ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12 березня 2018 р. Справа № 918/341/16

Господарський суд Рівненської області у складі судді Бережнюк В.В. розглянувши матеріали справи

За позовом Приватне акціонерне товариство "Рівнеазот" (змінено назву з Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот" на Приватне акціонерне товариство "Рівнеазот" на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 26.05.2017 р.)

до відповідача ОСОБА_1 акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Приватне акціонерне товариство "Сєверодонецьке об'єднання АЗОТ"

про визнання договору поруки недійсним

Секретар судового засідання: Лиманський А.Ю.

Представники сторін:

від позивача : ОСОБА_2

від відповідача : ОСОБА_3

від третьої особи: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 акціонерне товариство «Рівнеазот» (надалі Позивач або ОСОБА_4 «Рівнеазот») (змінено назву з Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот" на Приватне акціонерне товариство "Рівнеазот" на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 26.05.2017 р.) звернулося в господарський суд Рівненської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (надалі Відповідач або Банк) в якому просить визнати недійсним Договір поруки № 20-0189/3-3 від 05 лютого 2015 року (надалі Договір), укладений між сторонами. Свої вимоги Позивач аргументує тим, що зазначений Договір укладений з порушенням норм чинного законодавства, зокрема, в момент його вчинення недодержано вимог, які встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 11.08.2016 у справі №918/341/16, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 30.06.2017 , позов задоволено, визнано недійсним договір поруки №20-0189/3-3 від 05.02.2015, укладений між ОСОБА_1 акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та ОСОБА_1 акціонерним товариством "Рівнеазот".

Постановою Вищого господарського суду України від 07 листопада 2017 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" задоволено частково, постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 30.06.2017 та рішення Господарського суду Рівненської області від 11.08.2016 у справі №918/341/16 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Рівненської області в іншому складі суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 29.11.2017 р. справу передано для розгляду по суті судді Бережнюк В.В.

Під час нового розгляду справи у суді 15.12.2017 р. Банк подав відзив на позов від (з урахуванням постанови ВГСУ від 07.11.2017 р.) (том 3 арк.с. 75-87), у якому проти вимог Позивача заперечує посилаючисьна те, що Договір поруки № 20-0189/3-3 від 05 лютого 2015 року укладений відповідно до чинного на той момент законодавства України, на підставі вільного волевиявлення сторін і спрямований на реальне настання правових наслідків, а саме на забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_4 «Сєвєродонецьке обєднання «Азот» за Кредитним договором 20-2199/2-1 від 23 липня 2013р, Позивач, підписуючи договір поруки погодився з умовами договору, в тому числі стосовно відповідальності за невиконання чи неналежне виконання умов договору та розумів міру своєї відповідальності в разі невиконання або неналежного виконання зобов'язань третьою особою, а також наслідки, які спричинить для підприємства у подальшому таке невиконання. Вважає безпідставними посилання на те, що Позивач змушений був звертатися до Банку з метою отримання працівниками заробітної плати, оскільки ПАТ КБ "Надра" не могло забезпечити виконання зобов'язань з заробітної плати. Наголошує, що доводи Позивача є надуманими та такими, що спростовані висновками суду касаційної інстанції.

Рішенням загальних зборів акціонерів від 26.05.2017 р. змінено назву позивача з Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот" на Приватне акціонерне товариство "Рівнеазот".

15 січня 2018 року Приватне акціонерне товариство "Рівнеазот" подало відповідь на відзив ((том 3 арк.с. 141-149), у якій пояснює, що на момент укладання Договору поруки була наявна справа та рішення суду про стягнення заборгованості по Кредитному договору. Вказаним судовим рішенням встановлено обсяг зобовязань прострочених ОСОБА_4 «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» за Кредитним договором. Тобто, на дату укладання спірного договору поруки, грошові зобовязання по кредитному Договору уже були порушені ОСОБА_4 «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ».

Укладення ОСОБА_4 «РІВНЕАЗОТ» договору поруки не відповідає меті здійснення господарської діяльності товариства, яким відповідно до умов цього договору прийнято зобовязання у розмірі 50 млн. дол. США. за наявності скрутного фінансового становища, значної заборгованості перед ДК «Газ України» та НАК «Нафтогаз України». Зважаючи на власний фінансовий стан, ОСОБА_4 «РІВНЕАЗОТ» фактично не могло здійснити погашення заборгованості боржника у зазначеному розмірі, оскільки на дату укладення оспорюваного договору поруки товариство мало грошові зобовязання (заборгованість) по судових рішеннях в загальній сумі ,45 грн. Заборгованість ОСОБА_4 «РІВНЕАЗОТ» за поставку природного газу (в загальній сумі ,45 грн.) перед НАК «Нафтогаз України» та ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» виникла до моменту підписання оскаржуваного Договору поруки №20-00189/3-3 від 05 лютого 2015 року, що відповідно підтверджується також копіями долучених судових рішень, в т.ч. ухвал про затвердження мирових угод, що були прийняті після підписання договору поруки. З огляду на викладене Позивач стверджує, що укладання договору поруки не відповідає ані сферам діяльності підприємства, ані економічній меті господарської діяльності ОСОБА_4 «РІВНЕАЗОТ». Крім того, оспорюваний договір не мав на меті настання реальних наслідків поруки, а був укладений під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних для підприємства умовах.

Договір поруки між ПАТ «РІВНЕАЗОТ» та ПАТ «Промінвестбанк» укладений 05.02.2015 року, а зобовязання порушене боржником 20.01.2014 року, тобто за понад рік до укладення відповідного договору поруки, а тому не міг мати спрямованості на спонукання боржника виконати забезпечене зобов'язання належним чином, оскільки вказане зобовязання вже не було належно виконане і будь-яких заходів, аби спонукати боржника належно виконати свої зобовязання ПАТ «РІВНЕАЗОТ» вчинити вже не могло.

Таким чином, зі змісту укладеного сторонами Договору поруки № 20-0189/3-3 вбачається, що по суті він не направлений на забезпечення своєчасного виконання боржником своїх зобовязань перед кредитором, оскільки такі зобовязання вже не виконані, що підтверджується рішенням господарського суду.

Цивільним кодексом України не передбачено можливості укладення правочинів про застосування заходів забезпечення виконання до зобовязань після їх порушення.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З вищевикладеного вбачається, що укладення договору поруки було направлено не на забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором (як це передбачено Цивільним кодексом), а було спрямовано виключно на отримання Промінвестбанком нового боржника за вже простроченим кредитним договором.

Крім того, укладення оспорюваного договору не мало на меті настання правових наслідків для господарської діяльності ПАТ «РІВНЕАЗОТ», а лише створило підстави для виникнення у ПАТ «РІВНЕАЗОТ» заборгованості у великому обсязі. Тобто, уклавши оспорюваний договір ПАТ «РІВНЕАЗОТ» не тільки не отримало жодного прибутку, а навпаки, всупереч власним фінансовим інтересам набуло зобовязання сплатити заборгованість за третю особу у розмірі, що становить 19% власних активів.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного Кодексу України, а саме: правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За умовами п. 2.1. оскаржуваного Договору поруки № 20-0189/3-3 Поручитель у відповідності до умов Договору, у випадку невиконання та/або прострочення виконання Позичальником зобовязань за Кредитним договором зобовязується виконати зобовязання по погашенню заборгованості за Кредитним договором, зокрема погасити нараховані за користування кредитом проценти, виходячи з встановлених Кредитором процентних ставок у розмірі 11% річних.

Водночас, 10.01.2014 р. між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та ОСОБА_4 "Сєверодонецьке об'єднання АЗОТ" укладено Договір про внесення змін та доповнень № 20-0020/2-1 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-2199/2-1 від 23.07.2013 року, відповідно до якого абзац 1 пункту 3.2. Кредитного договору викладено у новій редакції. Зокрема, доповнено абзацом наступного змісту: «Починаючи з 20.01.2014 р. проценти за користування кредитом нараховуються Банком, виходячи із встановленої Банком процентної ставки у розмірі 11,75% (одинадцять цілих сімдесят пять сотих процентів) річних».

На момент укладення Договору поруки ПАТ «РІВНЕАЗОТ» не було повідомлено про наявність вказаного вище Договору про внесення змін та доповнень № 20-0020/2-1.

При цьому Позивач наголошує, що відповідно до п. 2.3. Договору поруки Поручитель знайомий з умовами Кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-3703/2-1 від 22.11.2013 р.

Таким чином, по суті Поручитель був введений в оману, оскільки: по-перше, на момент укладення оспорюваного Договору поруки Кредитором для ознайомлення було надано інший Кредитний договір. Так, договір поруки № 20-00189/3-3 від 05 лютого 2015 року укладався з метою забезпечення виконання умов Кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-2199/2-1 від 23 липня 2013 року, однак для ознайомлення ПАТ «РІВНЕАЗОТ» як поручителю було надано інший Кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 20-3703/2-1 від 22.11.2013 р. Отже, по суті Відповідачем введено в оману Позивача щодо умов Кредитного договору.

По-друге, ПАТ «РІВНЕАЗОТ» не було відомо про укладення між сторонами Кредитного договору, Договору про внесення змін та доповнень № 20-0020/2-1, відповідно до якого збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом.

Підписуючи Договір поруки № 20-0189/3-3 від 05.02.2015 р. ПАТ «РІВНЕАЗОТ» виходило із встановленої у Кредитному договорі процентної ставки на рівні 11% річних, аналогічний розмір процентної ставки (11 % річних) записано у п.п. 1.2. та 2.1. оскаржуваного Договору поруки № 20-00189/3-3 від 05 лютого 2015 року.

При цьому, ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" не повідомивши про існування Договору про внесення змін та доповнень № 20-0020/2-1 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-2199/2-1 від 23.07.2013 року, яким непомірно збільшена процентна ставка за кредитом до 11,75 % річних, ввів товариство в оману, оскільки за таких умов кредитування, ПАТ «РІВНЕАЗОТ» не погодилось би на укладення Договору поруки.

Отже Позивач стверджує, що в даному випадку, оскільки ОСОБА_4 «РІВНЕАЗОТ» було умисно введено в оману щодо умов кредитування, оскаржуваний Договір поруки № 20-0189/3-3 від 05.02.2015 р. повинен бути визнаний недійсним, на підставі ч.ч. 1, 3 ст. 203 та ст. 230 ЦК України як такий, що вчинений під впливом обману.

Крім того, відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно п. 2.1. Договору поруки № 20-0189/3-3, який визначає предмет Договору, поручитель у відповідності до умов цього Договору, у випадку невиконання та/або прострочення виконання Позичальником зобовязань за Кредитним договором зобовязується виконати зобовязання по погашенню заборгованості за Кредитним договором, з урахуванням п. 2.2. цього Договору.

Таким чином, безпосередньо в п. 2.1. спірного Договору не визначено конкретно, за якими саме зобовязаннями, по якому Кредитному договору, ПАТ «РІВНЕАЗОТ» виступає в якості поручителя, що свідчить про не визначення істотної умови договору предмета договору.

Крім того, невизначеність предмету підтверджується протиріччями в інших положеннях договору. Зокрема, в п. 1.1. Договору поруки серед термінів, що застосовуються у спірному договорі, зазначається кредитор - ОСОБА_4 «Сєверодонецьке обєднання АЗОТ» за Кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 20-2199/2-1 від 23.07.2013 року, а в п. 2.3. зазначається, що Поручитель знайомий з умовами Кредитного договору про відкриття кредитної лінії № 20-3703/2-1 від 22.11.2013 р.».

Отже, на думку Позивача в даному випадку спірний Договір поруки № 20-0189/3-3 не містить чіткого визначення предмету договору, оскільки не зрозуміло по виконанню яких саме зобовязань ПАТ «РІВНЕАЗОТ» виступає поручителем.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

Частиною 1 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, у статті 203 ЦК України мова йде про відповідність закону саме змісту правочину, а не його форми.

Отже, не дивлячись на наявність в оспорюваному Договорі поруки № 20-0189/3-3 розділу «Предмет договору», фактично сторонами не було визначено конкретно його зміст. Пункт 2.1. спірного Договору містить лише загальну умову про те, що ПАТ «РІВНЕАЗОТ» виступає поручителем за Кредитним договором, однак не визначено за яким саме Кредитним договором.

Таким чином, на думку Позивача, при укладені Договору поруки № 20-0189/3-3 від 05.02.2015 року сторонами було порушено положення ст.ст. 553, 558, 638 ЦК України та ст. 180 ГК України, оскільки не було визначено всі істотні умови договору поруки (предмет договору), а тому відповідно до положень ст.ст. 203, 215 ЦК України оскаржуваний Договір поруки № 20-0189/3-3 від 05.02.2015 року повинен бути визнаний недійсним.

Враховуючи усе викладене, позивач просить задоволити позов повністю.

Ухвалою від 18 січня 2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Приватне акціонерне товариство "Сєверодонецьке об'єднання АЗОТ" (93403, Луганська область, м.Сєвєродонецьк, вул.Пивоварова, 5, ).

29 січня 2018 р. Банк подав заперечення на відповідь на відзив ((том 3 арк.с. 174-180). Згідно змісту останніх проти вимог Позивача заперечує посилаючись при цьому на те, що Договір поруки № 20-0189/3-3 від 05 лютого 2015 року укладений відповідно до чинного на той момент законодавства України, на підставі вільного волевиявлення сторін і спрямований на реальне настання правових наслідків, а саме на забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_4 «Сєвєродонецьке обєднання «Азот» за Кредитним договором 20-2199/2-1 від 23 липня 2013р, Позивач, підписуючи договір поруки погодився з умовами договору, в тому числі стосовно відповідальності за невиконання чи неналежне виконання умов договору та розумів міру своєї відповідальності в разі невиконання або неналежного виконання зобов'язань третьою особою, а також наслідки, які спричинить для підприємства у подальшому таке невиконання. Вважає доводи Позивача надуманими та такими, що спростовані висновками суду касаційної інстанції.

06 лютого 2018 року Позивач подав пояснення з урахуванням заперечення Банку, у яких у загальному підтримує свою позицію щодо обгрунтованості позовних вимог, та наголошує, що є всі підстави для задоволення позову ((том 3 арк.с. 188-192).

07 лютого 2018 року до господарського суду через канцелярію надійшли письмові пояснення від ОСОБА_5 акціонерного товариства "Сєверодонецьке об'єднання АЗОТ" ((том 3 арк.с. 215-216). Згідно змісту останніх третя особа, зокрема, зазначає, що Приватне акціонерне товариство "Сєверодонецьке об'єднання АЗОТ" не є стороною спірного договору поруки і про його укладання жодного повідомлення від Позивача та Відповідача не отримував, та письмової згоди на це не давав. Про існування такого договору дізнався після залучення його до участі у справі №918/341/16 в якості третьої особи. Наголошує, що укладений договір поруки має безпосередній вплив на права та обов'язки третьої особи з огляду на зміст ст.ст. 554, 557 ЦК України, оскільки у зв'язку з неможливістю повідомити поручителя про виконання зобов'язання перед кредитором (по тій причині, що поручитель боржнику був невідомий) застосування згаданих норм закону може призвести до подвійної сплати суми основного зобов'язання, тобто, і кредиторові, і невідомому поручителю за зворотною вимогою. Також вказує, що укладання спірного договору поруки без згоди третьої особи порушує умови кредитного договору про відкриття кредитної лінії від 23.07.2013 р.

12.02.2018 р. Банк подав додаткові заперечення, у яких у загальному підтримує позицію, викладену у відзиві відносно того, що відсутні підстави для задоволення позову ((том 3 арк.с. 229-233).

12.03.2018 р. ОСОБА_4 "Рівнеазот" подав додаткові пояснення, у яких у загальному підтримує свою позицію щодо обгрунтованості позовних вимог, та наголошує, що є всі підстави для задоволення позову ((том 3 арк.с. 256-259).

Ухвалою від 16 лютого 2018 року закрито підготовче провадження, яке тривало з 01.12.2017 р. по 16.02.2018 р., призначено справу до судового розгляду по суті на 12 березня 2018р.

В судовому засіданні 12.03.2018 р. представник Позивача надав пояснення, які співпадають з позицією, що викладена у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях та запереченнях, що були подані суду під час розгляду справи у суді. ОСОБА_4 "Рівнеазот" просить суд задоволити позовні вимоги повністю.

У свою чергу Відповідач підтримав доводи, які викладені у відзиві на позов та додаткових поясненях по суті спору, що були подані ним у процесі розгляду справи у суді. Вважає, що є всі підстави для відмови у позові.

Представник третьої особи 12.03.2018 р. до суду не прибув. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, що надані сторонами, та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

05.02.2015 між ОСОБА_1 акціонерним товариством Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (кредитор) та ОСОБА_1 акціонерним товариством Рівнеазот (поручитель) укладено Договір поруки № 20-00189/3-3 (далі договір поруки).

За умовами п.1.1. договору поруки "Кредитор" - ОСОБА_1 акціонерне товариство Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк - кредитор ОСОБА_5 акціонерного товариства "Сєверодонецьке об'єднання АЗОТ" за Кредитним договором про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23 липня 2013 року з урахуванням Договору про внесення змін та доповнень №20-0020/2-1 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23 липня 2013 року (далі - "Кредитний договір"), за яким у забезпечення виконання зобов'язань Позичальника укладено цей Договір.

Пунктом 1.2. обумовлено що означає термін "Позичальник" - це Приватне акціонерне товариство "Сєверодонецьке об'єднання АЗОТ", яке зобов'язується повернути Кредитору кредит, наданий шляхом відкриття невідновлюваної кредитної лінії в розмірі 50 000 000 , 00 доларів США, датою остаточного повернення всіх сум кредиту є 30 квітня 2014 року, сплатити проценти за користування ним у розмірі: 11% річних за користування кредитними коштами в доларах США, проценти за неправомірне користування кредитом у розмірі: 16% річних за користування кредитними коштами в доларах США, сплатити проценти при настанні умов та в розмірі передбаченому п.3.2. та п.3.3. Кредитного договору, сплатити неустойку (пеню, штрафи), а також відшкодувати Кредитору всі збитки, понесені ним внаслідок невиконання Позичальником умов Кредитного договору у розмірі і у випадках, передбачених Кредитним договором.

"Поручитель" - ОСОБА_1 акціонерне товариство "Рівнеазот", - особа, яка зобов'язується перед Кредитором відповідати за погашення боргу за Кредитним договором на засадах солідарного боржника (п.1.3. Договору поруки).

Згідно з пунктом 2.1 договору поруки, поручитель у відповідності до умов цього договору, у випадку невиконання та/або прострочення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором зобовязується виконати зобовязання по погашенню заборгованості за кредитним договором, з урахуванням п. 2.2 цього договору, а саме погасити:

1) заборгованість з повернення кредитору кредиту за кредитним договором;

2) нараховані за користування кредитом проценти, виходячи з встановлених кредитором процентних ставок у розмірі 11% річних, та процентів за неправомірне користування кредитом у розмірі 16% річних, сплатити, у випадку порушення позичальником п.п. 3.10.1, 3,10.2., 3.10.3 кредитного договору збільшений розмір процентів на 5% річних, сплатити проценти у розмірі та у порядку, передбаченому п. 3.2 та п. 3.3. кредитного договору;

3) суми неустойки (штрафу, пені);

4) суми збитків, завданих кредиторові, понесених останнім внаслідок невиконання позичальником умов кредитного договору, у розмірі і випадках, передбачених кредитним договором.

Відповідно до п.п. 1.1., 1,2 договору поруки позичальником за цим договором є Приватне акціонерне товариство "Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ" за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23.07.2013 з урахуванням договору про внесення змін та доповнень №20-0020/2-1 до кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23.07.2013.

У випадку невиконання або прострочення виконання позичальником зобов'язань, що випливають із кредитного договору, поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник в обсязі не більше 50 000 000,00 доларів США (п. 2.2 договору поруки).

У пункті 2.3 договору поруки вказано, що поручитель знайомий з умовами кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-3703/2-1 від 22.11.2013.

Поручитель обізнаний про наявність судових спорів на підставі кредитного договору та про наявність рішень по судових справах: №910/9932/14, № 910/11585/14, №910/16628/14 на дату підписання цього договору (п. 5.7 договору поруки).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.08.2014 у справі № 910/9932/14, зміненим постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.04.2015, позовні вимоги ПАТ Промінвестбанк до ПАТ КБ Надра та ОСОБА_4 Сєверодонецьке обєднання АЗОТ про стягнення заборгованості по Кредитному договору задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 "Сєверодонецьке об'єднання АЗОТ" на користь ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" 590093630,99 грн в т.ч.: 583149150,00 грн - простроченої заборгованості за кредитом (доларовий еквівалент -50 000 000,00); - 2 664 667,73 грн - прострочених процентів за користування кредитом (доларовий еквівалент 228 472,23); - 4203924,41 грн - пені за прострочення сплати кредиту (пеня нарахована станом на 30.04.2014); - 2808,85 грн - пені за прострочення сплати процентів (пеня нарахована станом на 30.04.2014); - 73 080,00 грн судового збору.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності зі ст.173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт господарювання (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязків.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 199 Господарського кодексу України визначено, що виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України (ЦК України) виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За змістом статей 553-554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

За своєю суттю порука має складну теоретичну природу, оскільки одночасно є способом забезпечення зобов'язань, а також має зобов'язальний, договірний характер, тому на правовідносини поруки поширюють свою дію загальні положення про зобов'язання та про договори (Розділи I та II Книги п'ятої ЦК України).

Виходячи з положень ст. 553 ЦК України, єдиною підставою виникнення поруки є саме договір.

Договір поруки є двостороннім правочином, що укладається між поручителем і кредитором. Водночас він є одностороннім договором, оскільки встановлює одностороннє зобов'язання, відповідно до якого кредитор має право вимагати від поручителя, щоб той виконав свій основний договірний обов'язок у відповідності до умов договору поруки, а поручитель зобов'язаний провести таке виконання.

ОСОБА_4 "Рівнеазот" як на одну з підстав, якою обгрунтовує необхідність задоволення позову, посилається на укладення договору поруки під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, у зв'язку з чим просить визнати його недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як зазначено у п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11 у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009р. зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, правочин, вчинений під впливом тяжкої обставини, носить такі обов'язкові ознаки: особа вчиняє такий правочин під впливом тяжкої для неї обставини; особа вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах; особа вчиняє такий правочин добровільно та може бути ініціатором такого правочину; особа усвідомлює, що вчиняє такий правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини. Друга сторона повинна усвідомлювати, що контрагент перебуває під впливом тяжкої обставини і вчиняє правочин вимушено, та користується цим.

Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Посилання на те, що позивач змушений був звернутись до ПАТ Промінвестбанк з метою отримання працівниками заробітної плати, оскільки ПАТ КБ Надра не могло забезпечити виконання зобовязань з заробітної плати в даному випадку є безпідставним. Між отриманням заробітної плати працівниками позивача та договором поруки відсутній будь-який взаємозвязок.

Відтак, позивач не довів належним чином існування тяжких обставин (їх крайньої форми), з якими приписи статті 233 ЦК України пов'язують можливість визнання недійсним договору поруки. Такі обставини мають бути дійсно невідворотними за наявних умов, коли засоби і кошти, якими володіє особа, є недостатніми для відвернення настання негативних наслідків, а наслідки, яких намагається уникнути особа, є такими, що змушують особу погодитись навіть на вкрай невигідні умови.

Щодо покликань позивача на невідповідність укладеного договору поруки положенням статуту ОСОБА_4 "Рівнеазот" та його цілям, суд звертає увагу на наступне.

Пунктом 2.13. Статут ПАТ «Рівнеазот» передбачено, що товариство має право вчиняти будь-які правочини, не заборонені чинним законодавством України.

Пунктом 2.14. Статуту ПАТ «Рівнеазот» визначено, що товариство має право здійснювати будь-які види господарської діяльності, що відповідають законодавству.

Пунктом 12.9.54 Статуту товариства також передбачено укладання Товариством будь-яких правочинів, направлених на забезпечення виконання зобов'язань третіх осіб, а також прийняття на себе зобов'язань третіх осіб.

Тобто Статутом товариства передбачено укладання не тільки безоплатних правочинів (дарування), а й договорів забезпечення.

Стаття 42 Господарського кодексу України встановлює, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Господарською діяльністю згідно із статтею 3 ГК України є діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

У статті 142 ГК України визначено, що прибутком (доходом) суб'єкта господарювання є показник фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб'єкта господарювання за певний період на суму валових ви трат та суму амортизаційних відрахувань.

Збитковість господарської діяльності не може бути підставою для визначення такої діяльності, як негосподарської.

Тобто, отримання прибутку не є обов'язковою кваліфікуючою ознакою для визнання діяльності як господарської. Збитковість окремої операції не може свідчити про її негосподарський характер.

Неотримання підприємством доходу від окремої господарської операції не свідчить про те, що така операція не пов'язана з господарською діяльністю товариства, оскільки при здійсненні господарських операцій існує звичайний комерційний ризик не отримати дохід від конкретної операції. Господарська операція, направлена на отримання доходу, не завжди може мати позитивний економічний ефект, що є нормальним процесом здійснення господарської діяльності.

Такого висновку дотримується Верховний Суд України у постанові від 28.02.2011 р. у справі №21-13а11.

Комерційний розрахунок та власний комерційний ризик є одним з принципів підприємництва (ст. 44 Господарського кодексу), отже суб'єкт комерційної діяльності не лише отримує прибуток, а й несе ризики комерційної діяльності.

Мінімізація таких ризиків суб'єкта господарювання ОСОБА_4 "Рівнеазот" не може відбуватись через інститут недійсності правочину.

Позивач як поручитель, підписуючи договір поруки, погодився з умовами договору поруки, в тому числі стосовно відповідальності за невиконання чи неналежне виконання умов договору та розумів міру своєї відповідальності в разі невиконання або неналежного виконання зобов'язань третьою особою, а також наслідки, які спричинить для підприємства у подальшому таке невиконання.

Суть поруки і полягає у тому, що кредитор отримує додаткову гарантію виконання зобов'язання з боку солідарних боржників, а боржник який отримав кредит (тобто матеріальне благо) отримує підтримку у вигляді поручителя.

Згідно ст. 553 Цивільного кодексу України, під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

З правового аналізу наведеної норми вбачається, що договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Договір поруки не передбачає виникнення або, навпаки, припинення будь-яких прав та обов'язків боржника. При цьому згода боржника на укладення договору поруки не вимагається.

Таким чином за змістом статей 553, 554 Цивільного кодексу України договір поруки укладається між кредитором за основним зобов'язанням і поручителем. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є стороною в основному зобов'язанні.

При цьому порука стосується в першу чергу прав та обов'язків кредитора та поручителя, на права та обов'язки боржника вона впливає побічно, оскільки зобов'язання та права останнього в цьому випадку ані встановлюються, ані припиняються, ані змінюються. І тільки в разі виконання зобов'язання, передбаченого порукою, з боку поручителя, до останнього відповідно до частини 2 ст. 556 Цивільного кодексу України переходять всі права кредитора у цьому зобов'язанні та він має право регресної вимоги до боржника.

Тобто, поручитель не несе ніякого збитку некомпенсованого, оскільки він, має право відшкодувати свої витрати шляхом отримання коштів від основного боржника в порядку регресу.

Окрім цього, наявність непогашеної заборгованості ОСОБА_4 "Рівнеазот" перед іншими підприємствами не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки такої підстави, як неможливість укладення договорів при наявності заборгованості, нині діючим законодавством не передбачено.

Відтак, безпідставними є посилання позивача на невідповідність спірного договору статутним цілям товариства.

Відносно посиланя позивача на невідповідність спірного правочину вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України, оскільки він укладений після порушення основного зобов'язання та наявності рішення про стягнення коштів з боржника - суд звертає увагу на наступне.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Для укладення договору поруки необхідна наявність у боржника обов'язку, який він має виконати перед кредитором, тобто дійсність зобов'язання щодо виконання якого надається порука, при цьому норми закону не обмежують можливість надання поруки фактом вже наявності або ще відсутності порушення зобов'язання, щодо якого надається порука. Тобто приписами закону за умови, що зобов'язання є дійсним, надання поруки по вже порушеному зобов'язанню не заборонено.

Як підтверджено матеріалами справи, дійсність зобов'язань за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 20-2199/2-1 від 23.07.2013 р., щодо яких надавалась порука за договором поруки № 20-0189/3-3 від 05.02.2015 р. була встановлена у рішенні Господарського суду міста Києва від 12.08.2014 р. у справі № 910/9932/14. Так, встановлено, що сторони погодили всі істотні умови в договорі поруки № 20-0189/3-3 від 05.02.2015 р. Доводи позивача, що поручитель не може в такому випадку забезпечити виконання зобов'язання третьою особою, оскільки воно вже було порушене, відхиляються, як необгрунтовані, оскільки боржник знав про наявність порушеного зобов'язання. З тексту договору поруки (зокрема пункту 5.7. договору поруки) вбачається про усвідомлення поручителем факту порушеного зобов'язання. При цьому, суть поруки полягає в тому що поручитель стає солідарним боржником поряд з основним боржником.

Договір поруки не покладає на боржника якогось нового обов'язку, крім того, який він вже має перед кредитором по основному зобов'язанню, а лише створює ймовірність переходу прав та обов'язків останнього до поручителя у разі виконання ним зобов'язання, забезпеченого порукою.

Сторони при укладенні договору можуть врегулювати свої відносини на власний розсуд та встановити розмір відповідальності поручителя перед кредитором за виконання зобов'язань боржником як у повному обсязі, так і в певній його частині.

Загальні умови забезпечення виконання зобов'язань визначені ст. 548 ЦК України, а саме: виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.

За загальним правилом, як і інші способи забезпечення виконання зобов'язань, договір поруки забезпечує дійсне зобов'язання.

Тобто головною ознакою дійсності є та обставина, що на момент укладення юговору поруки вже має існувати основне зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12.12.2011р. у справі № 9/272.

Можливість укладання договору поруки після виникнення основного зобов'язання підтверджена висновками, викладеними у постановах Вищого господарського суду України від 31.05.2011 р. у справі № 33/303-10; у постанові від 21.10.2015 р. у справі № 910/9057/15; від 10.08.2016 р. у справі № 910/32888/15 та у постанові від 06.09.2017р. у справі № 910/8727/16.

Відтак, помилковими є доводи позивача стосовно того, що підставою для визнання недійсним договору поруки є його укладення після порушення боржником виконання зобов'язань за кредитним договором, оскільки така дія нормами Цивільного кодексу України не заборонена.

Позивач також обгрунтовує свою позицію тим, що на його думку, договір поруки не мав на меті настання правових наслідків для господарської діяльності ОСОБА_4 "Рівнеазот".

З приводу цього слід відмітити, що відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Для визнання правочину таким, що не направлений на реальне настання правових наслідків, необхідно довести наявність умислу в усіх сторін правочину. У такому правочині внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи такий правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками правочину, що не направлений на реальне настання правових наслідків є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину. Якщо хоча б одна сторона намагалась досягти правового результату, такий правочин не є таким, що не направлений на реальне настання правових наслідків.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Матеріалами справи підтверджується, що оспорюваний правочин укладений з метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 «Сєвєродонецьке об'єднання "Азот" за Кредитним договором 20-2199/2-1 від 23 липня 2013 р. При цьому, кредит було надано боржнику ОСОБА_4 «Сєвєродонецьке об'єднання "Азот", у якого в свою чергу за кредитним договором існує реальна заборгованість. ОСОБА_4 "Рівнеазот" підписуючи даний договір поруки був ознайомлений з його умовами та погодився з ними.

Більше того, у матеріалах справи наявний протокол заочного голосування наглядової ради ПАТ "Рівнеазот" №30/01/15 від 30.01.2015, яким підтверджується факт надання згоди на укладення договору поруки саме в якості забезпечення кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23.07.2013 р. з урахуванням договору про внесення змін та доповнень №20-0020/2-1 до нього, укладеним між банком та ОСОБА_4 "Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ".

Отже, позивач як поручитель своїм підписом у договорі поруки засвідчив намір відповідати перед кредитором ПАТ "Промінвестбанк" за зобов'язаннями боржника ОСОБА_4 "Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ" на умовах та в межах, визначених договором поруки.

Відтак вбачається, що наміри позивача мали реальну спрямованість.

Разом з тим, позивач не надав суду належних та допустимих доказів наявності іншої мети укладення спірного правочину, аніж забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 «Сєвєродонецьке об'єднання "Азот" перед банком, також не довів умислу обох сторін відносно того, що всі учасники спірного правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Тому, твердження ОСОБА_4 "Рівнеазот", що договір поруки не направлений на забезпечення своєчасного виконання боржником своїх зобов 'язань перед кредитором, та не має на меті настання правових наслідків - є безпідставними та необгрунтованими.

Щодо тверджень ОСОБА_4 "Рівнеазот" про те, що договір поруки вчинений під впливом обману суд зазначає наступне.

Позивач наголошує, що його введено в оману, оскільки йому незрозуміло за зобов'язаннями якого кредитного договору він поручився, оскільки в пункті 3.2. договору поруки міститься твердження про ознайомлення з кредитним договором, номер якого не відповідає пункту 1.1. кредитного договору.

Статтею 230 ЦК України унормовано правові наслідки вчинення правочину під впливом обману.

За приписами наведеної норми у разі, коли одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з частиною 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

У розумінні наведених приписів обман - це навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину; це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Зокрема цими обставинами може бути умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

Постановою Пленуму ВГСУ від 29 травня 2013 року N 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

При цьому вимоги про визнання правочину недійсним на підставі ст. 230 ЦК України можуть бути задоволені лише за умови доведеності позивачем фактів обману.

Натомість суд звертає увагу, що як уже вказувалося вище, у матеріалах справи наявний протокол заочного голосування наглядової ради ПАТ "Рівнеазот" №30/01/15 від 30.01.2015, яким підтверджується факт надання згоди на укладення договору поруки саме в якості забезпечення кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23.07.2013 р. з урахуванням договору про внесення змін та доповнень №20-0020/2-1 до нього, укладеним між банком та ОСОБА_4 "Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ". Дана обставина доводить обізнаність позивача із тим, який договір поруки планується укласти (станом на день складання протоколу заочного голосування спірний правочин ще не був підписаний між сторонами), та в якості забезпечення якого саме кредитного договору.

Жодного факту існування умислу у сторони договору - відповідача ввести в оману ПАТ "Рівнеазот", як сторони за договором поруки, позивачем не підтверджено.

Відтак, позивачу було достеменно відомо та зрозуміло за зобов'язаннями якого конкретно кредитного договору він поручився. Позивач не обгрунтував та не довів наявності умислу у діях відповідача, тобто навмисного введення банком позивача в оману для укладення спірного договору поруки.

Також позивач стверджує, що спірний договір поруки не містить чіткого визначення предмету договору.

Слід звернути увагу, що умови, на яких договір укладається, мають істотне значення, оскільки від них залежать особливості договірних прав і обов'язків сторін договору, а також належне виконання зобов'язань. За загальним правилом істотними вважаються умови, які необхідні і достатні для укладення договору. Це випливає зі ст. 638 ЦК, згідно з якою договір вважається укладеним тільки тоді, коли між сторонами досягнуто згоди зі всіх істотних його умов. Це означає, що за відсутності хоча б однієї з таких умов договір не може вважатися укладеним. Водночас, якщо досягнуто згоди щодо істотних умов, то договір набирає чинності, навіть якщо не містить якихось інших умов.

Предмет договору одна з істотних умов будь-якого договору (за ч.1 ст.638 ЦК України).

Так, за п.2.1. Розділу 2 Договору поруки "Предмет договору" - поручитель у відповідності до умов цього договору, у випадку невиконання та/або прострочення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором зобовязується виконати зобовязання по погашенню заборгованості за кредитним договором, з урахуванням п. 2.2 цього договору, а саме погасити:

1) заборгованість з повернення кредитору кредиту за кредитним договором;

2) нараховані за користування кредитом проценти, виходячи з встановлених кредитором процентних ставок у розмірі 11% річних, та процентів за неправомірне користування кредитом у розмірі 16% річних, сплатити, у випадку порушення позичальником п.п. 3.10.1, 3,10.2., 3.10.3 кредитного договору збільшений розмір процентів на 5% річних, сплатити проценти у розмірі та у порядку, передбаченому п. 3.2 та п. 3.3. кредитного договору;

3) суми неустойки (штрафу, пені);

4) суми збитків, завданих кредиторові, понесених останнім внаслідок невиконання позичальником умов кредитного договору, у розмірі і випадках, передбачених кредитним договором.

Разом з тим, у Розділі 1 Договору поруки "Терміни, що застосовуються в договорі" визначено хто мається на увазі під термінами: Кредитор, Позичальник та Поручитель.

А саме, згідно п.1.1 Договору поруки "Кредитор" - ОСОБА_1 акціонерне товариство Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк - кредитор ОСОБА_5 акціонерного товариства "Сєверодонецьке об'єднання АЗОТ" за Кредитним договором про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23 липня 2013 року з урахуванням Договору про внесення змін та доповнень №20-0020/2-1 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23 липня 2013 року (далі - "Кредитний договір"), за яким у забезпечення виконання зобов'язань Позичальника укладено цей Договір.

Отже, у даному пункті Договору поруки конкретизовано та визначено кредитний договір за яким у забезпечення зобов'язання позичальника укладено договір поруки.

При цьому, пунктом 1.2. обумовлено що означає термін "Позичальник" - це Приватне акціонерне товариство "Сєверодонецьке об'єднання АЗОТ", яке зобов'язується повернути Кредитору кредит, наданий шляхом відкриття невідновлюваної кредитної лінії в розмірі 50000000, 00 доларів США. А у пункті 1.3. обумовлено, хто є "Поручителем" - ОСОБА_1 акціонерне товариство "Рівнеазот", - особа, яка зобов'язується перед Кредитором відповідати за погашення боргу за Кредитним договором на засадах солідарного боржника).

Вбачається, що у п.1.1. спірного договору є вказівка на існування Договору про внесення змін та доповнень №20-0020/2-1 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23 липня 2013 року.

Відтак, наведеним спростовуються твердження позивача про невизначеність предмету договору (предмету забезпечення), та про те, що він як поручитель не знав про існування Договору про внесення змін та доповнень №20-0020/2-1 до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 від 23 липня 2013 року, оскільки уповноважена особа ПАТ "Рівнеазот", яка підписала Договір поруки була ознайомлена (або повинна бути ознайомлена) з умовами останнього.

Зазначення в пункті 2.3. договору поруки про ознайомлення з іншим кредитним договором не спростовує поняття "Кредитний договір", що вживається в договорі поруки, та не впливає на обставину, що договір поруки укладений з метою забезпечення саме кредитного договору № 20-2199/2-1.

Оже, враховуючи все викладене вище у сукупності, суд приходить до висновку, що спірний Договір поруки не суперечить положенням ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, іншим вимогам чинного законодавства, та містить всі істотні умови встановленні законодавством для даного виду правочину.

Відповідно до п.п. 1, 2, 3 частини 1 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За умовами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно статті 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частині першої статті 215 цього ж Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному цивільним законодавством.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно до вимог ст.ст. 73,74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи те, що норми Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, були створені належні умови та здійснені всі необхідні дії для надання сторонами доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, суд приходить до висновку, що позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору поруки недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними. Доводи позивача, що висвітлені у позові та додаткових письмових поясненнях та запереченнях, не знайшли свого підтвердження при дослідженні доказів та встановленні обставин справи.

З огляду на наведене, беручи до уваги ті обставини, що спірний Договір поруки не суперечить положенням ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, іншим вимогам чинного законодавства, містить всі істотні умови встановленні законодавством для даного виду правочину, виходячи з положень законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, підстави для визнання недійсним даного Договору поруки відсутні. Відтак, у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального Кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "20" березня 2018 року

Суддя Бережнюк В.В.