КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2018 р. Справа№ 910/19973/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

секретар судового засідання Шмиговська А.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Хромія»

на рішення господарського суду міста Києва від 13.12.2017 р.

у справі №910/19973/17 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хромія»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Ранея»

2. Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 Міністерство фінансів України

про визнання права вимоги

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Хромія» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ранея» та Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання права ТОВ «Хромія» вимагати від ТОВ «Ранея» сплати суми боргу за кредитними договорами в розмірі 758953069,83 грн., який був сплачений ТОВ «Хромія» на користь ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» за ТОВ «Ранея»; визнання відсутнім у ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» права вимагати від ТОВ «Ранея» сплати суми боргу за кредитними договорами в розмірі 758953069,83 грн., який був сплачений ТОВ «Хромія» на користь ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» за ТОВ «Ранея».

Позов мотивовано тим, що між ТОВ «Хромія» та ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» був укладений договір поруки № 4Р13624И/П (надалі - договір), відповідно до умов якого позивач поручився перед відповідачем-2 за виконання зобов'язань ТОВ «Ранея» за кредитними договорами № 4Р13624И від 09.10.2013 р., № 4Р13625И від 10.10.2013 р., № 4Р13738Д від 18.11.2013 р., № 4Р13808Д від 12.12.2013 р. та № 4Р14331И від 24.10.2014 р. За доводами позивача, останнім було сплачено заборгованість ТОВ «Ранея» у розмірі 758953069,83 грн. на користь відповідача-2, а тому позивач звернувся до суду з вимогою про визнання права позивача вимагати від відповідача-1 слати боргу у розмірі 758953069,83 грн. та визнання відсутнім у відповідача-2 права вимагати від відповідача-1 сплати боргу за кредитними договорами у розмірі 758953069,83 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.11.2017 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 Міністерство фінансів України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.12.2017 р. у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення мотивоване тим, що оскільки ТОВ «Хромія» належними та допустимими доказами факта порушення або невизнання відповідачами його прав або охоронюваних законом інтересів не доведено, вимоги позивача про визнання права вимагати від ТОВ «Ранея» сплати суми боргу за кредитними договорами та визнання відсутнім у ПАТ Комерційного банку «ПриватБанк» права вимагати від ТОВ «Ранея» сплати суми боргу за кредитними договорами у загальному розмірі 758953069,83 грн. є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, їх недоведеності та невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити. Вважає, що право позивача вимагати від відповідача-1 сплати суми боргу за кредитними договорами підтверджено укладеним договором поруки та фактичною сплатою коштів по даному договору замість відповідача-1 та ґрунтується на нормах чинного законодавства України.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення залишити без змін. Вважає, що позивачем не доведено в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів. Крім того вважає, що позивачем було невірно обрано спосіб захисту.

Представники відповідача 1 та третьої особи в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 273 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представників відповідача 1 та третьої особи, оскільки відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2018 р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача 1 та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 2, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

20.10.2016 р. між ТОВ «Хромія» (поручитель) та ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» (кредитор) був укладений договір поруки № 4Р13624И/П, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ «Ранея» (боржник) своїх зобов'язань за кредитними договорами № 4Р13624И від 09.10.2013 р., № 4Р13625И від 10.10.2013 р., № 4Р13738Д від 18.11.2013 р., № 4Р13808Д від 12.12.2013 р. та № 4Р14331И від 24.10.2014 р.

Відповідно до п. 2 договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитними договорами з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитних договорів.

За змістом п. 4 договору поруки, у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитними договорами, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитних договорів.

Згідно п. 5 договору поруки, у випадку невиконання боржником обов'язку п.1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання.

Відповідно до п. 6 договору поруки, поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору.

У випадку порушення поручителем зобов'язання, передбаченого п.6 цього договору, кредитор та поручитель дійшли згоди, що кредитор має право в рахунок погашення боргу за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунках у ПАТ КБ «ПриватБанк». Договірне списання грошових коштів згідно з умовами цього пункту оформлюється меморіальним ордером, у реквізиті «призначення платежу» якого зазначається інформація про платіж, номер, дата цього договору.

У п. 8 договору поруки зазначено, що до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Договір поруки, згідно його п. 11, набуває чинності з дати його укладання, підписання та скріплення печатками сторін і діє три роки від дати його укладання. Порука припиняється після закінчення строку у три роки від дати укладання цього договору.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що ТОВ «Хромія», як поручитель, виконав обов'язок боржника за кредитними договорами № 4Р13624И від 09.10.2013 р., № 4Р13625И від 10.10.2013 р., № 4Р13738Д від 18.11.2013 р., № 4Р13808Д від 12.12.2013 р. та № 4Р14331И від 24.10.2014 р., а саме погашено борг у загальному розмірі 758953069,83 грн., у зв'язку з чим до останнього в межах цієї суми перейшли всі права кредитора за кредитними договорами. У зв'язку з чим, позивач просить суд визнати право ТОВ «Хромія» вимагати від ТОВ «Ранея» сплати суми боргу за вищезазначеними кредитними договорами на загальну суму 758953069,83 грн., а також визнати відсутнім у ПАТ Комерційного банку «ПриватБанк» права вимагати від ТОВ «Ранея» сплати суми боргу за кредитними договорами у розмірі 758953069,83 грн.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно платіжних доручень №2187, №2188, №2189, №2190 та №2191 від 20.10.2016 р. позивачем було перераховано на рахунок відповідача-2 грошові кошти у загальному розмірі 758953069,83 грн., з призначенням платежу: «Виконання зобов'язань за кредитним договором № 4Р13624И від 09.10.2013 р., № 4Р13625И від 10.10.2013 р., № 4Р13738Д від 18.11.2013 р., № 4Р13808Д від 12.12.2013 р. та № 4Р14331И від 24.10.2014 р. згідно договору поруки № 4Р13624И/П від 20.10.2016 р.».

Доказів того, що відповідачами не визнаються або оспорюються обставини щодо сплати позивачем на користь ПАТ Комерційного банку «ПриватБанк» коштів у розмірі 758953069,83 грн. в рахунок погашення заборгованості ТОВ «Ранея» за кредитними договорами позивачем не надано, як і не надано доказів повернення відповідачем-2 зазначених коштів як помилково перерахованих, у зв'язку з відсутністю укладеного з ним договору поруки № 4Р13624И/П від 20.10.2016 р.

При цьому, посилання позивача на звернення до ТОВ «Ранея» з вимогою (вих. №4 від 28.01.2017 р.) щодо підписання угоди № 21/10-4 від 21.10.2016 р. та з вимогою (вих. № 81 від 19.04.2017 р.) про погашення заборгованості у розмірі 758953069,83 грн., які не були отримані відповідачем-1 та були повернені позивачу у зв'язку зі спливом строку зберігання кореспонденції, не може бути прийнятий судом як беззаперечний доказ невизнання або оскарження боржником існування у кредитора відповідного права вимоги, як і сам по собі факт невиконання боржником вимоги кредитора про сплату заборгованості, оскільки таке невиконання може бути зумовлено не лише наявністю заперечень щодо факта існування заборгованості, а й зокрема, відсутністю у боржника грошових коштів, наявністю форс-мажорних обставин тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частинами 1, 2 ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 76 ГПК України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Тобто законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Слід зазначити, що до господарського суду має право звернутись кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб'єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб'єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому, суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов'язок доказування та подання доказів, відповідно до ст. 74 ГПК України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Отже, виходячи з наведеного, на момент звернення з тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов, вже мають бути порушені особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду з наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених суб'єктивних прав або законних інтересів позивача.

Щодо заявлених позовних вимог до відповідача 2, то позивачем не надано пояснень, якими саме діями чи бездіяльністю ПАТ КБ «ПриватБанк» порушує його права та інтереси.

Відповідно до вимог чинного законодавства, на позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються або не визнаються, а тому потребують захисту.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Відповідно до ч. 2 ст. 556 ЦК України, до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Отже, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі, будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

Що стосується обґрунтувань щодо заявлених позовних вимог по відношенню до відповідачів, то позивачем не надано пояснень, не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів.

Доказів того, що відповідачами не визнаються або оспорюються обставини щодо сплати позивачем на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» коштів в рахунок погашення заборгованості ТОВ «Ранея» за кредитними договорами позивачем не надано.

Також в матеріалах справи відсутні докази звернення Банку з вимогою до ТОВ «Ранея» про погашення заборгованості за кредитними договорами.

Колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, яким був дійсний обсяг забезпеченого порукою кредитного зобов'язання боржника за кредитними договорами на момент платежу і чи дійсно поручитель виконав його в повному обсязі.

Слід зазначити, що в судовому засіданні 12.03.2018 р. представник Банку заперечував проти доводів позивача щодо сплати позивачем заборгованості за кредитними договорами у повному обсязі, посилаючись на те, що сплачена позивачем сума не є повною сплатою заборгованості за кредитними договорами.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені у ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України.

Одним із способів захисту прав та охоронюваних інтересів, згідно ст. 20 ГК України, є визнання наявності або відсутності прав.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Заявлені позивачем вимоги про визнання права вимоги у позивача та визнання відсутнім права вимоги у відповідача 1 можуть бути предметом дослідження та доказування у разі виникнення спору між кредитором та боржником про стягнення заборгованості за кредитним договором.

За таких обставин, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт порушення або невизнання відповідачами його прав та охоронюваних законом інтересів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, їх недоведеності та невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 13.12.2017 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Хромія» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 13.12.2017 р. у справі №910/19973/17 залишити без змін.

Справу №910/19973/17 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строк, що передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець