ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13.03.2018                      м.Харків Справа № 905/193/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Лейби М.О., при секретарі судового засідання Лабуня С.Є., розглянувши у відкритому судовому засідані справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ІР СОМ» (вул. 23 Серпня, 31 Б, м.Харків, 61072)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» (вул. Красноармійська, буд. 1 А, м.Добропілля, м.Білицьке, Донецька область, 85043)

про стягнення 24676,10грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з’явився

від відповідача: не з’явився

Суть справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ІР СОМ», м.Харків звернулось до господарського суду Донецької області з позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля», м.Добропілля, м.Білицьке, Донецька область про стягнення 24676,10грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на несвоєчасну оплату відповідачем заборгованості за рішенням господарського суду Донецької області №905/3706/15 від 24.02.2016р., внаслідок чого, додатково нараховує 3% річних та інфляційні втрати.

В якості правової підстави позову позивач посилається на положення статей 202, 598-609, 625 Цивільного кодексу України.

Автоматичним розподілом автоматизованої системи документообігу господарського суду Донецької області сформовано судову справу, якій присвоєно єдиний унікальний номер судової справи №905/193/18.

Ухвалою господарського суду від 30.01.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/193/18; справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження та судове засідання призначено на 21.02.2018р.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, суд

встановив:

Рішенням господарського суду Донецької області №905/3706/15 від 24.02.2016р. позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІР СОМ», м.Харків до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля», м.Добропілля, м.Білицьке, Донецька область задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг у розмірі 79200,00грн., пеню в сумі 3960,00грн., 3% річних у сумі 852,76грн. та інфляційні втрати в сумі 1814,57грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення господарського суду Донецької області №905/3706/15 від 24.02.2016р. мотивовано невиконанням відповідачем умов договору поставки №1301-ДУ-УМТС від 15.06.2015р.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 01.06.2016р. у справі №905/3706/15 рішення господарського суду Донецької області від 24.02.2016р. у справі №905/3706/15 залишено без змін.

На виконання рішення господарського суду Донецької області від 24.02.2016р. у справі №905/3706/15 господарським судом Донецької області видано наказ №905/3706/15 від 09.03.2016р. про примусове виконання рішення.

07.04.2016р. державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №50735172 на виконання наказу №905/3706/15 від 09.03.2016р.

За твердженням позивача, станом на теперішній час рішення господарського суду Донецької області від 24.02.2016р. у справі №905/3706/15 не виконано. Доказів зворотнього суду не надано.

Таким чином, враховуючи невиконання боргових зобов'язань відповідача перед позивачем, станом на момент звернення з даним позовом у відповідача перед позивачем існує основний борг в розмірі 79200,00грн., на який позивач нарахував інфляційні втрати та 3% річних.

Надаючи правову кваліфікацію вказаним обставинам суд виходить з наступного:

Згідно з ст.526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення на підставах, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 Цивільного кодексу України).

Також підстави припинення зобов'язання визначені статтями 599, 600, 601, 604-609 Цивільног кодексу України.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України).

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України.

Крім того, за змістом ст.625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Індекс інфляції та 3% річних від простроченої суми підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

У постанові Верховного Суду України від 26.04.2017р. у справі №918/329/16, прийнятій у зв'язку з неоднаковим застосування судами ст.625 Цивільного кодексу України, викладено правову позицію про те, що при наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, кредитор вправі вимагати сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми на підставі ст.625 ЦК України.

Вказане також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.01.2018р. у справі №906/1283/16.

Судами встановлено, що інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні ст.266 ЦК України, внаслідок невиконання боржником грошового зобов’язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов’язання до моменту його усунення.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача продовжує існувати прострочене зобов'язання перед позивачем в частині погашення основного зобов'язання у сумі 79200,00грн., що стало підставою для звернення позивача до суду з вимогою про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Рішенням суду від 24.02.2016р. у справі №905/3706/15, встановлено, що у відповідача наявна заборгованість перед позивачем у сумі основного боргу 79200,00грн.

Відповідно до ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, в матеріалах справи наявна копія постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №50735172 від 07.04.2016р. з примусового виконання наказу №905/3706/15 від 09.03.2016р., згідно якого боржнику встановлено строк добровільного виконаня вимог виконавчого документа до 17.04.2016р.

Відповідачем протягом розгляду справи не представлено суду доказів, що на момент звернення до суду з даним позовом заборгованість з основного боргу за вказаним виконавчим провадженням була сплачена.

Таким чином, на момент звернення з позовом у відповідача перед позивачем існував основний борг в сумі 79200,00 грн., на який позивач правомірно нарахував інфляційні втрати та 3% річних.

Відповідно до статей 74,76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З розрахунку 3% річних вбачається, що нарахування здійснено позивачем за період з 17.04.2016р. по 25.01.2018р. в сумі 4218,21грн.

Перевіривши вказаний розрахунок, враховуючи порядок розрахунку а також те, що строк добровільного виконання виконавчого листа встановлено до 17.04.2016р., суд встановив, що позивачем вірно визначено початок періоду нарахування, проте не вірно здійснений арифметичний розрахунок. Перевіривши розрахунок, суд дійшов висновку, що стягненню з відповідача підлягають 3% річних у сумі 4213,62грн.

Перевірка розрахунку 3% річних здійснена судом за допомогою програми «Законодавство».

Згідно п.3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13р. «Про деякі питання практики застосування про відповідальність за порушення грошових зобов’язань» індекс інфляції – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунку мають включатися й період часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

З наведених положень законодавства вбачається, що втрати від інфляції можуть бути нараховані починаючи з наступного місяця у якому мав бути здійснений платіж.

Якщо термін прострочення виконання боржником грошового зобов’язання становить менше ніж місяць, то індекс інфляції при визначенні заборгованості не нараховується. Прострочення платежу за менший, ніж місяць, період, не тягне за собою таких нарахувань.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Вищого господарського суду України від 07.07.15р. у справі №914/251/15.

Здійснивши перевірку нарахування суд встановив, що позов в цієї частині підлягає задоволенню частково в сумі 17087,82грн. за період з 01.05.2016р. по 31.12.2017р.

Розрахунок інфляційних нарахувань здійсненим судом за допомогою програми «Законодавство».

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.12, 13, 73, 74, 76, 77, 79, 86, 91, 129, 236-238, 240, 241, 247, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІР СОМ», м.Харків до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля», м.Добропілля, м.Білицьке, Донецька область про стягнення інфляційних втрат у розмірі 20457,89грн. та 3% річних у розмірі 4218,21грн., задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» (вул. Красноармійська, буд. 1 А, м. Добропілля, м.Білицьке, Донецька область, 85043; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІР СОМ» (вул. 23 Серпня, 31 Б, м.Харків, 61072; ) інфляційні нарахування у розмірі 17087,82грн., 3% річних в розмірі 4213,62грн., судові витрати в розмірі 1521,03грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі http://dn.arbitr.gov.ua.

Рішення складено та підписано 13.03.2018р.

Суддя М.О. Лейба