РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.02.2018Справа № 910/280/18

За позовом Фермерського господарства "Березенське"
до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"
про визнання недійсним договору.
Суддя Підченко Ю.О.
Представники сторін:
від позивача:не з'явився;
від відповідача:Лопатнікова А.В. - представник за довіреністю.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фермерське господарство "Березенське" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (надалі - відповідач) про визнання договору поруки № 33 від 17.05.2012 недійсним з моменту його вчинення, оскільки він укладений внаслідок обману.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.01.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 16.02.2018.

Відповідно до Ухвали Господарського суду міста Києва від 10.01.2018 відмовлено у задоволенні клопотання Фермерського господарства "Березенське" про участь позивача (представника) у всіх судових засіданнях по справі в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2018 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 28.02.2018.

21.02.2018 позивачем через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що позивачем не доведено, що при укладанні спірного Договору його було умисно введено в оману з боку відповідача щодо обставин правочину, а також вказує, що враховуючи те, що позов подано із пропуском строку позовної давності, він не може бути задоволений судом.

Окрім того, 21.02.2018 позивачем через канцелярію суду подано заяву про застосування строку позовної давності в порядку ст. 267 Цивільного кодексу України, яку мотивовано тим, що позивач довідався про порушення свого права у грудні 2013 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи позовом та рішеннями судів у справі № 904/9962/13, а також що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що він дізнався про порушення свого права в 2017 році, як ним заявлено в позові.

Представник позивача в судове засідання 28.02.2018 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За таких обставин, суд вважає що неявка в судове засідання 28.02.2018 представника позивача не перешкоджає розгляду справи по суті.

Представник відповідача в судовому засіданні, що відбулося 28.02.2018 проти позову заперечував, вважав що позивачем пропущений строк позовної давності та надав суду усні пояснення по справі.

Наявних у справі доказів достатньо для вирішення спору по суті.

Відповідно до ст. 233 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

Суд також враховує положення частини 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" 04.11.1950 року про право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У судовому засіданні 28.02.2018 відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17 травня 2012 року між Фермерським господарством "Березенське", як поручителем та Полонським відділенням Хмельницької філії публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" укладено договір поруки № 33, предметом якого визначено надання поруки поручителем (позивачем) перед кредитором (відповідачем) за виконання боржником ОСОБА_2.) обов'язків за кредитним договором № HMPWGA00000838 від 18 березня 2008 року, згідно якого кредитор надав боржнику ОСОБА_2.) кредит у сумі 126 000 гривень 00 коп., а боржник ОСОБА_2.) зобов'язався повернути кредит в строк до 17 березня 2008 року.

Мотивуючи свої вимоги про визнання договору поруки № 33 від 17.05.2012 недійсним з моменту його вчинення, позивач посилається на те, що на момент укладання спірного Договору, відповідач знав та навмисно приховав від позивача наявність кримінальної справи № 25/0921 та постанови Полонського районного суду Хмельницької області від 25.10.2011 по даній справі. Так, позивач вказує, що у даному випадку, обманом є відповідні винні, корисні дії відповідача, бажаючи у такий спосіб запевнити другу сторону (поручителя) про обставини і наслідки які насправді настати не можуть. При обмані, наслідки договору поруки №33 який укладався були відомими і бажаними для однієї із сторін - відповідача. А отже - враховуючи неотримання ОСОБА_2 від відповідача обумовленої кредитним договором №НMPWGA00000838 від 18 березня 2008 суми кредитних коштів, цей кредитний договір є неукладеним, а відтак цей договір не створює для його сторін будь-яких цивільних прав та обов'язків які випливають безпосередньо із його умов.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою етапі 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно приписів ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Вимоги ро визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Обман здійснюється з корисливим мотивом або з метою отримання вигоди стороною, яка вводить в оману, та, відповідно, поставленням обманутої сторони в невигідне положення. Адже якщо відсутня невигідність договору для обманутої сторони, то логічно, що ця сторона не має сенсу оспорювати правочин.

Отже, обман має значення, якщо він істотно вплинув на формування волі контрагента за договором. Водночас, позивачем не доведено, що при укладенні спірного договору його було умисно введено в оману з боку відповідача щодо обставин правочину.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Між тим, згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, договір поруки № 33 від 17.05.2012 не був визнаним недійсним згідно рішення Апеляційного суду Хмельницької області у цивільній справі № 22ц-280 від 22.05.2012, на що вказує позивач.

Водночас, Постановою Вищого господарського суду України від 18.06.2014 по справі № 904/9962/13 встановлено, що висновки господарського суду апеляційної інстанції про те, що при укладенні договору поруки № 33 від 17.05.2012 дотримано вимоги, встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, а оспорюваний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для визнання його недійсним.

Крім того, факт укладення договору поруки № 33 від 17.05.2012 встановлений постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 8 липня 2013 року у справі № 924/517/13, постановою Вищого господарського суду України від 16.10.2013 у справі № 924/517/13, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.09.2013 у справі № 904/2118/13.

Таким чином, позивачем не доведено наявності підстав, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог про визнання договору поруки № 33 від 17.05.2012 недійсним з моменту його вчинення.

В силу приписів ст. ст. 76, 77, 78 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Між тим, відповідач заявив вимогу про застосування строку позовної давності, вказуючи на те, що позивач довідався про порушення свого права у грудні 2013 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи позовом № 34 від 16.12.2013 та рішеннями судів у справі № 904/9962/13 та доказів на підтвердження того, що позивач дізнався про порушення свого права в 2017 році, як ним заявлено в позові, надано ним суду не було

Положеннями ст. 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

За таких обставин у позові про визнання договору поруки № 33 від 17.05.2012 недійсним з моменту його вчинення слід відмовити з підстав його необґрунтованості.

Відповідно до положень статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86,129, 232, 233, 237, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог Фермерського господарства "Березенське" відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 05.03.2018 року.

Суддя Ю.О. Підченко