УХВАЛА

15.03.2018Справа № 910/6197/13

За скаргою Міністерства охорони здоров'я України;

до Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України;

про скасування постанови про накладення штрафу від 09.01.2018 року ВП № 55289368.

За позовом Berlin-Chemie AG (Menarini Group) [(Берлін - Хемі АГ) (Менаріні Груп)];

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фармацевтична компанія "Здоров'я" (відповідач 1);

Міністерства охорони здоров'я України (відповідач 2);

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2

Державне підприємтсво "Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України"

про припинення порушення прав інтелектуальної власності, визнання незаконним

та часткове скасування наказу Міністерства охорони здоров'я України.

Суддя О. В. Мандриченко

Представники:

Від позивача: не з'явилися;

Від відповідача 1: не з'явилися;

Від відповідача 2: Мовіле О.С., довіреність № 142/69 від 10.10.2017 р.;

Від третьої особи: не з'явилися;

Від ВДВС: Ченківський О.О., довіреність № 4069/20.3-03 від 29.12.2017 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.03.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2017:

- позов задоволено;

- визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства від 23.08.2012 № 658 "Про державну реєстрацію (перереєстрацію) лікарських засобів та внесення змін до реєстраційних матеріалів" (далі - Наказ № 658) у частині реєстрації лікарського засобу (далі - ЛЗ) ЕСПУЗІН-ЗДОРОВ'Я (таблетки, вкриті оболонкою по 125 мг №7 (7х1), №14 (7х2), № 21 (7х3), № 10 (10х1) у блістерах, заявник - Фармацевтична компанія, номер реєстраційного посвідчення UA/12456/01/01), зазначений під номером 5 у додатку № 1 до Наказу № 658;

- визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства від 07.06.2013 № 480 "Про державну реєстрацію (перереєстрацію) лікарських засобів та внесення змін до реєстраційних матеріалів" (далі - Наказ № 480) у частині реєстрації ЛЗ ЕСПУЗІН-ЗДОРОВ'Я (краплі оральні, 40 мг/мл по 30 мл у флаконах з пробкою-крапельницею № 1 у коробці, заявник - Фармацевтична компанія, номер реєстраційного посвідчення UA/12946/01/01), зазначений під номером 6 у додатку № 1 до Наказу № 480;

- Міністерство зобов'язано виключити лікарські засоби ЕСПУЗІН-ЗДОРОВ'Я, реєстраційні посвідчення UA/12456/01/01 та UA/12946/01/01, з Державного реєстру лікарських засобів України шляхом видання наказу;

- Фармацевтичній компанії заборонено використовувати позначення ЕСПУЗІН, схоже із знаком для товарів і послуг (далі - ЗТП) за свідоцтвом України № 25612, стосовно товарів 5 класу МКТП;

- Фармацевтичну компанію зобов'язано усунути позначення ЕСПУЗІН з лікарських засобів власного виробництва.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.10.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2017 і постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2017 зі справи № 910/6197/13 залишено без змін, а касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фармацевтична компанія "Здоров'я" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фармацевтична група "Здоров'я" - без задоволення.

До Господарського суду міста Києва від Міністерства охорони здоров'я України надійшла скарга на постанову про накладення штрафу від 09.01.2018 ВП № 52289368, в якій заявник просить скасувати постанову про накладення штрафу від 09.01.2018 року ВП № 55289368.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2018 року слухання скарги призначено до розгляду.

В судове засідання 15.03.2018 року представники від стягувача не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце слухання.

Представник боржника 2 у судовому засіданні скаргу підтримав, просив задовольнити.

Представник Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у судовому засіданні проти поданої скарги заперечував з підстав, викладених у своїх письмових поясненнях по суті скарги.

Розглянувши скаргу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до частини 2 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" (що діяла на час вчинення виконавчих дій) , державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Так, за умовами ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Стаття 19 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон) визначає, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону.

Згідно ст. 17 Закону примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, зокрема судових наказів.

Виконавче провадження (ВП № 52289368) відкрито 04.12.2017 на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 справа № 910/6197/13 за позовом компанії Berlin-Chemie AG (Menarini Group) [(Берлін - Хемі АГ) (Менаріні Груп)] до ТОВ «Фармацевтична компанія «Здоров'я» та Міністерства охорони здоров'я України про припинення порушення прав інтелектуальної власності, визнання незаконним та часткове скасування наказу Міністерства охорони здоров'я України.

Таким чином, постановою державного виконавця від 04.12.2017, відкрито вказане виконавче провадження, вказано про необхідність виконання рішення суду у 10-денний строк, стягнуто виконавчий збір, у відповідності до вимог Закону. Копії постанови направлено на адреси сторін рекомендованими листами із повідомленням про вручення. Крім того, додатково направлено на електронні адреси учасників виконавчого провадження.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів виконання рішення суду боржником у добровільному порядку, як не містять і доказів виконання його у примусовому порядку.

Згідно із мотивувальною частиною рішення №16-рп/2009 від 30.06.2009 Конституційного Суду України виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Виходячи з того, що згідно статті 1 Конституції України Україна є правовою державою, обов'язковість виконання судових рішень є обов'язковою гарантією, дотримання якої є визначальним для утвердження авторитету України.

Право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов'язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необгрунтована тривала затримка виконання обов'язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов'язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню (див. рішення Суду у справі Савіцький проти України, no. 38773/05, від 26.07.2012).

Пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Суду у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 по справі "Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду".

У рішенні від 17.05.2005 по справі "Чіжов проти України" (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

З урахуванням викладеного, відповідно до вимог Конституції України, рішення суду у справі № 910/6197/13, яке набрало законної сили, є обов'язковим до виконання та має бути виконане.

Відповідно до статті 18 Закону виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 частини другої статті 18 Закону встановлено обов'язок виконавця здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Тобто, законодавчо закріплено імперативний обов'язок державного виконавця (усіх рівнів відповідно до визначеної структури) дотримуватись вимог Закону під час здійснення заходів, спрямованих на примусове виконання рішення суду.

Частиною другою статті 63 Закону зазначено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Частиною першою статті 75 Закону вказано: у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Так, державним виконавцем винесено постанову від 09.01.2018 про накладення на боржника штраф у розмірі 5100 грн. за невиконання рішення суду.

Згідно з пунктом 6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» від 13.12.2010 № 3 постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов'язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі.

Законом визначено імперативну норму щодо накладення штрафу на боржника за невиконання рішення суду, тобто державний виконавець фактично позбавлений можливості вчиняти дії у будь-який інший не визначений Законом спосіб.

Таким чином, дії державного виконавця, щодо накладення на боржника штрафу здійснені у відповідності до норм Закону, в межах наданих повноважень, у спосіб та порядок передбачені Конституцією та законами України.

Ураховуючи викладене, оскільки державний виконавець діяв у відповідності до закону та в межах своїх повноважень, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даної скарги.

Керуючись статтею ч. 2 ст. 232, 233, 234, 240, 340, 342, 343 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги Міністерства охорони здоров'я України на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі № 910/6197/13 відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та підлягає оскарженню в установленому законодавством порядку.

Суддя О.В. Мандриченко