ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"19" березня 2018 р. м. Ужгород Справа № 907/162/17

Суддя господарського суду Йосипчук О.С., розглянувши заяву позивача - публічного акціонерного товариства «Закарпатгаз» про відвід складу суду у справі №907/162/17,

за позовом публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Закарпатгаз", м. Ужгород

до Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Ужгород

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача фізичної особи - підприємця Ратушняка Сергія Миколайовича, м. Ужгород

про визнання недійсними та скасування п. 2 та п. 3 рішення адміністративної колегії Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 28-р/к від 20.12.2016 року у справі № 03.1-28/2016

ВСТАНОВИВ:

Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Закарпатгаз", м. Ужгород заявлено позов до Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Ужгород про визнання недійсними та скасування п. 2 та п. 3 рішення адміністративної колегії Закарпатського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 28-р/к від 20.12.2016 року у справі № 03.1-28/2016.

Позивачем у цій справі 26.02.2018р. було подано заяву про відвід складу суду, який розглядає справу від участі у розгляді даної справи, яка згідно Ухвали Господарського суду Закарпатської області від 13.03.2018р. залишена без задоволення.

У зв'язку з цим, згадана вище заява позивача про відвід складу суду, відповідно до ст.39 ГПК України, автоматизованою системою документообігу передана на розгляд судді Йосипчук О.С.

Як вбачається із наявних у справі матеріалів, подана позивачем заява про відвід складу суду обгрунтована посиланням на те, що суд відмовив у залучення у справі третьої особи на стороні позивача- Регулятора ринку природного газу - НКРЕП, що, на думку позивача, свідчить про упередженість та необ'єктивність суду.

За твердженням заявника, відхиляючи клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб, судова колегія не проявила достатніх ознак безсторонньості суду, діяльність якого дає розумні гарантії для усунення об'єктивно виправданих підстав побоюватись що він, незалежно від особистої поведінки, не є безстороннім.

У зв'язку з цим, суд зазначає, що, проаналізувавши матеріали заяви про відвід складу суду, доходить висновку про те, що наведені доводи щодо відводу складу суду фактично зводяться до незгоди сторони із процесуальним рішенням колегії суддів (публічно висловленою позицією судді з приводу аналізу норм матеріального права, які застосовані у спірних правовідносинах).

Однак, відповідно до ч. 4 ст. 35 ГПК України, незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Наведені позивачем у заяві про відвід судді доводи не свідчать про наявність підстав, передбачених статтями 35, 36 Господарського процесуального кодексу України, для відводу судді від розгляду справи №907/162/17, а також не підтверджують упередженість судової колегії при розгляді даної справи, а тому не можуть бути прийняті судом до уваги.

Суд зазначає, що право подавати заяву про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об'єктивності та неупередженості розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р. 673, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.97 р. N 475/97-ВР 674), закріплені основні процесуальні гарантії, якими може скористатися особа при розгляді її цивільного позову в національному суді, серед яких - розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Бочан проти України" (Заява N 7577/02) від 3 травня 2007 року 675 суд нагадує, що "безсторонність", в сенсі п. 1 статті 6, має визначатися відповідно до суб'єктивного критерію, на підставі особистих переконань та поведінки конкретного судді у конкретній справі - тобто, жоден з членів суду не має проявляти будь-якої особистої прихильності або упередження, та об'єктивного критерію - тобто, чи були у судді достатні гарантії для того, щоб виключити будь-які легітимні сумніви з цього приводу. Відповідно до об'єктивного критерію має бути визначено, чи наявні факти, що можуть бути перевірені, які породжують сумніви щодо відсутності безсторонності судів.

У цьому зв'язку навіть зовнішні ознаки мають певне значення. Ключовим питанням є питання довіри, яку суди в демократичному суспільстві мають вселяти суспільству і, перш за все, сторонам у процесі.

При цьому, в рішенні у справі "Білуха проти України" (Заява N 33949/02) від 9 листопада 2006 року сказано: стосовно суб'єктивного критерію, особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного.

Аналіз наведеного вище дає підстави для висновку про те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, не може бути підставою для відводу всьому складу суду прийняття ним самостійного та компетентного рішення щодо залучення до участі третіх осіб, права та охоронювані інтереси яких можуть та/або можуть бути зачепленими наслідками розгляду цієї справи.

Саме тому, правило ст.35 та ст.36 ГПК України у контексті обставин відводу, що розглядається, застосовується лише коли дії судді (колегія суддів) носять характер суб'єктивності (упередженості), у випадках, чітко регламентованими наведеними вище нормами процесуального закону.

Ці правила є чіткими, і застосовується незалежно від того, в якій інстанції суддя розглядає справу і не може бути піддане вільному трактуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону "Про судоустрій України" всім суб'єктам правовідносин гарантується захист їх прав, свобод і законних інтересів незалежним і неупередженим судом, утвореним відповідно до закону. Реалізації цих гарантій слугує запровадження в національному законодавстві процедур, що забезпечують безсторонність судового розгляду.

Слід зважити і на застереження від дій сторін спору, які межують із проявами зловживання своїми процесуальними правами, у випадку коли заявлені для відводу судді обставини прямо не визнаються такими процесуальним законом і очевидно скеровані на штучне затягування процесу.

Подібна практика суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. У зв'язку з цим суд нагадує, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

У випадку якщо на порушення приписів останньої з наведених норм ГПК України учасник судового процесу вдається до відвертого зловживання своїми правами шляхом заявлення численних відводів судді (суддям), явно спрямованих на свідоме затягування судового процесу, господарський суд вправі вдатися до превентивних заходів, передбачених процесуальними нормами ГПК.

Із урахуванням вище приведеного, суд стверджує, що твердження заявника, про те, що судова колегія у цій справі може діяти упереджено в силу названих обставин, є некорисним та недоречним, оскільки носить суб'єктивний (необ'єктивний) характер, в той час, як процесуальне питання, яке вирішувалось нею є публічними, компетентним а тому не може оскаржуватись у обраний заявником спосіб.

Власне тому, пояснення заявника в якості заперечення проти дій судової колегії свідчать про намір вийти за межі унормованого процесу вирішення спору та для створення додаткових переваг перед іншими учасниками спору. Таке, явно не відповідає принципам об'єктивної істини, рівенству учасників процесу та змагальності. Обраний спосіб захисту не є адекватним процесу банкрутства і направлений на затягування процесу.

Зважаючи на таке, позаяк у даному випадку наявність будь-яких обставин, які згідно з вищенаведеними процесуально-правовими нормами можуть розглядатись, як підстава для задоволення заяви про відвід складу суду, заявником не доведено, суд не знаходить правових підстав для задоволення цього відводу.

Керуючись ст. ст. 32-40, ст.234 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні заяви позивача від 26.02.2018р. про відвід складу суду у справі №907/162/17 відмовити.

Суддя О.С.Йосипчук