Суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 911/3914/14

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткаченко Н.Г. - головуючого, Білоуса В.В., Жукова С.В.,

за участю секретаря судового засідання Гаращенко Т.М.

за участю представників : ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - Андрійка Є.Л., Міністерства енергетики та вугільної промисловості України - Климася О.С., КП "Управління житлово-комунального господарства" - Мамаєва Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2017

та ухвалу Господарського суду Київської області від 31.10.2017

за заявою Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства" про визнання наказу суду таким, що частково не підлягає виконанню

у справі № 911/3914/14

за позовом Заступника прокурора Деснянського району м. Києва в інтересах держави в особі: 1) Міністерства енергетики та вугільної промисловості України; 2) Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України",

до Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства"

про стягнення 15 950 175, 91 грн.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року Заступник прокурора Деснянського району м. Києва в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства" про стягнення 15 950 175, 91 грн., з яких: 12 651 574, 83 грн. основного боргу, 1 143 672, 22 грн. пені, 1 700 671, 64 грн. інфляційних втрат, 454 257, 22 грн. 3% річних за договором купівлі-продажу природного газу № 13/2176-ТЕ-17 від 28.12.2012, у зв'язку з несвоєчасною та неповною оплатою поставленого природного газу.

Рішенням Господарського суду Київської області від 25.11.2014 у справі № 911/3914/14 (суддя Карпечкін Т.П.) позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 12 385 550, 83 грн. основного боргу, 1 142 190, 81 грн. пені, 1 700 671, 64 грн. інфляційних втрат та 454 257, 22 грн. 3 % річних. В частині стягнення 266 024 грн. основного боргу провадження у справі припинено.

На виконання вказаного рішення Господарським судом Київської області 05.01.2015 видано наказ.

У вересні 2017 року відповідач звернувся до Господарського суду Київської області з заявою про визнання наказу суду таким, що частково не підлягає виконанню в частині стягнення 1 142 190, 81 грн. пені, 1 700 671, 64 грн. інфляційних втрат та 454 257, 22 грн. 3 % річних посилаючись на ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Ухвалою Господарського суду Київської області від 31.10.2017 у справі № 911/3914/14 (суддя Ярема В.А.), залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2017 (колегія суддів у складі: Калатай Н.Ф. - головуючого, Пашкіної С.А., Сітайло Л.Г.), заяву відповідача про визнання наказу суду таким, що частково не підлягає виконанню задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню наказ про примусове виконання рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2014 у справі № 911/3914/14 в частині стягнення з відповідача на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 1 142 190, 81 грн. пені, 1 700 671, 64 грн. інфляційних втрат та 454 257, 22 грн. 3 % річних.

Не погоджуючись з ухвалою місцевого та постановою апеляційного господарських судів, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить ухвалу місцевого та постанову апеляційного господарських судів у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви відповідача про визнання наказу суду таким, що частково не підлягає виконанню.

В обґрунтування своїх вимог заявник касаційної скарги посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме:

1) враховуючи імперативні приписи ст. 124 Конституції України та ст. 115 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) щодо обов'язковості виконання судового рішення, що набрало законної сили, норма ч. 4 ст. 117 ГПК України визначає можливість припинення судового рішення, що набрало законної сили, лише внаслідок наявності для цього безумовних і безспірних підстав, тобто є процедурною нормою, що врегульовує правовідносини між боржником і стягувачем на стадії виконання рішення, втім не встановлює процесуального механізму вирішення судом спору про право на цій стадії господарського процесу. Обставини, на підставі яких господарський суд визнає наказ таким, що не підлягає виконанню, мають бути безспірними та безпосередньо засвідчувати факт припинення зобов'язань боржника, адже в іншому випадку між сторонами з цього приводу виникає спір про право, який неможливо вирішити лише шляхом застосування процесуальної норми. Проте судами обох інстанцій не встановлено факту припинення зобов'язання відповідача за рішенням Господарського суду Київської області від 25.11.2014 в розрізі ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії";

2) для врегулювання заборгованості з неустойки, 3% річних та інфляційних нарахувань в порядку, передбаченому Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" шляхом списання, відповідач має набути статусу учасника такої процедури, тобто бути включеним до реєстру, проте відповідача включено до відповідного реєстру на підставі наказу № 297 від 25.10.2017, з огляду на що вказана заборгованість позивачем не списувалась;

3) враховуючи вимоги Закону України "Про бухгалтерський обліт та фінансову звітність в Україні", Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", у відповідача з 30.11.2016 виникло право на списання заборгованості зі сплати пені, інфляційних нарахувань, 3% річних, на стягнення яких видано наказ у цій справі, але не автоматично, як зазначає відповідач у заяві, а відповідно до певної процедури, яка має засвідчуватись певними документами.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.01.2018 касаційну скаргу прийнято до провадження, призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 28.02.2018 та встановлено строк для подання відзивів на касаційну скаргу до 05.02.2018. До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не надходило відзивів на касаційну скаргу у встановлений в ухвалі від 23.01.2018 строк.

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Звертаючись до Господарського суду Київської області з заявою про визнання наказу суду таким, що частково не підлягає виконанню, відповідач послався на те, що 30.11.2016 набув чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон), відповідно до приписів якого на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом. Відтак, враховуючи обставини сплати основного боргу за договором купівлі-продажу природного газу № 13/2176-ТЕ-17 від 28.12.2012, нараховані суми пені, інфляційних та 3% річних підлягають списанню відповідно до норм вказаного Закону.

Задовольняючи заяву відповідача місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки відповідач погасив заборгованість за договором купівлі-продажу природного газу № 13/2176-ТЕ-17 від 28.12.2012 до набрання чинності Законом, його внесено до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, на нього поширюється дія вказаного вище Закону, у зв'язку з чим 1 142 190, 81 грн. пені, 1 700 671, 64 грн. інфляційних втрат, 454 257, 22 грн. 3 % річних підлягають списанню згідно з ч. 3 ст. 7 Закону. Враховуючи викладене, суди дійшли висновку, що зобов'язання відповідача по сплаті 1 142 190, 81 грн. пені, 1 700 671, 64 грн. інфляційних втрат та 454 257, 22 грн. 3 % річних за рішенням Господарського суду Київської області від 25.11.2014 слід вважати припиненими, а наказ про примусове виконання рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2014 в частині стягнення з Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 1 142 190, 81 грн. пені, 1 700 671, 64 грн. інфляційних втрат та 454 257, 22 грн. 3 % річних - таким, що не підлягає виконанню.

Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на таке.

Частиною 3 ст. 3 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017), виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Частина 4 ст. 117 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) містила підстави для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково за заявами стягувачів або боржників, поданими в порядку зазначеної статті, зокрема, якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Відповідно до ч. 3. ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

30.11.2016 набув чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до приписів ст. 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно зі ст. 1 Закону процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Згідно зі ст. 2 Закону дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною 1 ст. 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

З наведених норм вбачається, що для здійснення процедури врегулювання заборгованості (проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості) необхідною умовою є включення до реєстру обсягів заборгованості теплопостачального підприємства, з метою її врегулювання за домовленістю сторін шляхом вчинення відповідних правочинів.

Разом з тим, ч. 3 ст. 7 Закону, яка окремо регулює списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що ч. 3 ст. 7 Закону є нормою прямої дії, при цьому застосування її приписів не ставиться в залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Зокрема, застосування даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 927/1152/16.

Враховуючи викладене та беручи до уваги встановлені судами попередніх інстанцій обставини погашення заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу № 13/2176-ТЕ-17 від 28.12.2012 відповідачем до набрання чинності Законом (до 30.11.2016) та поширення на відповідача дії Закону (зокрема, судами обох інстанцій встановлено, що відповідача включено до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії), колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду погоджується з висновками місцевого та апеляційного господарських судів, що 1 142 190, 81 грн. пені, 1 700 671, 64 грн. інфляційних втрат, 454 257, 22 грн. 3 % річних підлягають списанню згідно ч. 3 ст. 7 Закону.

З огляду на викладене колегія суддів відхиляє доводи заявника касаційної скарги, що для врегулювання питання заборгованості з неустойки, 3% річних та інфляційних нарахувань в порядку, передбаченому Законом, шляхом списання відповідач має набути статусу учасника такої процедури, тобто бути включеним до реєстру, та стосовно того, що право на списання заборгованості зі сплати пені, інфляційних нарахувань, 3% річних, на стягнення яких видано наказ у цій справі, має проводитись відповідно до певної процедури, яка має засвідчуватись певними документами.

Оскільки застосування приписів ч. 3 ст. 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться в залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом, колегія суддів погоджується з висновками місцевого та апеляційного господарських судів, що зобов'язання відповідача по сплаті 1 142 190, 81 грн. пені, 1 700 671, 64 грн. інфляційних втрат та 454 257, 22 грн. 3 % річних за рішенням Господарського суду Київської області від 25.11.2014 слід вважати припиненими, а наказ про примусове виконання зазначеного в цій частині - таким, що не підлягає виконанню, у зв'язку з чим відхиляє доводи скаржника про те, що судами обох інстанцій не встановлено факту припинення зобов'язання відповідача за рішенням Господарського суду Київської області від 25.11.2014 в розрізі ч. 3 ст. 7 Закону.

Враховуючи викладене та беручи до уваги межі розгляду справи судом касаційної інстанції згідно ст.300 ГПК України, відповідно до яких переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, і не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані ухвала місцевого та постанова апеляційного господарських судів - без змін.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржуване судове рішення, судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) покладаються на заявника касаційної скарги.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 240, 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України (в редакції, чинній після 15.12.2017), суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2017 та ухвалу Господарського суду Київської області від 31.10.2017 у справі № 911/3914/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Ткаченко Н.Г.

Судді: Білоус В.В.

Жуков С.В.