ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2018 р. Справа №920/825/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Ільїн О.В., суддя Слободін М.М.,

при секретарі судового засідання Шило А.М.,

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (в.о. директора), згідно протоколу №1-2018 від 20.02.2018р. та наказу №25-ок від 23.02.2018р.

відповідача не зявився,

розглянувши матеріали апеляційної скарги ТОВ "Будівельна виробничо-комерційна компанія "Федорченко" (вх.№156С/1-41 від 10.01.2018р.) на рішення господарського суду Сумської області від 14.12.2017р. справі №920/825/17,

за позовом Приватного акціонерного товариства "Укрросметал", м. Суми,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна виробничо-комерційна компанія "Федорченко", м. Суми,

про стягнення 551922,00 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського суду Сумської області із позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 551922,00 грн., як збитки, заподіяні невиконанням відповідачем своїх зобовязань за договором співробітництва від 18.01.2013р. №08/16-2013 щодо будівництва багатоквартирного житлового будинку по вул. Кірова, 144/3 в м. Суми.

Рішенням господарського суду Сумської області від 14.12.2017р. позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженню відповідальністю "Будівельна виробничо-комерційна компанія "Федорченко" на користь Приватного акціонерного товариства "Укрросметал" грошові кошти в сумі 551922, 00 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 8278,83 грн.

Рішення вмотивоване тим, що, виходячи із засад цивільного законодавства, відповідач не виконав свої зобовязання за договором перед позивачем, що встановлено судовими рішеннями у справах № 920/526/15 та № 920/533/17, які набрали законної сили, чим заподіяв позивачеві збитки, що підлягають відшкодуванню.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 14.12.2017р. та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог; судові витрати покласти на позивача.

Апелянт вважає, що судом не було встановлено та досліджено обставини, які б доводили невиконання відповідачем зобовязань, встановлених договором, судовим рішенням чи будь-яким іншим джерелом прав та обовязків, що могли стати причиною спричинення позивачу збитків. Отже, збитки, які заявив позивач спричинені йому невиконанням неіснуючого зобовязання.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 31.01.2018р. відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу (вх1485 від 12.02.2018р.), в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду - залишити без змін, з підстав необґрунтованості доводів відповідача та спростування їх наявними в матеріалах справи документами.

До судового засідання Харківського апеляційного господарського суду апелянт надав клопотання (вх.№1938 від 28.08.2018р.) про відкладення розгляду справи, у звязку із хворобою представника відповідача.

Відповідно до частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин, або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Згідно частини 11 статті 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

В обґрунтування заявленого клопотання апелянт не надав жодних доказів, на підтвердження обставин, викладених в клопотанні, зокрема, перебування представника відповідача на лікарняному.

При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах.

Однак, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження викладених в клопотанні обставин, не доведено неможливість заміни представника та не зазначено яким чином неявка представника відповідача унеможливить розгляд даної справи, враховуючи те, що свою незгоду із судом рішенням апелянтом було викладено в тексті апеляційної скарги.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, з підстав його необґрунтованості та не визнання причин відкладення, викладених у клопотанні поважними.

Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що учасники судового процесу були повідомлені належним чином, явка у судове засідання не була визнана обовязковою, а наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представника відповідача.

15.12.2017р. набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України. Згідно п.9 ч.1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів встановила наступні обставини спору.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.01.2013р. між сторонами укладено договір про співробітництво №08/16-2013 (далі - договір), за яким сторони домовились про встановлення між ними відносин співробітництва щодо будівництва багатоквартирного житлового будинку по вулиці Кірова, 144/3 в місті Суми, з наступними змінами та доповненнями.

Згідно з умовами укладеного договору, сторони домовились спільними зусиллями шляхом виконання всіх необхідних практичних та юридично значущих дій здійснити будівництво багатоквартирного житлового будинку по вулиці Кірова, 144/3 в місті Суми (далі - обєкт).

За умовами пункту 1.4 договору, позивач доручає відповідачу збудувати обєкт на вказаній в пункті 1.3 договору земельній ділянці, для чого передає відповідачу всі функції та права замовника будівництва обєкту.

У відповідності до пункту 3.2 договору, відповідач за виконання обовязків, визначених договором передає у власність позивача житло у збудованому обєкті, чи будь - якому іншому житловому будинку збудованому відповідачем - за додатковою домовленістю сторін. Загальна площа житла, яке відповідач передає позивачу за договором дорівнює 7 % від площі житла в збудованому обєкті. Конкретні розміри та інші дані щодо житла (номери, адреси, площі квартир), яке передається відповідачем позивачеві за договором, визначаються додатковими письмовими домовленостями сторін та/або актами приймання-передачі.

За умовами пункту 3.3 договору, в редакції договору про внесення змін та доповнень №2 від 11.06.2013р., за домовленістю сторін відповідач може здійснювати (повністю або частково) відшкодування витрат позивачеві, визначених сторонами пунктом 2.13 договору у межах кількості житла, визначеної пунктом 3.2 договору, у грошовій формі. Після перерахування відповідачем позивачеві грошових коштів, згідно абзацу 1 пункту 2.13, площа житла, яке відповідач повинен передати позивачу згідно пункту 3.2 договору зменшується пропорційно до сплачених відповідачем коштів.

Остаточний розрахунок між сторонами здійснюється після завершення будівництва обєкту. Такий розрахунок станом на день подання позову не здійснено.

Відповідно до Декларації про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Сумській області №СМ 28, обєкт був прийнятий в експлуатацію 05.09.2014р.

З договірних умов вбачається, що сторони укладаючи договір співробітництва передбачили як обовязки позивача у вигляді проведення фінансування робіт, так і правові наслідки належного виконання договірних зобовязань у вигляді отримання 7% (семи відсотків) від площі житла в збудованому об'єкті. Слід зауважити, що в даному випадку безпосередня мета укладення позивачем даного договору полягала саме у отриманні 7% (семи відсотків) від площі житла в збудованому об'єкті, як фактичного прибутку від виконання договірних зобовязань.

Таким чином сторонами було чітко передбачено право позивача на обовязкове отримання у власність житла у збудованому об`єкті, чи будь - якому іншому житловому будинку, що дорівнює 7 % від загальної площі такого обєкта, як відшкодування його витрат на будівництво житлового будинку.

Поряд з цим сторони узгодили можливість відшкодування витрат позивача й грошовій формі у межах кількості житла, яке передбачалось переданню у власність позивач. Тобто було погоджено порядок розрахунку за договором , згідно до якого відповідач після завершення будівництва зобовязався передати позивачу житлові приміщення площею, що дорівнює 7% від площі житла в збудованому обєкті зменшену на площу житла , яка відповідає сумі грошових коштів перерахованих позивачу в рахунок виконання договору - відшкодування витрат позивача на будівництво обєкту.

Право позивача, як сторони договору, на отримання 7% від площі житла в збудованому обєкті є безумовним та не передбачає необхідності укладення окремої письмової домовленості.

Вищенаведені висновки були встановлені під час розгляду справи №920/526/15 Харківським апеляційним господарським судом в постанові від 13.06.2016р.

Вказаною постановою встановлено, що на час розгляду справи, зобовязання за договором щодо передачі житла відповідачем виконане не в повному обсязі, і позивач має право на отримання у власність 54,11 квадратних метрів нерухомого майна в рахунок належного виконання сторонами умов договору в натурі. При цьому, при визначенні вартості одного метра квадратного для розрахунку грошового еквіваленту слід виходити з ринкової вартості на момент здійснення розрахунку.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.09.2016р. постанову Харківського апеляційного господарського суду від 13.06.2016р. у справі №920/526/15 залишено в силі.

Таким чином, з огляду на приписи ч.5 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів отримання позивачем у власність 54,11 кв.м нерухомого майна за спірним договором співробітництва.

Згідно матеріалів даної справи, на адвокатський запит від 05.07.2017р. №62-2017, відповідач у відповіді від 11.07.2017р. за №09/707 зазначив, що надати перелік і характеристики (адреси, площі) квартир, які можуть бути передані в якості виконання зобовязань за договором, не має можливості, оскільки у нього таке майно відсутнє.

Також, відсутність у власності відповідача житлових приміщень для здійснення розрахунку за договором була підтверджена відповідачем на виконання ухвали господарського суду Сумської області від 18.07.2017р. під час розгляду справи №920/533/17.

Згідно довідки ТОВ «Оціночна фірма «ЮНІТ» від 01.03.2017р. ринкова вартість 1 квадратного метру квартир в житловому будинку за адресою: місто Суми, вулиця Г. Кондратьева, будинок 144/3 складає 10200, 00 грн.

Відповідно до пункту 3.3 договору, в редакції договору про внесення змін та доповнень №2 від 11.06.2013р. стягнення ринкової вартості приміщень на дату розрахунку не суперечить існуючим домовленостям між сторонами. Про необхідність застосування ринкової вартості житла саме на момент здійснення розрахунків зазначено в постанові Харківського апеляційного господарського суду від 13.06.2016р. у справі №920/526/15.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що враховуючи залишкову площу, що має бути передана відповідачем в розмірі 54,11 кв.м., вартість майна яка підлягає стягненню з відповідача складає 551922,00 грн.

Таким чином, наявність невиконаного зобовязання відповідача, передбаченого договором співробітництва №08/16-2013 від 18.01.2013р., передати позивачу 54,11 квадратних метрів житла вартістю 551922,00 грн. доведена належними та допустимими доказами у справі.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Стаття 1 протоколу №1 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, встановила чіткі критерії визнання можливості позбавлення права власності та межі дій держави, які можуть бути визнані обґрунтованими та правовими, а саме: наведена норма виділяє такі критерії правомірності позбавлення права власності: позбавити права власності можна лише в інтересах суспільства, а підставами можуть стати норми національного законодавства (у ст. «умови, передбачені законом») чи загальні принципи міжнародного права. Подібна норма має місце і в Конституції України, так само як і в Цивільному Кодексі України та в інших нормативно-правових актах.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої особи (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982р., «Новоселецький проти України» від 11.03.2003р., «Федоренко проти України» від 01.06.2006р.). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності, мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Отже, при вирішенні судового спору, який виник між сторонами, у даному випадку саме на суд, як орган державної судової влади, покладено обов'язок оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності позивача при вирішення спору не встановлені.

Як вже було зазначено вище, відповідно до статті 1 Протоколу до конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Житлова площа, про яку йдеться в постанові Харківського господарського апеляційного суду підпадає під поняття «майно» (рішення у справі «Шпаковський проти Росії», посилаючись на пункт 32, та рішення у справі «Маліновський проти Росії», посилаючись на пункт 42). Беручи до уваги викладене, невиконання відповідачем договірного зобовязання протягом тривалого часу є втручанням в право на мирне володіння майном (в порушення статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

Згідно з частиною 1 та 2 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За умовами статті 224 Господарського кодексу України та з урахуванням ст. 623 Цивільного кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Разом з тим, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад цивільного правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України.

Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків, обовязковим є наявність: протиправної поведінки боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема, дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Дії відповідача по відчуженню третім особам всього обсягу нежитлових приміщень в обєкті, щодо якого сторонами було укладено договір співробітництва № 08/16-2013, та відсутність на час розгляду справі № 920/533/17 у відповідача будь-якого іншого житлового нерухомого майна, яке б могло бути переданим (і повинно бути переданим) позивачеві в якості належного остаточного розрахунку за договором, призвели до неможливості прийняття судового рішення про зобовязання відповідача здійснити належний остаточний розрахунок за договором в натурі шляхом передачі житла.

Судовими рішеннями у справах № 920/526/15 та №920/533/17 встановлені обставини, які підтверджують повний склад зобовязального правопорушення, що є підставою для відшкодування відповідачем позивачеві збитків, зокрема: наявність невиконаного зобовязання, протиправна одностороння відмова відповідача від його виконання в порушення вимог статті 525 Цивільного кодексу України, що у свою чергу призвело до порушення майнового права позивача і недоотримання останнім майнової вигоди від укладеного договору про співробітництво (54,11 кв.м. житла у збудованому обєкті). Зазначена протиправна поведінка відповідача перебуває у прямому причинно-наслідковому звязку зі шкідливими наслідками. Невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором відбулось з вини відповідача, доказів протилежного відповідачем надано не було.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що твердження відповідача, викладені ним в апеляційній скарзі ґрунтуються на припущеннях, не доведені належними доказами, тоді як господарським судом першої інстанції в повній мірі з'ясовані та правильно оцінені обставини у справі та прийняте ним рішення є законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені відповідачем, у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна виробничо-комерційна компанія "Федорченко" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 14.12.2017р. справі №920/825/17 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 березня 2018 року.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя О.В. Ільїн

Суддя М.М. Слободін