ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.03.2018 Справа № 920/1146/17

м. Суми

За позовом Глухівської міської ради Сумської області, м. Глухів Сумської області

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Глухів Сумської області

про розірвання договору земельного сервітуту

Суддя Котельницька В.Л.

За участю представників сторін:

від позивача - Демченко О.А. (довіреність № 593/03-28 від 26.12.20217)

від відповідача - Осьмаков О.А. (довіреність № 2500 від 07.12.2017)

при секретарі судового засідання Пономаренко Т.М.

Суть спору: позивач відповідно до вимог позовної заяви просить суд розірвати договір земельного сервітуту для розміщення тимчасової споруди для провадження господарської діяльності від 17.09.2015, укладений між Глухівською міською радою Сумської області та ОСОБА_1, реєстраційний номер картки платника податків - НОМЕР_1; зобов'язати ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку, розташовану за адресою: сквер Шевченка (колишній Циганка) у місті Глухові Сумської області, шляхом демонтажу тимчасових споруд, навісів, огорож, протягом 20 (двадцяти) днів з моменту набранням рішенням суду по справі законної сили; стягнути з ОСОБА_1 на користь Глухівської міської ради Сумської області суму сплаченого судового збору.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, проти вимог позивача заперечує, вважає, що правові підстави для розірвання договору земельного сервітуту відсутні. Представник відповідача за клопотанням від 09.01.2018 подав для долучення до матеріалів справи докази надсилання позивачеві копії відзиву з додатками.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій наполягає на задоволенні позовних вимог. Докази направлення відповідачу відповіді на відзив були подані позивачем до суду.

Також представником позивача було подане до суду клопотання від 08.02.2018 про долучення до матеріалів справи додаткових матеріалів.

Розгляд справи по суті розпочато у судовому засіданні 12.03.2018, судове засідання проведено в режимі відеоконференції за клопотанням представника позивача.

У вступному слові представник позивача усно виклав позовні вимоги, на задоволенні яких він наполягає, просив суд розірвати договір земельного сервітуту для розміщення тимчасової споруди для провадження господарської діяльності від 17.09.2015, укладений між Глухівською міською радою Сумської області та ОСОБА_1, реєстраційний номер картки платника податків - НОМЕР_1; зобов'язати ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку, розташовану за адресою: сквер Шевченка (колишній Циганка) у місті Глухові Сумської області, шляхом демонтажу тимчасових споруд, навісів, огорож, протягом 20 (двадцяти) днів з моменту набранням рішенням суду по справі законної сили; стягнути з ОСОБА_1 на користь Глухівської міської ради Сумської області суму сплаченого судового збору.

Представник відповідача підтримав свою позицію, викладену у відзиві на позов, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Представниками сторін були надані пояснення з приводу обставин, на які вони посилались у поданих до суду заявах по суті справи.

У ході судового засідання судом були встановлені обставини справи, досліджено докази, надані сторонами на підтвердження своїх позицій по суті спору, а також вчинено інші необхідні дії, встановлені Главою 6 «Розгляд справи по суті» Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, оцінивши подані докази, суд встановив:

17.09.2015 між Глухівською міською радою Сумської області (позивачем у справі) та фізичною особою - ОСОБА_1 (сервітуарієм, відповідачем у справі) на підставі рішення позивача № 920 від 27.05.2015 «Про регулювання земельних відносин», було укладено договір земельного сервітуту на земельну ділянку - площею 1,0504 га, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове використання 18.00 - під зеленими зонами і зеленими насадженнями загального користування (парки та сквери), комунальною власністю, що розташована за адресою: сквер Шевченка (колишній Циганка) місто Глухів, Сумська область, на право розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, площею 0,0237 га, згідно плану меж земельного сервітуту (додаток до договору, який є невід'ємною частиною цього договору).

Згідно з пунктом 2.1 договору земельного сервітуту строк його дії встановлено на десять років до 2025 року.

Відповідно до пункту 3.1 договору плата за встановлення земельного сервітуту за цим договором встановлюється у розмірі трьох відсотків, відповідно до рішення Глухівської міської ради Сумської області № 307 від 27.03.2008 «Про затвердження розмірів ставок орендної плати за земельні ділянки».

Згідно з положеннями пункту 4.2 договору земельного сервітуту відповідач зобов'язався своєчасно вносити плату за встановлення земельного сервітуту, належно використовувати земельну ділянку і межах встановленого земельного сервітуту, не передавати будь-яким способом право земельного сервітуту іншим фізичним і юридичним особам тощо.

Згідно з пунктом 4.7 договору від 17.09.2015 право земельного сервітуту не може бути предметом купівлі-продажу, застави та не може передаватись будь-яким способом сервітуарієм третім особам.

Умови зміни, припинення і розірвання договору передбачені у розділі 5 договору від 17.09.2015. Так, зміна умов договору, його дострокове розірвання можливі за взаємною згодою сторін. Зміна умов договору і дострокове розірвання оформлюється додатковою угодою до цього договору і підлягає державній реєстрації. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору чи його розірвання, спір вирішується у судовому порядку. Дострокове розірвання договору має здійснюватись за умови письмового попередження іншої сторони за два місяці (пункт 5.1 договору). Договір підлягає припиненню за умов і у порядку, передбачених статтею 102 Земельного кодексу України (пункт 5.2 договору). Договір втрачає чинність у разі його припинення на дату державної реєстрації (пункт 5.3 договору).

Позивач, звертаючись до суду з позовом про розірвання договору земельного сервітуту, обґрунтовує позовну вимогу порушенням відповідачем умов договору земельного сервітуту, а саме, на думку позивача згідно умов договору земельний сервітут встановлювався для розміщення тимчасової споруди, тобто однієї споруди, а всупереч цій умові договору відповідач встановив дві тимчасових споруди з окремими входами. Також біля однієї із цих споруд було зроблено огорожу, зроблено дах, бетонне покриття підлоги, яка використовуються відповідачем як літній майданчик для відвідувачів. Втім такого права згідно умов договору у відповідача немає, крім того в літній період відповідач самовільно використовує прилеглу територію, на якій встановлює стільці, ставить накриття у вигляді парасольок.

Крім того, позивач наголошує на порушенні відповідачем порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, встановленого центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури. Так, позивач зазначає, що відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України № 244 від 21.10.2011 «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності» (далі - Порядок) підставою для розміщення тимчасової споруди є Паспорт прив'язки тимчасової споруди. Втім за оформленням такого паспорту прив'язки тимчасової споруди відповідач не зверталась, що підтверджується повідомленням на ім'я міського голови начальника відділу містобудування та архітектури Глухівської міської ради від 10.08.2017 за № 155.

Також позивач наголошує, що всупереч вимог пунктів 4.2. та 4.7. Договору земельного сервітуту відповідач передала право земельного сервітуту третій особі, яка здійснює там підприємницьку діяльність, а саме ФОП Гриб Артем Володимирович, що підтверджується інформацією начальника Глухівського відділення Шосткинської ОДПІ від 05.12.2016 за № 146/9/18-04-006/43/9.

Враховуючи викладене, позивач згідно вимог позовної заяви просить суд на підставі п.п. в); д) частини 1 статті 102 Земельного кодексу України розірвати договір земельного сервітуту для розміщення тимчасової споруди для провадження господарської діяльності від 17.09.2015, укладений між Глухівською міською радою Сумської області та ОСОБА_1, реєстраційний номер картки платника податків - НОМЕР_1; зобов'язати ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку, розташовану за адресою: сквер Шевченка (колишній Циганка) у місті Глухові Сумської області, шляхом демонтажу тимчасових споруд, навісів, огорож, протягом 20 (двадцяти) днів з моменту набранням рішенням суду по справі законної сили.

Відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та необґрунтованими та просить суд в задоволенні позову відмовити, оскільки не порушує умови укладеного договору земельного сервітуту.

Розглянувши позовну вимогу, суд зазначає про відсутність правових підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

З огляду на правові приписи ст.401 Цивільного кодексу України вбачається, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Частиною 1 ст. 404 Цивільного кодексу України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Отже, сервітут - це право обмеженого користування чужим майном. Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Таким чином, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі й у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном - сервітуту.

В силу ст.98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Види права земельного сервітуту визначає ст.99 Земельного кодексу України, а саме: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право на розміщення тимчасових споруд; право прокладання та експлуатації ліній електропередач, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; право прогону худоби по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд, інші земельні сервітути.

Названа стаття визначає й конкретних суб'єктів між якими виникають відносини щодо сервітуту. А саме, частина 1 ст. 99 Земельного кодексу України визначає, що вимагати встановлення видів земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок.

Таким чином, ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, що потребує використання суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, обумовлені місцем розташування або природним станом.

Порядок встановлення земельних сервітутів встановлений ст. 100 Земельного кодексу України. Зокрема, визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Сторонами у ході розгляду справи не було надано суду доказів, що на момент укладення договору про встановлення земельного сервітуту відповідач був власником (користувачем) земельної ділянки, для задоволення потреб користування якою встановлено сервітут, до того ж матеріали справи не містять доказів того, що потреби відповідача у розміщенні тимчасової споруди не могли бути задоволені іншим способом.

Виходячи зі змісту ст.ст. 6 та 627 Цивільного кодексу України сторони при укладенні договору є вільними в укладенні такого договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

За змістом договору земельного сервітуту від 17.09.2015 реальною потребою відповідача є отримання права володіння та користування земельною ділянкою для розташування на ній тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Відтак, укладанням договору земельного сервітуту Глухівська міська рада фактично надала ділянку у користування на умовах оренди.

Тобто, змістом спірного правочину є надання ФОП ОСОБА_1 у користування земельної ділянки на певний строк за визначену плату, що відповідає змісту договору оренди, викладеному в статті 13 Закону України «Про оренду землі» та статті 792 Цивільного кодексу України, у відповідності до яких договором оренди земельної ділянки є договір, за яким орендодавець зобов'язується за плату передати орендарю земельну ділянку у володіння та користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Зміст договору не залежить від його назви, а назва договору не змінює суті правовідносин сторін, тому положення спірного договору повинні відповідати законодавству, що регулює правовідносини у сфері оренди землі.

В силу положень ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Комплексний аналіз укладеного між сторонами у справі правочину дає підстави вважати, що договір земельного сервітуту від 17.09.2015 за своєю правовою природою є договором оренди землі, що зумовлює застосування до нього положень законодавства, яке регулює саме правовідносини пов'язані із орендою земельних ділянок державної та комунальної форми власності.

Відповідно до положень ст. 16 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

За умовами п.2 ст.124 Земельного кодексу передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 134 Земельного кодексу України, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У матеріалах даної справи відсутні будь-які рішення Глухівської міської ради Сумської області щодо проведення земельних торгів з метою продажу права оренди земельної ділянки площею 1,0504 га, кадастровий номер НОМЕР_2 або договори на проведення торгів та наявні в справі докази свідчать про те, що фактичний договір оренди земельної ділянки від 17.09.2015, яка належить до земель комунальної власності, укладений за відсутності рішення сесії Глухівської міської ради про укладення договору оренди землі, прийнятого у порядку, передбаченому чинним законодавством, або за результатами проведення аукціону.

За приписами ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом.

Судом встановлено, що спірний договір не відповідає вимогам законодавства щодо надання в користування земельної ділянки. Відповідачу фактично було надано в користування земельну ділянку поза процедурою торгів, за відсутності відповідного рішення власника земельної ділянки з цього приводу.

Положеннями ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 цього Кодексу, є підставою для визнання правочину недійсним. При цьому, за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

З посиланням на вказані правові норми, суд зазначає про наявність підстав для визнання договору земельного сервітуту недійсним.

Однак, із суті позовних вимог вбачається, що позивач заявляє вимогу саме про розірвання договору земельного сервітуту від 17.09.2015, укладеного між сторонами у справі, на підставі пунктів в) та д) статті 102 Земельного кодексу України.

За змістом частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 651 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін, у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Статтею 102 Земельного кодексу України, на пункти в) та д) частини першої якої позивач посилається як на підставу для розірвання договору земельного сервітуту, встановлено, що дія земельного сервітуту підлягає припиненню у випадках: а) поєднання в одній особі суб'єкта права земельного сервітуту, в інтересах якого він встановлений, та власника земельної ділянки; б) відмови особи, в інтересах якої встановлено земельний сервітут; в) рішення суду про скасування земельного сервітуту; г) закінчення терміну, на який було встановлено земельний сервітут; ґ) невикористання земельного сервітуту протягом трьох років; д) порушення власником сервітуту умов користування сервітутом.

На вимогу власника земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, дія цього сервітуту може бути припинена в судовому порядку у випадках: а) припинення підстав його встановлення; б) коли встановлення земельного сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, за її цільовим призначенням.

У ході судового розгляду зазначені позивачем обставини не знайшли підтвердження. Так матеріали справи не містять доказів наявності рішення суду про скасування земельного сервітуту (як підстави для припинення сервітуту), а також доказів порушення власником сервітуту умов користування сервітутом.

До того ж, суд критично відноситься до тверджень позивача щодо порушення відповідачем порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, встановленого наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України № 244 від 21.10.2011 «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності» (далі - Порядок), згідно з яким підставою для розміщення тимчасової споруди є Паспорт прив'язки тимчасової споруди.

Так, згідно цього Наказу визначено порядок встановлення тимчасової споруди та відповідальність за порушення умов її встановлення, зокрема, передбачено, що встановлення тимчасової споруди здійснюється відповідно до паспорта прив'язки, відхилення від паспорта прив'язки тимчасової споруди не допускається.

При цьому, даним Наказом передбачено, що у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив'язки, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу, що аж ніяк не має наслідком розірвання договору у судовому порядку.

Посилання позивача на той факт, що відповідачем були передані в оренду іншій особі тимчасові споруди, розміщені на спірній земельній ділянці, також не є підставою для задоволення позову, оскільки із змісту договору земельного сервітуту вбачається, що земельна ділянка надана сервітуарію для здійснення господарської діяльності, а передача майна в оренду є одним із видів такої діяльності.

Таким чином, відповідно до встановлених у справі обставин, суд зазначає, що правові підстави для розірвання договору земельного сервітуту від 17.09.2015, встановлені умовами цього договору, а також положеннями цивільного та господарського законодавства України - відсутні.

Натомість, встановленими обставинами підтверджується наявність правових підстав для визнання вищезазначеного договору недійсним, однак такої вимоги позов Глухівської міської ради Сумської області не містить.

Разом з цим, суд бере до уваги приписи частин 2, 3 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, якими передбачено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Ухвалюючи рішення у справі, суд за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин.

Відповідної заяви позивачем до суду подано не було, а тому на підставі досліджених доказів та встановлених обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог та для визнання договору земельного сервітуту від 17.09.2015 недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 86 зазначеного Кодексу суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, за наслідками дослідження наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що правові підстави для розірвання договору земельного сервітуту, укладеного між сторонами у справі 17.09.2015, відсутні, позивачем у ході розгляду справи не було подано заяви про визнання недійсним зазначеного договору, відтак, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору суд залишає за позивачем.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 232-233, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повне судове рішення складено 19.03.2018.

Суддя В.Л.Котельницька