ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2018 року м. ОдесаСправа № 916/831/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Лашина В.В.

секретар судового засідання Кияшко Р.О.

за участю представників учасників справи:

від ТОВ "ІСОПАК" ОСОБА_1 адвокат за довіреністю;

від ТОВ "АРТ КИПРЕЙ" не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСОПАК"

на рішення господарського суду Одеської області від 06.12.2017 р. (суддя Оборотова О.Ю.) вступну та резолютивну частину якого проголошено у судовому засіданні з 15:30 до 15:50 у м. Одесі, просп. Шевченка, 29. Повний текст складено 11.12.2017 р.

по справі №916/831/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСОПАК"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АРТ КИПРЕЙ"

про стягнення 175319,48 грн.

ВСТАНОВИВ

У квітні 2017 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "ІСОПАК" (далі ТОВ "ІСОПАК") звернулось до господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АРТ КИПРЕЙ" (далі ТОВ "АРТ КИПРЕЙ") в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 208 228,86 грн., з яких 107 376,20 грн. основного боргу, 68 128,24 грн. пені, 6 923,95 грн. трьох процентів річних та 25 800,47 грн. інфляційних втрат.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив про невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань за договором поставки № 9/2016 від 29 січня 2016 р. в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Рішенням господарського суду Одеської області від 06.12.2017 р. у задоволенні позову відмовлено.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції посилаючись умови укладеного між сторонами договору поставки № 9/2016 від 29 січня 2016 р. та приписи ст.ст. 509, 525, 526, 530, 617, 626 - 629 Цивільного кодексу України, ст. 193, 218 Господарського кодексу України зазначив, що у видаткових накладних №227, №231, №229, №232 відсутня печатка покупця та підпис уповноваженої особи на отримання матеріальних цінностей, а тому дані видаткові накладні не можна розглядати як належні та допустимі докази поставки продукції за договором.

Судом першої інстанції відзначено, що податкові накладні є документами податкової звітності, які заповнюються після здійснення господарської операції, а тому не є первинними документами, що підтверджують здійснення поставки по не підписаних видаткових накладних. Крім цього, місцевим господарським судом відзначено, що відповідно до договору, а саме п. 2.11.1 сторони узгодили двостороннє підписання податкової накладної, однак, щодо товару, який зазначений у видаткових накладних №227, №231, №229, №232 в матеріалах справи не міститься жодної податкової накладної підписаної зі сторони відповідача.

До того ж, за твердженням господарського суду Одеської області з платіжних доручень, які містяться в матеріалах справи також неможливо встановити факт оплати по спірних накладних, оскільки зазначення призначення платежу з зазначенням видаткової накладної або рахунку має місце лише у платіжних дорученнях за березень 2016, за лютий 2016 р. та січень 2016 р., інші платіжні доручення містять посилання лише на договір 9/2016 р.

Судом першої інстанції визнано безпідставними посилання позивача на акти звірки взаємних розрахунків, як на належні докази поставки товару, оскільки дані акти, за твердженням суду, не є первинними документами, та не можуть підтверджувати здійснення господарської операції.

Також господарським судом Одеської області зазначено, що сума поставки товару, яка зазначена у акті звірки взаємних розрахунків, однак не підтверджена належними та допустимими доказами становить 606758,25грн., отже станом на 29.06.2016р. (початок нарахування штрафних санкцій) заборгованість ТОВ "АРТ КИПРЕЙ" перед ТОВ "ІСОПАК" відсутня.

Отже, за висновком суду першої інстанції, основна сума заборгованості у розмірі 111715,20 грн. не підтверджена належними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи, інших доказів, поставки продукції за твердженнями представника позивача у ТОВ "ІСОПАК" відсутні.

З урахуванням викладеного місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення основної заборгованості, а враховуючи, що стягнення пені, 3%річних, та інфляційних втрат є похідними вимогами від стягнення основної заборгованості у їх задоволенні також слід відмовити.

Не погодившись із даним рішенням до Одеського апеляційного господарського суду звернулось ТОВ "ІСОПАК" з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 06.12.2017 р. у справі № 916/831/17 за позовом ТОВ "ІСОПАК" до ТОВ "АРТ КИПРЕЙ" про стягнення боргу та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ "ІСОПАК" у повному обсязі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, було прийняте з неповним встановленням обставин, що мають значення для справи, та з неправильністю встановлених обставин справи з огляду на наступне.

Так посилаючись на умови договору поставки №9/2016 від 29 січня 2016 р., що був укладений між сторонами, апелянт зазначає, що до позовної заяви були додані видаткові накладні та товарно-транспортні накладні на всю суму заборгованості, однак, на видаткових накладних №227 від 25.06.2016 р., №229 від 29.06.2016 р., №231 від 29.06.2016 р., №232 від 30.06.2016 р. та ТТН до них були відсутні підписи покупця.

Однак апелянт зазначає, судом було безпідставно відхилено положення п. 3.8 договору. За твердженням скаржника, до позовної заяви були додані докази направлення покупцю зазначених видаткових накладних, однак, всупереч вимогам п.3.8 у 7-денний строк покупець не повернув зазначені документи, а також не надав своїх заперечень щодо наявної поставки. Будь-які заперечення, як зазначає апелянт, у відповідача виникли лише після відкриття провадження у даній справі, хоча йому було відомо про зазначені факти раніше.

Крім того, апелянт вважає, що суд не прийняв до уваги наявність у матеріалах справи підписаного обома сторонами акту звірки взаєморозрахунків за 2 квартал 2016 р. Відповідно до даного акту, підписаного безпосередньо керівником ТОВ "АРТ КИПРЕЙ", ним було підтверджено надходження товару на суми та за датами, що і становлять видаткові накладні №227, №229, №231 та №232. Таким чином, на думку скаржника, у сукупності з іншими доказами, зазначений акт звірки взаєморозрахунків є доказом, що підтверджує здійснення господарської операції.

За твердженням скаржника, факт наявності заборгованості підтверджується також тим, що відповідач його фактично визнав та проводив розрахунки за поставлену продукцію, однак не у повному обсязі. Загалом, як відзначає апелянт, за договором було поставлено продукції на загальну суму 1 779 409,43 грн., відповідач не підписав видаткову накладну на суму 606 788,25 грн. У свою чергу, розрахунок був здійснений на суму 1 672 033, 23 грн. Таким чином сума заборгованості становить 107 376,20 грн.

Отже, як стверджує апелянт, до суду були додані всі видаткові накладні та товарно-транспортні накладні за весь період дії договору, із них 4 видаткові накладні та товарно-транспортні накладні не мають підпису покупця, однак остання із поставок була підписана обома сторонами. Таким чином, апелянт вважає, що відповідач своїми фактичними діями визнав наявність боргу, не зважаючи на не підписання первинного документу.

Апелянт зазначає, що відповідно до призначення платежу, що міститься у платіжних дорученнях, що були оплачені з 07 липня 2016 р. та є у матеріалах справи, відповідач здійснював саме «оплату за г/картон згідно договору 9/2016 від 29.01.2016 р.». Таким чином із зазначених платіжних документів, на думку апелянта, чітко видно, що відповідач оплачував продукцію, отриману за договором, а не будь-які авансові чи інші платежі. При здійсненні авансових платежів за договором, відповідач вказував про оплату згідно наданого рахунку.

Загалом, як стверджує апелянт, з моменту здійснення останньої поставки за договором та до 21 лютого 2017 р. відповідач здійснював періодичні проплати (14 платежів) для погашення існуючої заборгованості та зменшив свій борг зі 411 210,70 грн. (станом на 05.08.2016 р.) до 107 376,20 грн. Однак скаржник зазначає, що зазначене було залишено поза увагою суду першої інстанції.

Також посилаючись на умови п.2.11.1. договору поставки № 9/2016 від 29 січня 2016 р. апелянт зазначає, що сторони узгодили двостороннє погодження податкових накладних, що підтверджують господарську операцію, окрім видаткової накладної та товарно-транспортної накладної, однак, зазначене також було відхилено судом першої інстанції із зазначено про відсутність підписаної обома сторонами податкової накладної, що не відповідає дійсності, оскільки за приписами п.п. 201.l., 201.4., 201.10. ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна підписується із застосування електронного цифрового підпису та наявність квитанції про її реєстрацію є достатнім доказом її підпису. Скаржник відзначає, що саме положеннями договору передбачено, що покупець зобовязаний надати свої заперечення у тому випадку, якщо він вважає, що постачальник невірно склав податкову накладну до здійсненої поставки. Однак, як стверджує апелянт, в даному випадку відповідач, знаючи що на всю суму поставок за договором було виписано податкові накладні, узгоджено та зареєстровано у встановленому порядку, жодних заперечень не надавав.

Таким чином апелянт вважає, що оскільки сторони погодили умовами договору питання, повязані із оформленням податкових накладних на товар, зазначене не може бути відхилене судом, адже оцінюючи всі докази в сукупності, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для задоволення позову або для відмови у його задоволенні. Отже, апелянт вважає, що навів достатньо доказів, що свідчать про наявність заборгованості зі сторони ТОВ "АРТ КИПРЕЙ" у визначеному розмірі.

Також посилаючись на приписи ч. 1 ст.612, ч.2 ст.625, ч.1 ст. 693, ч.4 ст. 538 ЦК України та п.п. 4.3. договору поставки № 9/2016 від 29 січня 2016 р. апелянт зазначає, що просив суд стягнути з відповідача 68 128,24 грн. пені, 6 923,951 грн. трьох процентів річних та 25 800,47 грн. інфляційних втрат. Розрахунок зазначеної заборгованості був наданий суду.

Ухвалами Одеського апеляційного господарського суду від 09.01.2018 р. відкрито апеляційне провадження у справі №916/831/17 за апеляційною скаргою ТОВ "ІСОПАК" на рішення господарського суду Одеської області від 06.12.2017 р. та призначено справу до розгляду на 05.02.2018 р.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 02.02.2018 р. у звязку із знаходження головуючого судді Аленіна О.Ю. у відрядженні з 03.02.2018 р. по 05.02.2018 р., у відпустці з 06.02.2018 р. по 20.02.2018 р. та у відрядженні з 21.02.2018 р. по 23.02.2018 р., колегія суддів апеляційної інстанції визнала за необхідне призначити розгляд апеляційної скарги на іншу дату - 05.03.2018 р. о 14:30 год., про що учасників справи було повідомлено ухвалою.

29.01.2018 р. Одеським апеляційним господарським судом отримано відзив на апеляційну скаргу від ТОВ "АРТ КИПРЕЙ" в якому останнє просить апеляційну скаргу ТОВ "ІСОПАК" у справі №916/831/17 залишити без задоволення, а рішення господарського суду Одеської області від 06.12.2017 року у справі №916/831/17 залишити без змін.

В своєму відзиві ТОВ "АРТ КИПРЕЙ" з посиланням на приписи ст.ст. 655, 662, 712 ЦК України зазначає, що відповідно до положень законодавства та Договору поставки, поставка товару (обсяг та вартість) має підтверджуватися відповідними видатковими накладними, які складаються під час відвантаження останнього за адресою постачальника. Однак, з твердженням відповідача, такого відвантаження згідно вимог п.п. 2.1,2.З., 2.4., 3.7. договору поставки не відбулося, а отже і згідно пункту 3.9. договору поставки право власності на продукцію у покупця не виникло.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу також відзначає, що суд першої інстанції вірно визначив, що видаткові накладні №227 від 24.06.201бр., №229 від 29.06.2016р., №231 від 29.06.2016р., №232 від 30.06.2016р. не підписані з боку покупця, хоча за іншими видатковими накладними проблем з підписанням з боку покупця не виникало та спору щодо них немає. Крім того, як стверджує відповідач, від постачальника на адресу покупця (згідно пункту 3.8. договору поставки) не надходили вказані видаткові накладні, що б могло свідчити про фактичне здійснення такої поставки та пізнішого його документального оформлення. Можливо, на думку апелянта, це стається через негаразди у роботі поштової служби, адже і копії апеляційної скарги від апелянта він також не отримував.

Відповідач вважає неналежним доказом у справі й акти звірки взаємних розрахунків між сторонами договору поставки, оскільки, в цьому документі відображені фінансові розрахунки між сторонами та звіряється бухгалтерський облік таких операцій. Крім того, з урахуванням передплат за поставки товару, як стверджує відповідач, не видається дивним, що в акті можуть бути відображені певні оплати, проте в жодному разі за актом звірки не встановлюється поставка товару постачальником та факт його отримання покупцем.

У судовому засіданні від 05.03.2018 колегією суддів ухвалено повернути апелянту додатки, що були додані останнім до апеляційної скарги, а саме копію платіжного доручення від 21.02.2017 р. та копії податкових накладних та квитанції про реєстрацію податкових в Єдиному реєстрі податкових за період дії договору, оскільки у відповідності до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Отже, з урахуванням того, що надані позивачем докази не були надані останнім до суду першої інстанції та не оцінювались ним, позивач не навів підстав неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції, колегія суддів вирішила не приймати такі докази до уваги та повернути їх апелянту.

У судовому засіданні від 05.03.2018 р. представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні.

Представник відповідача у судове засідання не зявився.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представника скаржника, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ "ІСОПАК" не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.01.2016 р. між ТОВ "ІСОПАК" (постачальник) та ТОВ "АРТ КИПРЕЙ" (покупець) укладено договір поставки №9/2016 за умовами якого постачальник зобовязався, відповідно до умов цього договору, поставити та передати у власність покупця, а покупець зобовязався прийняти та своєчасно оплатити гофропродукцію, визначену специфікаціями та видатковими накладними (п.1.1.).

У відповідності до п.п. 2.1., 2.2., 2.4. 2.10. договору ціна товару визначається відповідно до видаткових накладних, а загальна сума товару складається із суми (вартості) поставленого продавцем покупцю товару по всіх накладних протягом строку дії даного договору. Асортимент та кількість необхідного покупцеві товару визначається письмовою заявою, яку покупець надсилає постачальнику у письмовій формі, по факсу або ел. поштою. Оплата товару здійснюється покупцем за кожну поставлену партію, на умовах 100% попередньої оплати, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника. Постачальник надає покупцеві наступні документи, що підтверджують наявність продукції та відсутність прав на цю продукцію в інших осіб: рахунок-фактуру, видаткову накладну, товарно-транспортну накладну, податкову накладну.

Згідно п.п. 3.1., 3.7., 3.8. договору місцем поставки продукції за цим договором є 20300, Черкаська область, м. Умань, вул. Леніна, буд. 57, якщо інше не передбачено до цього договору. Прийом-передача продукції покупцеві оформляється шляхом підписання видаткової накладної та/або товарно-транспортної накладної з обовязковим проставленням відмітки, щодо отримання продукції. Моментом передачі (поставки) продукції вважається момент підписання сторонами зазначених документів в місці поставки продукції. За загальним правилом, видаткова накладна підписується у момент передачі продукції. У випадку неможливості підписання видаткової накладної у момент передачі продукції, постачальник безпосереднього після такої передачі, надає покупцю для підписання видаткову накладну, за якою було здійснено поставку, а покупець протягом 7 календарних днів, зобовязаний повернути постачальнику видаткову накладну. Крім того, покупець при отриманні продукції зобовязаний передати постачальнику довіреність на право отримання товарно-матеріальних цінностей, підписану уповноваженою особою та скріплену печаткою покупця. У випадку неможливості надання такої довіреності у момент передачі товару, покупець зобовязаний надати вказану довіреність постачальнику протягом 7 календарних днів.

Відповідно до п. 7.1. договору він набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2016 р., але у будь-якому випадку до повного та належного виконання сторонами своїх обовязків за даним договором.

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції позивач зазначив, що за період дії договору ТОВ "ІСОПАК" було поставлено ТОВ "АРТ КИПРЕЙ" продукцію на загальну суму у розмірі 1779409,43 грн., однак відповідачем розрахунок був здійснений не в повному обсязі та з порушенням строків, визначених договором, загалом відповідачем було сплачено на користь позивача 1672033,23 грн. Отже, за твердженням позивача, заборгованість ТОВ "АРТ КИПРЕЙ" складає 107376,20 грн.

Судом першої інстанції позовні вимоги визнано необґрунтованими та відмовлено у їх задоволенні.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Приписами ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання, відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно з ст. ст. 530, 610 - 612 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором.

У відповідності до ч. 1, 6 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 663 ЦК України встановлено, що продавець зобовязаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Таким чином, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обовязків. Тобто, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обовязок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобовязаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

Так наявними матеріалами справи підтверджується, що з лютого 2016 року по серпень 2016 р. ТОВ "ІСОПАК" поставлено, а ТОВ "АРТ КИПРЕЙ" прийнято товар (гофрокартон) за видатковими накладними, які підписані уповноваженими особами обох сторін, на загальну суму 1 172 651,18 грн. (т.1, а.с. 24-36, 41).

Відповідно до платіжних доручень, що містяться у матеріалах справи (т.1. а.с. 42-96) ТОВ "АРТ КИПРЕЙ" було сплачено на користь ТОВ "ІСОПАК" 1 546 238,53 грн.

Отже наявними матеріалами справи підтверджується, що у ТОВ "АРТ КИПРЕЙ" відсутня заборгованість перед ТОВ "ІСОПАК", а навпаки існує переплата за договором поставки №9/2016 від 29.01.2016 р. у сумі 373 587,35 грн.

Колегією суддів не приймаються до уваги надані позивачем видаткові накладні №227 від 24.06.2016 р., №231 від 29.06.2016 р., №229 від 29.06.2016 р. та №232 від 30.06.2016 р. (т.1, а.с. 37-40), оскільки п. 3.7 договору сторони передбачили, що приймання-передача продукції покупцеві оформляється шляхом підписання видаткової накладної та/або товарно-транспортної накладної з обовязковим проставленням відмітки, щодо отримання продукції. Моментом передачі (поставки) продукції вважається момент підписання сторонами зазначених документів в місці поставки продукції. Разом з цим в означених накладних відсутній підпис уповноваженої особи на отримання товару від ТОВ "АРТ КИПРЕЙ", а також печатка підприємства. За таких обставин означені видаткові накладні №227 від 24.06.2016 р., №231 від 29.06.2016 р., №229 від 29.06.2016 р. та №232 від 30.06.2016 р. не є належними доказами на підтвердження поставки ТОВ "ІСОПАК" товару за договором поставки №9/2016 від 29.01.2016 р.

Судова колегія відзначає, що у судовому засіданні Одеського апеляційного господарського суду від 05.03.2018 р. представник скаржника зазначив про те, що видаткові накладні №227 від 24.06.2016 р., №231 від 29.06.2016 р., №229 від 29.06.2016 р. та №232 від 30.06.2016 р. надсилались ТОВ "АРТ КИПРЕЙ" але не були повернуті останнім ТОВ "ІСОПАК". Між тим, доказів отримання відповідачем таких накладних позивачем не надано.

Не приймають колегією суддів до уваги й посилання скаржника на лист ТОВ "ІСОПАК" №62 від 06.12.2016 р. (т.1, а.с. 98), як на обґрунтування своїх тверджень про направлення відповідачеві видаткових накладних, оскільки означений лист не містить жодних посилань на будь-які видаткові накладні, у тому числі й не підписані ТОВ "АРТ КИПРЕЙ", а лише міститься вимогу про надання гарантійного листа з терміном погашення заборгованості за договором №9/2016 від 29.01.2016 р. у сумі 155 605 грн., з терміном виконання зобовязання протягом 1-го місяця. Доказів надсилання даного листа відповідачеві та його отримання останнім матеріали справи не містять, а скаржником не надано. Крім того, колегія суддів зауважує, що у даному листі зазначається про заборгованість у розмірі 155 605 грн., разом з цим за не підписаними видатковими накладними №227 від 24.06.2016 р., №231 від 29.06.2016 р., №229 від 29.06.2016 р. та №232 від 30.06.2016 р. сума складає 606 758,25 грн.

Крім того у судовому засіданні суду апеляційної інстанції від 05.03.2018 р., представник апелянта підтвердив відсутність доказів на підтвердження направлення означених накладних відповідачеві та зазначив, що таких доказів бухгалтерія підприємства йому не надала.

Не надано позивачем й доказів неможливості підписання даних видаткових накладних у момент поставки товару, згідно з п. 3.8. договору поставки №9/2016 від 29.01.2016 р.

Окрім того, наявні у матеріалах справи платіжні доручення, окрім за березень 2016 (а.с.80, 82-83), за лютий 2016р. (а.с.84-86, 88-89, 92-94) та січень 2016 р. (а.с.96), не містять посилань на видаткові накладні, у тому числі №227 від 24.06.2016 р., №231 від 29.06.2016 р., №229 від 29.06.2016 р. та №232 від 30.06.2016 р., а містять лише посилання на договір 9/2016 р.

Не приймаються колегією суддів до уваги посилання позивача на акт звірки взаєморозрахунків станом за період 2 квартал 2016 р., що підписаний сторонами та акт звірки взаєморозрахунків за період січень 2016 березень 2017 р., що підписаний лише ТОВ "ІСОПАК", з наступних підстав.

Так, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування (ст. 76 ГПК України).

Відтак, належним доказом, який містить відомості про господарську операцію є первинний документ. При цьому, господарська операція дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства (стаття 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. При цьому, інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Згідно з пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №88 від 24 травня 1995 року, встановлено такі ж вимоги до первинних документів, а саме: первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назву документа (форми), дату і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особисті чи електронні підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Враховуючи викладене, лише первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, які фіксують факти здійснення господарських операцій, тобто факт надання послуг, тощо. Для надання документу юридичної сили й доказовості він повинен містити обов'язкові реквізити, передбачені законодавством.

Разом з цим надані позивачем акти звірки взаєморозрахунків, на які посилається позивач не містять необхідних реквізитів для визнання такого доказу первинним документом, оскільки неможливо встановити зміст та обсяг господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, а також такий документ не містить особистого підпису або інших даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже дані акти не є тими доказами, що підтверджують отримання відповідачем товару від ТОВ "ІСОПАК" та не свідчать про перехід права власті до останнього.

Таким чином, видаткові накладні №227 від 24.06.2016 р., №231 від 29.06.2016 р., №229 від 29.06.2016 р. та №232 від 30.06.2016 р. не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджують здійснення між сторонами господарської операції та отримання відповідачем товару від позивача.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що позивачем не доведено існування основної заборгованості у розмірі 107 376,20 грн., оскільки такі твердження позивача спростовуються вищенаведеними доказами по справі. А тому, у задоволенні позову в частині стягнення основного боргу у розмірі 107 376,20 грн. слід відмовити.

З урахуванням того, що стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат є похідними вимогами від стягнення основної заборгованості, у задоволенні якої відмовлено, такі вимоги також не підлягають задоволенню.

Колегією суддів не приймаються посилання апелянта на п.2.11.1. договору поставки №9/2016 від 29.01.2016 р. та те, що сторони узгодили двостороннє погодження податкових накладних, що підтверджують господарську операцію, окрім видаткової накладної та товарно-транспортної накладної. А також те, що покупець зобовязаний надати свої заперечення у тому випадку, якщо він вважає, що постачальник невірно склав податкову накладну до здійсненої поставки, однак, в даному випадку відповідачем, знаючи про всю суму поставок за договором, було виписано податкові накладні, узгоджено та зареєстровано у встановленому порядку, жодних заперечень не надав.

Так, судова колегія відзначає, що у відповідності до п. 2.11.1. договору поставки №9/2016 від 29.01.2016 р. постачальник протягом 2 (двох) робочих днів після виписки податкової накладної направляє через програмне забезпечення «М.Е.Dos IS», перевірену, підписану, але незареєстровану податкову накладну покупцю. Покупець після прийому протягом 2-х робочих днів зобовязаний або підтвердити її, або відхилити, вказавши на помилки, про що постачальник повинен бути повідомлений відповідною квитанцією. Протягом 2-х робочих днів постачальник зобовязаний виправити помилки та повторно надіслати податкову накладну на узгодження покупцеві протягом 2 (двох) робочих днів.

Отже, виходячи із зазначених положень договору, саме на постачальника (ТОВ "ІСОПАК") покладено обовязок направлення покупцеві ТОВ "АРТ КИПРЕЙ" податкової накладної. Разом з цим, наявні матеріали не містять доказів на підтвердження направлення позивачем та отримання відповідачем будь-яких податкових накладних за договором поставки №9/2016 від 29.01.2016 р.

Інші доводи, що наведені ТОВ "ІСОПАК" в апеляційні скарзі спростовують вищенаведеним не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Отже, судова колегія не вбачає будь-яких передбачених ст. ст. 277-279 ГПК України правових підстав для скасування рішення місцевого суду.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене судова колегія вважає, що рішення господарського суду Одеської області від 06.12.2016 р. у справі №916/831/17 є законним, обґрунтованим та таким, що прийнято з додержання норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 06.12.2017 р. у справі №916/831/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду.

Повний текст постанови складено 12.03.2018 р.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Лашин В.В.