РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.03.2018Справа № 910/22916/17
Господарський суд міста Києва у складі судді Демидова В.О., розглянув у спрощеному провадженні

справу № 910/22916/17

за позовом фізичної особи-підприємця Солопова Руслана Івановича (61007, АДРЕСА_1)

до товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбудбізнес» (03061, м. Київ, просп. Відрадний, буд. 95/літера Г)

про стягнення 669 900 грн.,

без виклику представників сторін.

Фізична особа-підприємець Солопов Руслан Іванович (далі - Підприємець) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбудбізнес» (далі - Товариство) про стягнення 669 900 грн. майнової шкоди.

Обґрунтовуючи позовну заяву Підприємець зазначає про те, що внаслідок неналежного виконання Товариством умов договору поставки від 21.12.2016, укладеного сторонами у спрощений спосіб, позивачем було понесено збитки внаслідок зберігання товару, який мав бути оплачений та прийнятий відповідачем.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.12.2017 позовну заяву Підприємця прийнято до розгляду; відкрито провадження у справі; вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

Товариство 12.01.2018 подало суду відзив на позовну заяву, в якому вказало, що:

- рішенням господарського суду Харківської області від 20.03.2017 у справі №922/632/17 за позовом Товариства до Підприємця про стягнення безпідставно набутих коштів, залишеним в силі постановою Вищого господарського суду України від 15.08.2017, в задоволенні позову відмовлено; в ході розгляду вказаної справи суд дійшов висновку про те, що між сторонами було укладено договір поставки у спрощений спосіб;

- що ж до доводів позивача стосовно того, що відповідач в процесі переговорів висловив намір отримати лише частину товару, а в подальшому сторони дійшли згоди щодо виконання зобов'язань за договором поставки, то слід зазначити, що вказані твердження не відповідають дійсності, адже відповідач не проводив з позивачем жодних переговорів стосовно отримання лише частини товару; Підприємцем не надано жодного доказу обміну з Товариством листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами щодо питання зміни умов укладеного договору поставки у спрощеному вигляді;

- єдиним документом ділової переписки між сторонами до вересня 2017 року є лист від 28.12.2016 за вих. №2812-1, в якому Товариство просило Підприємця повернути кошти за не відвантажений товар за рахунком від 21.12.2016 №816 у сумі 541 200 грн., що перераховані платіжними дорученнями від 21.12.2016 №1070, №1072 і №1073; проте, позивач повернув відповідачу лише частину платежу, а саме грошові кошти в сумі 147 000 грн. та в призначенні платежу вказав про повернення коштів за непоставлений товар, згідно з листом від 28.12.2016 за вих. №2812-1 у т.ч. ПДВ 20% - 24 500 грн.;

- Товариство ніколи не відмовлялося від частини товару та не надавало згоду на поставку меншої кількості товару, а просило повернути повну суму попередньої оплати за непоставлений товар у зв'язку з відсутністю даного товару у Підприємця;

- позивач вказує на те, що ним і приватним підприємством «Очаг-Б3» (далі - Підприємство) 03.01.2017 укладено договір відповідального зберігання №1 (далі - Договір №1), проте Підприємець не подав належного та допустимого доказу на підтвердження факту передачі ним товару на зберігання Підприємству;

- крім того, відповідно до умов Договору №1 позивач орендує приміщення розміром 420 кв.м. і сплачує за нього в місяць 60 900 грн., тоді як товар, який, начебто, знаходиться в нього на зберіганні займає тільки 12 кв.м. площі, що становить 2,86% від загальної площі приміщення орендованого позивачем у Підприємства.

05.02.2018 позивачем подано суду заяву від 31.01.2018, в якій повідомив про те, що не має можливості надати відповідь на відзив Товариства, оскільки станом на 25.01.2018 відзив на позовну заяву Підприємця на адресу позивача не надходив.

Відповідно до матеріалів справи відзив на позовну заяву було надіслано Підприємцю 12.01.2018, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 12.01.2018 (штрихкодовий ідентифікатор №503) і фіскальним чеком від 12.01.2018 №0239.

Згідно з офіційним сайтом публічного акціонерного товариства «Украпошта» поштове відправлення з штрихкодовим ідентифікатором №503 не було вручене під час доставки 18.01.2018, із зазначенням причини не вручення - «інші причини». Разом з тим, вказане поштове відправлення було вручене відділенням поштового зв'язку за адресою позивача 01.02.2018.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Статтями 202, 205 ЦК України закріплено загальне поняття правочину, яким є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною першою статі 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За приписом статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

21.12.2016 Підприємець виставив Товариству рахунок на оплату №816, в якому визначено два найменування товару:

- арматура Ф10 А-400С Д=12м; кількість - 22 т; ціна без ПДВ - 10 250 грн.; сума без ПДВ - 225 500 грн.;

- арматура Ф12 А-400С Д=12м; кількість - 22 т; ціна без ПДВ - 10 250 грн.; сума без ПДВ - 225 500 грн.,

разом - 451 000 грн.; сума ПДВ - 90 200 грн.; усього з ПДВ - 541 200 грн.

Товариством 21.12.2016 здійснено оплату за рахунком на оплату від 21.12.2016 №816 у сумі 541 200 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 21.12.2016 №1070 на суму 200 000 грн., №1072 на суму 200 000 грн., №1073 на суму 141 200 грн.

В призначенні платежу у вказаних платіжних дорученнях відповідачем зазначено про оплату арматури згідно з рахунком на оплату від 21.12.2016 №816.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що сторонами укладено усний договір поставки.

Листом від 28.12.2016 за вих. №2812-1 Товариство просило Підприємця повернути кошти за не відвантажений товар за рахунком від 21.12.2016 №816 у сумі 541 200 грн., що перераховані платіжними дорученнями від 21.12.2016 №1070, №1072 і №1073.

Підприємець повернув Товариству грошові кошти у сумі 147 000 грн. та в призначенні платежу зазначив про повернення коштів за непоставлений товар згідно з листом від 28.12.2016 за вих. №2812-1, у тому числі ПДВ 20% - 24 500 грн.

03.01.2017 позивачем (клієнт) і Підприємством (зберігач) було укладено Договір №1, за умовами якого:

- предметом Договору №1 є прийняття та зберігання на складі, що належить зберігачу, товару на умовах визначених в Договорі №1 (пункт 1.1 Договору №1);

- зберігання товарів здійснюється зберігачем в приміщенні, що охороняється, знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Єнакіївська, 8 (пункт 1.2 Договору №1);

- за зберігання товарів клієнт сплачує зберігачу винагороду у сумі 145 грн. за кв.м. без ПДВ в місяць з розрахунку займаної площі 420 кв.м. (пункт 2.1 Договору №1);

- розрахунок за надані послуги здійснюється клієнтом протягом 3-х банківських днів на підставі виставлених рахунків; протягом 3-х днів, з моменту оплати рахунку зберігач видає акт виконаних робіт та виписує рахунок-фактуру (пункт 2.2 Договору №1);

- Договір №1 набирає чинності з моменту підписання та діє до 31.12.2017 (або до виконання сторонами своїх зобов'язань за Договором №1) (пункт 9.1 Договору №1).

Підприємцем і Підприємством 03.01.2017 було підписано акт приймання-передачі товарів на відповідальне зберігання, згідно з яким Підприємець передав, а Підприємство прийняло на відповідальне зберігання арматуру ф10, А-400С, дл 12м - 20 т і арматуру ф12, А-400С, дл 12м - 12,05 т.

У лютому 2017 року Товариство звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Підприємця про стягнення 394 200 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 20.03.2017 у справі №922/632/17, залишеним в силі постановою Вищого господарського суду України від 15.08.2017, у задоволенні позову відмовлено.

Підставами відмови у задоволенні позову Товариства було те, що: правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України; вимога повернути Товариству попередньо сплачені кошти також не може бути задоволена, оскільки Товариством не надано доказів того, що Підприємцем порушено зобов'язання щодо передачі товару у встановлений строк; сторонами не було встановлено строку передачі Підприємцем товару Товариству.

Позовні вимоги у даному спорі мотивовано тим, що у зв'язку з необхідністю збереження товару відповідача Підприємцем понесено збитки у сумі 669 900 грн., які були сплачені позивачем Підприємству за Договором №1 за період з 28.12.2016 по 30.11.2017.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із статтею 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частиною першою статті 225 Господарського кодексу України встановлено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

У пункті 6 рекомендацій президії Вищого господарського суду від 29.12.2007 № 04-5/239 «Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди» зазначено, встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Отже, за загальним принципом цивільного права, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Так, позивачем і Підприємством на виконання умов Договору №1 підписано такі акти приймання-передачі робіт (надання послуг): від 31.01.2017 на суму 60 900 грн.; від 28.02.2017 на суму 60 900 грн.; від 31.03.2017 на суму 60 900 грн.; від 30.04.2017 на суму 60 900 грн.; від 31.05.2017 на суму 60 900 грн.; від 30.06.2017 на суму 60 900 грн.; від 31.07.2017 на суму 60 900 грн.; від 31.08.2017 на суму 60 900 грн.; від 30.09.2017 на суму 60 900 грн.; від 30.10.2017 на суму 60 900 грн. Загальна сума за вказаними актами складає 609 000 грн.

На підтвердження оплати наданих Підприємством послуг позивачем подано суду такі платіжні доручення: від 27.11.2017 №643 на суму 60 900 грн. (оплата за березень 2017 року); від 27.11.2017 №642 на суму 60 900 грн. (оплата за квітень 2017 року); від 24.11.2017 №640 на суму 60 900 грн. (оплата за травень 2017 року); від 24.11.2017 №639 на суму 60 900 грн. (оплата за червень 2017 року); від 24.11.2017 №637 на суму 60 900 грн. (оплата за липень 2017 року); від 24.11.2017 №636 на суму 60 900 грн. (оплата за серпень 2017 року); від 23.11.2017 №634 на суму 60 900 грн. (оплата за вересень 2017 року); від 23.11.2017 №635 на суму 60 900 грн. (оплата за жовтень 2017 року).

Отже, позивачем було сплачено Підприємству 487 200 грн. за Договором №1, доказів оплати 182 700 грн. матеріали справи не містять.

Позивач у повідомленні від 05.09.2017 зазначив про те, що: замовлений та частково оплачений в грудні 2016 року товар, а саме арматура Ф.10 А-400С у кількості 22 тони вартістю 225 500 грн. без ПДВ, арматура Ф.12 А-400С у кількості 22 тони вартістю 225 500 грн. без ПДВ, загальною вартістю 541 200 грн., в тому числі 90 200 грн. ПДВ, відповідно маркований та готовий для передачі за адресою: м. Харків, вул. Єнакіївська, 7; поставка може бути проведена після повної сплати рахунку від 21.12.2016 №816.

Проте, матеріали справи не містять доказів надіслання вказаного повідомлення на адресу Товариства, зокрема, опису вкладення у цінний лист, фіскального чеку або рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення за адресою відповідача.

Судом встановлено, що після розгляду господарським судом Харківської області, а також апеляційною і касаційною інстанціями, справи №922/632/17 Товариство звернулося до позивача з листом від 20.11.2017 №14, в якому вказало таке:

- в касаційній скарзі Підприємець зазначив про те, що залишок товару на суму 394 200 грн. знаходиться на складі та готовий до відвантаження;

- у зв'язку з чим відповідач вимагав: протягом 7-ми календарних днів з моменту отримання даного листа здійснити поставку за договором поставки на суму 394 200 грн., а саме: арматура д.10 А-400С, дл.=12м к-ть - 20 т.; арматура д.12 А-400С, дл.=12м к-ть - 12,50 т.; протягом 3-х календарних днів з моменту отримання листа надіслати на електрону адресу директора Товариства ОСОБА_4 та цінним листом з описом вкладення на адресу місцезнаходження Товариства інформацію про умови поставки вказаного товару самовивозом, а саме: адресу, за якою здійснюватиметься передання товару Товариству; дату та час передання товару відповідачу; контактні дані відповідальної особи за передання товару Товариству.

Разом з тим, позивач відповіді на вказаний лист відповідачу не надіслав.

Слід зазначити, що здійснені позивачем оплати за Договором №1 були проведені Підприємцем після отримання від відповідача листа від 20.11.2017 №14.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази повідомлення Товариства про наявність у позивача товару і готовність його поставки відповідачу протягом періоду з 28.12.2016 по 30.11.2017.

Тобто, Товариство протягом всього часу зберігання товару у Підприємства було позбавлене права отримати необхідний йому товар.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що з боку відповідача жодних порушень щодо виконання договору поставки немає.

Отже, в даному спорі відсутній повний склад цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Таким чином, доводи позивача, викладені ним у позові, суд вважає безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

За приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі справи слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Згідно з частинами першої і другою статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 15.03.2018.

Суддя В.О. Демидов