми) банківських днів з моменту поставки товару на склад Покупця, виходячи з ритмічності поставок товару по Договору.

Згідно пункту 5.2. договору, оплата здійснюється шляхом переказу покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника, що визначений у Договорі або шляхом внесення грошових коштів у касу постачальника.

Пунктом 10.1. договору було передбачено, що він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та діє протягом одного року.

У відповідності до п.9.2. договору він автоматично пролонгується на той самий строк, якщо жодна зі сторін за 30 днів до закінчення дії договору письмово не заявить про бажання розірвати його. Термін дії пролонгації не обмежений.

З матеріалів справи вбачається, що даний договір поставки № 274-Хв/17 був укладений 03 січня 2017 року , але після спливу строку його дії від сторін не надходили повідомлення з приводу розірвання даного договору. Отже, слід вважати що договір був автоматично пролонгований на той самий строк.

Як вказує позивач, ним на виконання умов договору було здійснено відповідачу поставку товару відповідно до видаткових накладних, перелік яких зазначено в Акті звірки взаєморозрахунків ( а.с. 31), який складений позивачем, та згідно яких було поставлено позивачем товару на загальну суму - 18.072,34 грн., а відповідачем сплачено лише 4.093,46 грн.

Оскільки, як вказує позивач, та що вбачається з матеріалів справи, відповідач сплачував за товар періодично (не систематично) без привязки до видаткових накладних, що перераховані у Акті звірки взаєморозрахунків між сторонами (період - 03.02.2017 по 01.06.2017 рр.), позивач й звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по накладним, за якими не було оплачено вартість отриманого товару, копії яких долучені до матеріалів справи.

Як вбачається з наданих суду доказів, та що не було спростовано відповідачем, 01.06.2017 р. була здійснена остання поставка товару за договором, а тому дата 02.06.2017 вважається відправною, так як до цього розрахунки між сторонами відбувалися не в повному обсязі, а частково, то сума за неоплаченими видатковими накладними підсумовується наростаючим підсумком за даними з неоплачених видаткових накладних, що на момент подачі цієї позовної заяви, становить загальну суму заборгованості у розмірі 13.978,88 грн.

Позивачем на юридичну адреси відповідача була направлена претензія про сплату заборгованості та вимога за вих. № 203 від 03.11.2017 року , які залишені відповідачем без відповіді та задоволення ( а.с.26-29).

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договір, який в силу вимог частини 1 статті 629 ЦК України є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно вимог ст.ст. 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір укладений (підписаний сторонами) є обов'язковим для виконання кожної із сторін.

Як встановлено ч.ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законодавством не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до чинного законодавства права і обов'язки сторін, які виникають за результатами здійснення господарської операції оформлюються первинними документами відповідно до вимог Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність.

За змістом ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" накладні є первинними звітними документами, на підставі яких проводиться звіт господарської діяльності. Ці документи повинні конкретно ідентифікувати господарську проведену діяльність.

Згідно Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, та інших підзаконних нормативних актів, які існують в чинному законодавстві щодо порядку ведення бухгалтерського обліку підприємствами (накази Міністерства фінансів України про затвердження численних Положень, Методичних рекомендацій тощо, що конкретизують порядок застосування норм вищевказаного Закону посадовими особами підприємств та організацій України), у бухгалтерському обліку повинні відображатися господарські операції, як факти підприємницької діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Тобто, письмовими свідоцтвами, що фіксують та підтверджують господарські операції, є первинні документи, які для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати як обов'язкові реквізити, так і додаткові реквізити в залежності від характеру операції, зокрема підставу для здійснення господарських операцій, дані про документ, що засвідчує особу - одержувача, номер документу, ідентифікаційний код підприємства тощо.

Таким чином, для надання первинним документам доказової сили при розгляді справ в суді необхідні повні дані про конкретні господарські операції, що здійснюються за конкретним договором, укладеним між сторонами.

Як встановлено, видаткові накладні надані позивачем в підтвердження факту постачання товару відповідачу містять у собі посилання на договір № 274-Хв/17 від 03.01.2017 р., печатки відповідача про отримання товару.

Відповідачем вказані обставини належним чином не спростовані.

За змістом ст. 13 Господарського процесуального кодексу України встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції. Викладене вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

23.10.2017 р. між ТОВ Тетафарм та Адвокатським обєднанням Шевердін і партнери було укладено договір про надання правових послуг № 23/10/17-02 та були надані підтвердження витрат за вищевказаним договором у розмірі 2.096,00 грн. адвокатом ОСОБА_1 для участі у справі було виписано ордер та надана копія Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, а тому посилання відповідача на підписання позовної заяви неправомочною особою є безпідставними.

Отже, враховуючи те, що факт постачання позивачем відповідачу товару підтверджується матеріалами справи, він не спростований відповідачем у відповідності до вимог ГПК України, докази повної оплати відповідачем отриманого товару в матеріалах справи не містяться, суд дійшов до висновку, що сума заборгованості у розмірі 13.978,88 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

В силу ч. 2 ст. 20 ГК України захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій, а також іншими способами, передбаченими законом.

У відповідності до п. 3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів

Пунктом 6.1. договору встановлено, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобовязань за договором сторони несуть відповідальність згідно з договором і чинним законодавством України.

У відповідності до пункту 6.2. договору у разі прострочення покупцем оплати товару постачальник має право вимагати, а покупець зобовязаний сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на момент виконання зобовязання, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача або підтверджували сплату вартості отриманого товару у строк, встановлений договором. Отже, з матеріалів справи вбачається, що відповідач порушив свої зобов'язання щодо своєчасної оплати за отриманий товар.

Перевіривши правильність нарахування 3% річних, інфляційних та пені, суд дійшов висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства України, відповідає наданому розрахунку, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені у розмірі 3.303,23 грн., інфляційних у розмірі 1.448,85 грн. та 3% річних у розмірі 376,00 грн. відповідно до наданого розрахунку позивача станом до 05.02.2018 р. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч.1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, 23 жовтня 2017 року між ТОВ Тетафарм та Адвокатським обєднанням Шевердін і партнери укладено договір № 23/10/17-02 про надання правової допомоги (надалі - договір № 23/10/17-01). Згідно додаткової угоди № 1 до договору № 23/10/17-02 ТОВ Тетафарм зобовязане сплатити адвокатському обєднанню Шевердін і партнери гонорар у розмірі 2.096,00 грн. Оплата згідно додаткової угоди № 1 до договору № 23/10/17-02 здійснюється наступними частинами: перша частина у розмірі 712,64 грн. - протягом двох днів з моменту укладення договору що дорівнює 34 %; друга частина у розмірі 712,64 грн. - протягом двох днів після подання позову до господарського суду Харківської області ( 34 % гонорару) та третя частина у розмірі 670,72 грн. протягом пяти днів з моменту повного виконання рішення суду.

У матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 3922 від 18.05.2011 на ім'я ОСОБА_1 та ордер на надання правової допомоги серії ХВ № 529000045 від 11.12.2017 р. Товариству з обмеженою відповідальністю Тетафарм у господарському суді Харківської області адвокатом ОСОБА_1 АО Шевердін і партнери.

Згідно з ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем надано договір про надання правової допомоги, за яким позивачем здійснено оплати за правничу допомогу адвоката у розмірі 1425,28 грн.., та підтверджено правовий статус адвоката, який брав участь у судових засіданнях по даній справі, суд дійшов до висновку про часткове задоволення витрат на оплату послуг з надання правової допомоги у розмірі 1425,28 грн.. та покладення їх на відповідача.

Судовий збір, відповідно приписів ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на відповідача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 5, 7, 11, 13, 14, 15, 73, 74, 80, 86, 129, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Роній Фарм" (юридична адреса: 61036, м.Харків, вул. Морозова,7, ідентифікаційний код 38397772) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тетафарм" (79069, м. Львів, вул. Шевченко, 313, оф. 509; ідентифікаційний код 37443639) заборгованість за договором поставки № 274-Хв/14 від 03.01.2017 р. у розмірі 13.978,88 грн., пеню у розмірі 3.303,23 грн., інфляційні у розмірі 1.448,85 грн., 3% річних у розмірі 376,00 грн., судовий збір у розмірі 1762,00 грн. та витрати на оплату послуг з надання правової допомоги у розмірі 1425,28 грн..

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 06.03.2018 р.

Суддя ОСОБА_2