ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2018 р. Справа № 917/1843/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя Фоміна В. О.;

за участі секретаря судового засідання Кладька А.С.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма “Дружба” (вх.№3768П/2) на рішення господарського суду Полтавської області від 13.11.2017 у справі №917/1843/16 (суддя Гетя Н.Г., повний текст складено 20.11.2017),

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма “Дружба”, с.Круподеринці, Полтавська обл.,

до Товариства з обмеженою відповідальністю “Гадячсир”, м.Гадяч,

про стягнення коштів; -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 позивач звернувся до господарського суду Полтавської області з заявою про стягнення 1995722,96 грн заборгованості, з яких: 1811466,35 грн основної заборгованості, 142823,33 грн пені, 13987,30 грн - 3% річних та 27445,98 грн інфляційних втрат, яка станом на 28.10.2016 не була сплачена. В обґрунтування зазначив, що підставою пред’явлення позову є невиконання відповідачем зобов’язань за договором поставки №199-Д від 30.01.2015, що зумовило порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача; з посиланням на пункти спірного договору 1.1., 4.2., 5.1., 5.4. та 10.2. вважає, що договір є пролонгованим на наступний календарний рік на тих же умовах; факт поставки за період з 30.04.2016 по 31.08.2016 підтверджується приймальними квитанціями (№10 від 30.04.2016, №16 від 31.05.2016, №10 від 30.06.2016, №12 від 31.07.2016, №12 від 31.08.2016) та видатковими накладними (№137 від 30.04.2016, №144 від 10.05.2016, №145 від 20.05.2016, №149 від 31.05.2016, №154 від 10.06.2016, №156 від 20.06.2016, №161 від 30.06.2016, №164 від 10.07.2016, №165 від 20.07.2016, №173 від 31.07.2016, №305 від 09.08.2016). У зв’язку з простроченням зобов’язань по оплаті боргу за поставлену згідно з накладними №156, №161, №164, №165, №173, №305 продукцію за період з 30.06.2016 по 28.10.2016 нараховані санкції (пеня, 3% річних та інфляційні втрати).

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 22.12.2016 позивачу відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову (вх.№15944 від 21.12.2016).

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 31.01.201, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 13.03.2017, провадження у справі зупинено; призначено судову економічну експертизу, проведення якої доручено Полтавському відділенню Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.засл.проф.М.С.Бокаріуса.

03.07.2017 експертною установою надано відповідний висновок комісійної судово-економічної експертизи №162/163 від 25.06.2017 (а.с.90-98, том 2).

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 21.07.2017 призначено додаткову судову економічну експертизу та зупинено провадження у справі. Постановою Харківського апеляційного господарського суду 03.10.2017 апеляційну скаргу позивача задоволено, ухвалу господарського суду Полтавської області від 21.07.2017 скасовано; справу передано до суду першої інстанції на розгляд по суті.

13.07.2017 позивач звернувся до господарського суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог у частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат за видатковими накладними №156, №161, №164, №165, №173, №305 за період з 30.06.2016 по 01.04.2017, в якій позивач просив стягнути з відповідача основну заборгованість у розмірі 1755105,35 грн, пеню - 252134,26 грн, 3% річних - 34329,90 грн, а також інфляційне збільшення у розмірі 177665,20 грн (а.с.100-108, том 2).

09.11.2017 позивач звернувся до господарського суду Полтавської області із заявою про збільшення розміру позовних вимог, у якій, посилаючись на додаткові докази, зазначає, що відповідач за період з 26.09.2017 по 05.10.2017 сплатив позивачеві суму основної заборгованості у розмірі 1755105,35 грн, у зв’язку з чим просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 255444,88 грн, 3% річних у розмірі 63153,72 грн та інфляційні втрати - 287945,45 грн, нараховані за період з 30.06.2016 по 25.09.2017 за видатковими накладними №156, №161, №164, №165, №173, №305 (а.с.20-23, том 3).

У порядку ст.22 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017) господарський суд прийняв до розгляду заяви про збільшення розміру позовних вимог.

10.11.2017 відповідачем надано відзив на заяви про збільшення позовних вимог, в якому заперечує проти нарахування пені, 3% та інфляційних втрат, вважає їх необґрунтованими та безпідставними за таких підстав: згідно з пунктом 10.2. договору від 30.01.2015 №199-Д відповідачем договір був розірваний, про що позивач був повідомлений листом від 25.11.2015 №587; за спірним договором (за період з 01.02.2015 по 08.10.2015) відбувалося стягнення у судовому порядку при розгляді іншої справи №917/2667/15, під час розгляду якої встановлено і зазначено у судовому рішенні, що відповідач виконав свої зобов’язання повністю за спірним договором, але з порушенням строків виконання, позивачем неодноразово уточнювались вимоги, і в уточнюючій заяві від 18.08.2016 інших вимог не заявлено, у зв’язку з чим відповідач у цій справі вважає, що станом на 30.08.2016 (дата винесення рішення) заборгованості за договором від 30.01.2015 №199-Д немає. Окрім того, зазначає, що 12.07.2016 між позивачем та відповідачем укладено новий договір поставки №199-Д, а поставки продукції, які здійснювались з 01.01.2016 року до 11.07.2016 року відбувалися на без договірній основі на підставі виставлених позивачем рахунків. Відповідні докази надані до матеріалів справи (а.с.41-54, 59,60, том 3).

Рішенням господарського суду Полтавської області від 13.11.2017 (суддя Гетя Н.Г.) відмовлено у задоволенні позову.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено, що відповідач у розумінні ст.610, 611, 612 Цивільного кодексу України, частини 2 ст.193 Господарського кодексу України порушив грошове зобов'язання за договором №199-Д від 30.01.2015 у 2016 році, тому відсутні підстави для застосування правових наслідків, встановлених договором №199-Д від 30.01.2015 та законом у вигляді нарахування та стягнення з відповідача інфляційних втрат, 3% річних за вимогами ст.625 Цивільного кодексу України, а також пені, заявленої до стягнення на підставі пункту 6.3 договору №199-Д від 30.01.2015.

Позивач з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 13.11.2017 у справі №917/1843/16 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги, та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі апелянт викладає детальний перебіг провадження у суді першої інстанції. Висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову апелянт вважає незаконними та необґрунтованими, оскільки такі висновки спростовуються матеріалами справи. Як зазначає апелянт, з моменту порушення провадження у даній справі (23.11.2016) і до прийняття оскаржуваного рішення відповідач визнавав та не заперечував проти існування договірних відносин між сторонами у 2016 році за договором поставки №199-Д від 30.01.2015, що підтверджується поданням клопотання про проведення судової економічної експертизи, наданням суду контррозрахунку штрафних санкцій по спірному договору, в якому не заперечував проти заявлених позовних вимог, у тому числі і нарахованої згідно з умовами пункту 6.3 договору пені. Як стверджує апелянт, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції надав неправомірну та безпідставну оцінку префіксу ТВ перед номером договору у видаткових накладних як номер неіснуючого договору «ТВ №199-Д від 30.01.2015», і, як наслідок, дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не доведено порушення відповідачем грошового зобов’язання за договором поставки. Незважаючи на те, що договір №199-Д від 12.07.2016 був укладений між сторонами, однак позивач не почав його виконувати та не поставляв за цим договором продукцію позивачу. Про лист №587 від 25.11.2015 щодо попередження про розірвання договору поставки №199-Д від 30.01.2015 позивачу стало відомо лише 10.11.2017, оскільки даний лист позивач не отримував. На думку апелянта, судом першої інстанції порушено вимоги частини 1-1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки суд першої інстанції не припинив провадження у частині заявлених позовних вимог про стягнення суми основного боргу, яка сплачена відповідачем 05.10.2017, що підтверджується відповідними доказами.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 13.12.2017 прийнято апеляційну скаргу до провадження. Розгляд скарги призначено на 16.01.2018 о 12:00 год. Задоволено клопотання позивача про участь у судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду з розгляду справи №917/1843/16, яке відбудеться 16.01.2018 о 12:00, у залі судового засідання №131, у режимі відеоконференції. Доручено Лохвицькому районному суду Полтавської області забезпечити проведення відеоконференції у справі №917/1843/16. Зобов’язано відповідача надати відзив на апеляційну скаргу. Зобов’язано сторони надати суду довідки та витяги з Єдиного держреєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на день розгляду апеляційної скарги.

Згідно з Законом України у редакції від 03.10.2017 №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» 15.12.2017 набув чинності Господарський процесуальний кодекс України у новій редакції.

Представник позивача у судове засідання 16.01.2018, призначене у режимі відеоконференції, не з’явився.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.01.2018 відкладено розгляд справи на 13.02.2018 об 11:30 год. Визначено строк для подання учасниками справи відзивів на апеляційну скаргу, мотивованих пояснень щодо своєї правової позиції у даній справі, доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв і клопотань, пов’язаних з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин раніше (за наявності таких заяв чи клопотань та обґрунтування поважності причин), та заперечення щодо заявлених клопотань та заяв із доказами направлення копій таких заяв і клопотань іншим учасникам справи - по 25.01.2018, включно. Ухвалено: учасникам справи надати суду для огляду у судовому засіданні оригінали документів, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення і мають значення для справи.

Відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 13.02.2018, протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2018 у зв’язку з хворобою судді Тарасової І.В. для розгляду даної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О., суддя Фоміна В.О.

Згідно з пунктом 14 ст.32 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній з 15.12.2017) у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

У судовому засіданні 13.02.2018 апеляційним судом розпочато розгляд апеляційної скарги по суті, представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу з вказаних у ній підстав. Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не надав, представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги з визначених у відзиві на заяву про збільшення позовних вимог позивача від 19.11.2017 підстав та просив рішення суду залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

У судовому засіданні 13.02.2018 оголошено перерву до 13.03.2018 до 14:30 год.

Учасники процесу повідомлені належним чином про час та місце судового засідання 13.03.2018, що підтверджується матеріалами справи.

Після оголошеної перерви у судовому засіданні 13.03.2018 був продовжений розгляд справи по суті за участі представників позивача та відповідача.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду установила таке.

З матеріалів справи убачається, що 30.01.2015 між позивачем як постачальником та відповідачем як покупцем був укладений договір поставки №199-Д, за умовами якого постачальник зобов'язується передавати у власність покупця молоко коров'яче незбиране ДСТУ 3662-97, а покупець зобов’язується приймати й оплачувати молоко на умовах та у порядку, визначеному цим договором.

Відповідно до пункту 2.1 договору кількість молока зазначається у спеціалізованій товарній - накладній на перевезення молочної сировини за формою-1 ТН (МС), затвердженою наказом Міністерства аграрної політики України № 176 від 01.07.2002, ціна - у протоколах погодження цін (додаток 1), які після погодження та підписання сторонами, є невід'ємною частиною даного договору.

У пункті 2.4. договору установлено, що постачальник зобов’язаний надати покупцю супровідні документи: товарно-транспортну накладну ФІ-ТН, спеціалізовану товарну накладну формою № 1-ТН (МС), із заповненням в них усіх реквізитів щодо кількості і якості молока; видаткову накладну; податкову накладну; ветеринарне свідоцтво (Ф-2).

Згідно з пунктом 5.1 договору ціна на товар установлюється у національній валюті України - гривні, погоджується сторонами шляхом підписання протоколу погодження цін (додаток №1), який є невід’ємною частиною цього договору.

Пунктом 5.5. договору встановлено, що загальна сума договору складається із сумарної вартості молока, переданого у власність покупцю згідно з накладними, оформленими сторонами протягом дії даного договору.

Відповідно до пункту 5.4 договору покупець здійснює оплату за об'єм молока, поставленого постачальником покупцю, протягом 10 календарних днів у найближчий банківський день, наступним за останнім днем поставки, у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Підставою звернення позивача до суду стало порушення відповідачем строків розрахунку за поставлену продукцію (молоко) за договором №199-Д від 30.01.2015, у зв’язку з чим позивачем на суму заборгованості у розмірі 1755105,35 грн (з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог) заявлено до стягнення пеню у розмірі 255444,88 грн, 3% річних - 63153,72 грн, а також інфляційні втрати у розмірі 287945,45 грн, нараховані за період з 30.06.2016 по 25.09.2017 за видатковими накладними №156, №161, №164, №165, №173, №305.

Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов’язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 Цивільного кодексу України).

Між позивачем та відповідачем виникли зобов'язання за договором поставки, згідно з умовами якого та в силу ст.712 Цивільного кодексу України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно з нормами цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором.

За умовами договору у сторін виникають взаємні права та обов'язки, а саме, зобов'язання продавця передати покупцю річ та право вимоги оплати, і зобов'язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги.

Отже, змістом договору купівлі-продажу є ті умови, з приводу яких сторони досягли згоди.

Згідно з частиною 7 статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Пунктом 10.1. договору визначено, що договір набирає чинності з 30.01.2015 року та діє до 31.12.2015. По закінченню терміну дії даного договору у разі відсутності письмової заяви сторони про припинення, або зміну умов даного договору протягом одного місяця до моменту закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим (пролонгованим) на наступний календарний рік і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором (пункт 10.2). Усі зміни і доповнення можуть бути внесені тільки за згодою сторін шляхом підписання додаткових угод (пункт 10.3.).

Матеріали справи містять лист (від 25.11.2015 вих.№587), за змістом якого ТОВ "Гадячсир" повідомляє СТОВ "АФ "Дружба" про розірвання договору №199-Д від 30.01.2015 з доказами направлення даного листа на адресу позивача з описом вкладення та поштовою квитанцією від 25.11.15 за №1784 (а.с.45, 46, 60, том 3).

Позивач в апеляційній скарзі зазначає про те, що докази направлення вказаного листа викликають сумнів, оскільки відповідачем надано поштову квитанцію, на якій від руки заповнено невірне найменування позивача та вказано тільки назву населеного пункту, натомість відповідачем не надано фіскального чеку.

Такі доводи апелянта спростовуються матеріалами справи, які містять опис вкладення у цінний лист на ім’я: СТОВ «АФ «Дружба» за адресою: 37721, Полтавська обл., Оржицький район, с.Круподеринці, вул.Леніна,75, у графі «найменування предметів» вказано «лист №587 від 25.11.2015 про припинення дії договору у 1 прим». Даний опис вкладення містить відбиток Укрпошти Гадяч (Полтавська).

Відповідно до пункту 61 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270, у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв'язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв'язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися.

Ураховуючи те, що відповідачем надано опис вкладення встановленої форми, на якому наявні: підпис працівника поштового зв'язку, календарний штемпель, правильна адреса позивача і найменування вкладення - лист №587 від 25.11.2015 про припинення дії договору у 1 прим, такий документ є належним та допустимим доказом направлення вказаного листа позивачу.

Отже, з огляду на те, що позивачем не спростовано належними та допустимими доказами неотримання ним цього листа та неналежного повідомлення з боку відповідача про припинення дії договору поставки від 30.01.2015 №199-Д, колегія суддів вважає факт направлення відповідачем у встановлений пунктом 10.2. договору для цього строк повідомлення про припинення дії договору таким, що має значення для правильного вирішення справи про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Посилання апелянта на те, що відповідач не заперечував проти наявності договірних відносин за спірним договором, також не заперечував після порушення справи проти нарахувань за неналежне виконання умов спірного договору, надавав контррозрахунок санкцій тощо, колегія суддів не може узяти до уваги, оскільки відповідні докази щодо припинення його дії були подані до суду до винесення ним судового рішення, а тому господарським судом правильно узяті до уваги і оцінені.

Матеріалами справи підтверджується, що 12.07.2016 між позивачем та відповідачем був укладений інший договір №199-Д від на поставку молочної сировини із строком дії згідно з пунктом 8.1. цього договору з дати підписання до 31.12.20176 (а.с.43-44, том 3). Даний договір є чинним, доказів оскарження цього договору у судовому порядку сторонами не надано.

У судовому засіданні позивач пояснив, що сторони не приступали до виконання договору, укладеного у 2016 році, а продовжували здійснювати поставки за договором №199Д від 30.01.2015. Однак такі твердження не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки позивач жодним чином не пояснив необхідність укладення нового договору у липні 2016 з відповідачем на поставку молока, якщо вважав попередній договір пролонгованим.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що між сторонами у 2015 – 2016 роках правовідносини з поставки молока були врегульовані таким чином: у період з 30.01.2015 по 31.12.2015 договором від 30.01.2015 №199-Д, у період з 01.01.2016 по 11.07.2016 у спрощеній формі без укладення окремого договору (за спірними накладними №137 від 30.04.2016, №144 від 10.05.2016, №145 від 20.05.2016, №149 від 31.05.2016, №154 від 10.06.2016, №156 від 20.06.2016, №161 від 30.06.2016, №164 від 10.07.2016), а у період з 12.07.2016 по 31.12.2016 умовами договору від 12.07.2016 №199-Д (за спірними накладними №165 від 20.07.2016, №173 від 31.07.2016, №305 від 09.08.2016).

Отже, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за поставлений товар за видатковими накладними (№137, №144, №145, №149, №154, №156, №161, №164, №165, №173, №305) за період з квітня по серпень 2016 року, позивач необґрунтовано посилається на порушення відповідачем зобов’язань за договором №199-Д від 30.01.2015, оскільки термін дії цього договору закінчився 31.12.2015.

З матеріалів справи убачається, що сторонами не заперечується факт поставки молока за період з квітня по серпень 2016, що підтверджується приймальними квитанціями та видатковими накладними на молоко, а також податковими накладними (а.с.16-31, том 1, а.с.55-76, том 2).

У ході судового розгляду справи відповідачем сплачено основну заборгованість у розмірі 1755105,35 грн за поставлене у квітні-серпні 2016 року молоко, що підтверджується наданими сторонами платіжними дорученнями (а.с.32-142, 169-198, том 1; а.с.77-79, том 2; а.с.26-36, том 3).

Колегія суддів зазначає, що загальна сума вказана у платіжних дорученнях збігається з сумою основного боргу 1755105,35 грн, однак у графі «призначення платежу» частина їх містить посилання на погашення згідно з рахунками у період з червня до серпня 2016, частина з посиланням на договір №199-Д без зазначення дати у період з жовтня по грудень 2016, частина з посиланням на договір №199-Д від 12.07.2016, і частина з посиланням у вересні-жовтні на спірний договір 2016 №199-Д від 30.01.2015.

Незважаючи на те, що платіжні документи оформлені з певними недоліками, прийняття платежів за ними не заперечуються сторонами в якості доказів оплати за поставлений у квітні-серпні 2016 року товар.

Апелянт вважає, що, надавши оцінку доказам у справі, а саме: заяві від 13.07.2017 та наявності висновку експертизи №162/163 від 25.06.2017, суд першої інстанції встановив, що основна заборгованість у розмірі 1755105,35 грн виникла за договором №199-Д від 30.01.2015.

Однак з такими доводами апелянта не можна погодитись, оскільки в оскаржуваному рішенні міститься констатація наявності заяви про збільшення позовних вимог та наявності висновку експертизи, за результатами проведення якої експертом встановлено розмір заборгованості відповідача перед позивачем, при цьому суд першої інстанції не надавав оцінки даним фактам та не взяв їх до уваги, а отже, не встановлював, що заборгованість виникла саме за договором №199-Д від 30.01.2015.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції надав неправомірну та безпідставну оцінку префіксу ТВ перед номером договору у видаткових накладних як номер неіснуючого договору «ТВ №199-Д від 30.01.2015», зазначивши, що позивач не надав пояснень з цього приводу.

Колегія суддів вважає такі доводи апелянта безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджується, що між сторонами було укладено два договори №199-Д від 30.01.2015, №199-Д від 12.07.2016, які не містять префіксу ТВ. Натомість матеріали справи не свідчать про укладення між сторонами інших договорів, і жодних письмових пояснень чому позивач зазначав префікс ТВ перед номером договору у видаткових накладних немає.

Позивачем з урахуванням його заяви про зміни вимог на підставі ст.22 Господарського процесуального кодексу України, фактично відмовившись від стягнення основного боргу, заявлено до стягнення пені, 3% річних та інфляційні втрати, що були нараховані на заборгованість, яка виникла по поставках за видатковими накладними №156 від 20.06.2016, №161 від 30.06.2016, №164 від 10.07.2016, №165 від 20.07.2016, №173 від 31.07.2016, №305 від 09.08.2017.

Частинами першої та другою статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Однак, колегія суддів зазначає, оскільки позовні вимоги фактично ґрунтуються на правовідносинах, які виникли між позивачем та відповідачем щодо поставки саме у спрощений спосіб без встановлення строку та порядку оплати, і позивачем не заявлено стягнення основної заборгованості, тому 3% річних та інфляційних втрат у зв’язку з прийняттям відповідачем товару за товаророзпорядчими документами (накладними), які фіксують здійснення господарської операції, і є підставою для набуття продавцем права вимагати оплати товару. Момент визначення у покупця такого обов’язку визначається в силу приписів ст.530, 692 Цивільного кодексу України. Матеріали справи не містять звернення кредитора до боржника з вимогою, заявленою в порядку частини 2 ст.530 Цивільного кодексу України.

За таких підстав, колегія суддів вважає цілком правомірним висновок господарського суду про не доведеність позивачем обставин, що відповідач у розумінні ст.610, 611, 612 Цивільного кодексу України, частини 2 ст.193 Господарського кодексу України є порушником грошового зобов'язання за договором №199-Д від 30.01.2015 у 2016 році, тому у суду відсутні підстави для застосування до відповідача правових наслідків, встановлених договором та законом у вигляді нарахування та стягнення заявлених позивачем втрат від інфляції, 3% річних за ст.625 Цивільного кодексу України, а також пені на підставі пункту 6.3 договору №199-Д від 30.01.2015.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір №199-Д від 30.01.2015 не є підставою стягнення заявлених сум, оскільки у даному випадку позовні вимоги позивача ґрунтуються саме на істотному порушенні умов договору №199-Д від 30.01.2015.

Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції у порушення норм частини 1-1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017) не припинено провадження в частині суми основного боргу колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки сплата за поставлену продукцію у квітні-серпні 2016 року на підставі спірних накладних коштів відбувалась не на підставі спірного договору від 30.01.2015, а за фактично отриману продукцію у той період, коли його дія припинилась. Оскільки сплата боргу за правовідносинами у 2016 році жодним чином не стосується спірного договору від 30.01.2015, тому немає і правових підстав для застосування норми статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на зазначені обставини справи, норми чинного законодавства, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з’ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не порушено і норми процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, що у відповідності до вимог ст.277 Господарського процесуального кодексу України є обов’язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення господарського суду Полтавської області від 13.11.2017 у справі №917/1843/16 - без змін.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Дружба» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 13.11.2017 у справі №917/1843/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19.03.2018.

Головуючий суддя О.А.Пуль

Суддя Я.О.Білоусова

Суддя В.О.Фоміна