номер провадження справи 28/8/18
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2018 Справа № 908/151/18

Господарський суд Запорізької області у складі судді Федорової Олени Владиславівни при секретарі Рикун А.В. розглянув у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІВІНІ" (02232, АДРЕСА_1)

до відповідача ОСОБА_1 комунального підприємства міського електротранспорту "Запоріжелектротранс" (69095, м. Запоріжжя, вул. Шкільна, 2)

про стягнення грошових коштів

за участю представників:

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився.

СУТНІСТЬ СПОРУ:

До господарського суду Запорізької області 29.01.2018р. надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІВІНІ" до відповідача ОСОБА_1 комунального підприємства міського електротранспорту "Запоріжелектротранс" про стягнення за договором поставки №121 від 14.07.2017р. заборгованості у розмірі 63.208,57грн., з яких: 56.516,38 грн. основний борг, 6030,54 грн. пеня, 3% річних 661,65грн.

Підставою для звернення з позовом до суду позивачем зазначено невиконання відповідачем умов договору поставки №121 від 17.07.2017р., який прострочив оплату отриманого товару. Позов заявлено на підставі ст. ст. 15, 549, 625, 655, 692 Цивільного кодексу України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2018р. позовну заяву передано на розгляд судді Федоровій О.В.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 30.01.2018р. порушено провадження у справі №908/151/18, присвоєно справі номер провадження 28/8/18, судове засідання призначено на 13.03.2018р.

Розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

01.03.2018р. на адресу суду від ОСОБА_1 комунального підприємства міського електротранспорту "Запоріжелектротранс" надійшов відзив № 3/1-505 від 28.02.2018р. Відповідно до змісту відзиву відповідач визнав наявність заборгованості за поставлений товар в рамках договору поставки № 121 від 14.07.2017р. у розмірі 56.516,38грн. Також погодився з розрахунками 3% річних у розмірі 661,65грн. та пені у розмірі 6.030,54грн., оскільки вони виконані з урахуванням приписів ст. 257, ч. 2 ст. 258 та ч. 2 ст. 625 ЦК України. Просив взяти до уваги, що дана заборгованість виникла не внаслідок недобросовісного виконання підприємством "Запоріжелектротранс" взятих на себе договірних зобовязань. Враховуючи причини заборгованості, а також соціальне значення підприємства для міста, з метою забезпечення нормального функціонування підприємства відповідача, просив суд розстрочити виконання рішення на три місяці рівними частинами. Керуючись ст. 130 ГПК України, у звязку з визнанням позову, розглянути питання щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Також зазначив, що не заперечує проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

13.03.2018р. від ТОВ "ЛІВІНІ" на електронну адресу суду надійшла відповідь на відзив № 1103/13-З від 11.03.2018р. Згідно змісту даної відповіді позивач просив позов задовольнити в повному обсязі, відмовити у наданні розстрочки, судові витрати покласти на відповідача.

Судове засідання 13.03.2018р., відповідно до вимог ст. 252 ГПК України, здійснювалось у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників сторін.

У звязку з відсутністю представників сторін, враховуючи положення п. 3 ст. 222 ГПК України, розгляд справи здійснювався без допомоги звукозаписувального технічного засобу.

В судовому засіданні 13.03.2018 р. суд визнав наявні документи достатніми для обєктивного та всебічного розгляду спору, внаслідок чого, в порядку ст. ст. 185, 240 ГПК України, прийнято рішення.

Вивчивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛІВІНІ" (продавець, позивач у справі) та Запорізьке комунальне підприємство міського електротранспорту "Запоіржелектротранс" (покупець, відповідачу справі) 14.07.2017р. уклали договір поставки № 121 (надалі договір).

Пунктом 1.1 договору встановлено, що продавець зобовязується передати, а покупець зобовязується прийняти та оплатити труби та комплектуючи до них для опалення (надалі за текстом товар) в кількості та асортиментів згідно поданої пропозиції відповідно до п. 3.1 даного договору.

Розділом 2 договору сторонами узгоджено, що товар оплачується згідно ціни, вказаної в національній валюті України. Умови оплати протягом 60 банківських днів з моменту отримання товару. Загальна сума договору складає 146.723,98грн. з урахуванням ПДВ.

Пунктом 3.1 договору визначено, що рахунок виставляється продавцем на підставі заявок, направлених покупцем на адресу продавця факсом, по телефону, електронній пошті, на протязі одного робочого дня.

Приймання-передача товару здійснюється на протязі 30 календарних днів, з моменту подання заявки покупця (п. 3.2 договору).

Згідно з п. 3.8 договору датою прийому-передачі товару вважається дата підписання завіреної печаткою накладної уповноваженим представником покупця.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар (труби та комплектуючи до них для опалення) на загальну суму 146.723,98 грн. Про факт виконання позивачем зобовязань свідчить накладна № 732 від 25.07.2017р., яка підписана представником відповідача.

Факт отримання відповідачем товару на загальну суму підтверджується довіреністю № 1116 від 18.07.2017р. на ім'я ОСОБА_2

На оплату отриманого товару позивачем виставлений рахунок № 1044 від 17.07.2017р. на загальну суму 146.723,98грн.

Відповідач зобовязання щодо оплати отриманого товару здійснив частково на суму 90.207,60грн., про що суду надані відповідні платіжні доручення. Таким чином сума заборгованості за поставлений товар складає 56.516,38грн.

З метою досудового врегулювання спору позивач скоригував на адресу відповідача претензію вих.0111/17-3 від 01.11.2017р. з вимогою сплатити виниклу заборгованість за договором поставки № 121 від 14.07.2017р.

У відповіді на претензію від 07.11.2017р. № 3/1-2512 відповідач посилався на скрутне матеріальне становище підприємства. Просив зачекати з примусовим стягненням заборгованості в судовому порядку та дати можливість добровільно погасити борг.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем зобовязань за договором, наявність заборгованості, стало підставою для звернення позивача за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором поставки № 121 від 14.07.2014р. у розмірі 56.516,38грн. законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню виходячи з наступного:

Приписами ст. 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 193 ГК України господарські зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Аналогічні приписи містять ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до приписів ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Укладаючи договір, кожна із сторін прийняла на себе певні зобовязання щодо їх виконання, однак відповідач, покладений на нього обовязок щодо оплати отриманого товару, не виконав, факт порушення відповідачем умов договору, доведений позивачем та визнаний відповідачем.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 46 ГПК України відповідач має право визнати позов повністю або частково.

Отже, визнання відповідачем наявності заборгованості в рамках договору поставки № 121 від 14.07.2017 р. відповідає обставинам справи, а вимога позивача про стягнення 56.516,38 грн. основного боргу задовольняється судом.

За порушення відповідачем строків оплати отриманого товару позивач, враховуючи положення п. 4.3 договору, просив стягнути суму пені в розмірі 6.030,54грн. за період прострочення з 20.10.2017 р. по 25.01.2018 р.

Приписами ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 2 ст. 216 ГК України встановлено, що застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. Згідно з п. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Приписами п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Умовами п. 4.3 договору встановлено, що у разі порушення термінів оплати товару покупець зобовязується сплатити продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості не своєчасного переданого товару за кожен день прострочення.

Проаналізувавши норми наведеного діючого законодавства України та умови договору суд дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок суми пені у розмірі 6.030,54 грн. є вірним та виконаним з дотриманням вказаних норм права та умов договору, тому вимога позивача щодо стягнення пені у розмірі 6.030,54 грн. за період з 20.10.2017 р. по 25.01.2018 р. судом задовольняється.

За порушення виконання відповідачем грошового зобовязання позивач просив стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 661,65 грн. за період з 20.10.2017 р. по 25.01.2018 р.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні витрати повязані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, завдані знеціненням грошових коштів, а три відсотки річних є платою за користування коштами, які не були своєчасно сплачені боржником. Вказана правова позиція викладена в інформаційному листі Верховного Суду України № 3.2-2005 від 15.07.2005 року.

Наданий позивачем розрахунок 3% річних суд визнав виконаними вірно, а вимогу про стягнення з відповідача 661,65 грн. грн. 3% річних за період з 20.10.2017 р. по 25.01.2018р., такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів.

Доказів оплати наявної заборгованості, штрафних санкцій та компенсаційних санкцій відповідач суду не надав, викладені в позові обставини визнав в повному обсязі.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення на три місяці суд відхилив, оскільки не визнав наведені відповідачем обставини виключними для застосування приписів пункту 1 статті 239 ГПК України при прийнятті рішення. Відхиляючи вказане клопотання, суд виходив з такого: за сталою практикою відстрочку або розстрочку може бути надано у випадку наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. Таким чином, для застосування передбачених цією нормою заходів необхідні у наявності виняткові обставини, що ускладнюють чи роблять неможливим виконання рішення у справі. Термін розстрочки не є обґрунтованим певними обставинами, заявник не надав доказів на підтвердження доводів, що впродовж терміну розстрочки поліпшиться його господарська діяльність та фінансове становище. Наданий баланс (звіт про фінансовий стан) за дев'ять місяців 2017 року не може свідчити про скрутне становище підприємства станом на березень місяць 2018 року. Беручи до уваги факти та доводи, викладені сторонами по справі, та враховуючи фінансові та інші інтереси обох сторін спору, ступінь вини відповідача у виникненні спору, знецінення національної валюти, економічну кризу в країні, суд дійшов висновку про відхилення клопотання відповідача.

Клопотання відповідача про застосування судом положень ст. 130 ГПК України, а саме: вирішити питання повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, суд визнав обґрунтованим, заявленим у відповідності до норм чинного законодавства та таким, що підлягає задоволенню.

Суд дійшов такого висновку виходячи з наступного: ч. 1, ч. 2 ст. 252 ГПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводилось.

Відповідно до ухвали суду провадження у справі № 908/151/18 відкрито 30.01.2018р., судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження призначено на 13.03.2018р.

Як вже зазначалося судом, 01.03.2018р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву із визнанням заявлених позовних вимог в повному обсязі.

З огляду на зазначене слідує, що до початку розгляду справи по суті відповідач скористався наданим правом та надіслав відзив на позов, тобто вчинив дії до моменту розгляду справи по суті.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про такий розподіл судових витрат за результатами розгляду даної справи: судовий збір у розмірі 881,00 грн. покласти на відповідача; повернути позивачу з Державного бюджету України судовий збір в розмірі 881,00 грн., сплачений при поданні позову на підставі платіжного доручення №6474 від 25.01.2018р., яке міститься в матеріалах справи.

Про повернення судового збору позивачу судом винесено ухвалу.

Керуючись ст. ст. 6, 11, 526, 529, 530, 610, 611, 655, 712 ЦК України, ст. ст. 193, 216, 230-232 ГК України, ст. ст. 46, 74, 80, 129, 130, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІВІНІ" про стягнення з ОСОБА_1 комунального підприємства міського електротранспорту "Запоріжелектротранс" 63.208,57 грн. задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_1 комунального підприємства міського електротранспорту "Запоріжелектротранс" (69095, м. Запоріжжя, вул. Шкільна, буд. 2, ідентифікаційний код 03328379) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІВІНІ" (02232, АДРЕСА_2, ідентифікаційний код 37208632) 56.516,38 грн. (пятдесят шість тисяч п'ятсот шістнадцять грн. 38коп.) основного боргу, 6.030,54грн. (шість тисяч тридцять грн. 54 коп.) пені, 661,65 грн. (шістсот шістдесят одну грн. 65коп.) 3% річних та 881,00 грн. (вісімсот вісімдесят одну грн. 00коп.) судового збору. Видати наказ.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 17.5 Розділу ХI Перехідних положень ГПК України апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 березня 2018 року.

Суддя О.В. Федорова