Суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року

м. Київ

справа № 910/9512/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т.Б. - головуючого, Кушніра І.В., Чумака Ю.Я.,

секретар судового засідання - Підгірська Г.О.,

за участю представників:

позивача - не з'явилися,

відповідача - Матвіюк М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкапіталс"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 (судді: Жук Г.А., Зеленін В.О., Дикунська С.Я.) у справі № 910/9512/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкапіталс"

до Міністерства оборони України

про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Будкапіталс" (далі - ТОВ "Будкапіталс") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України про визнання недійсним пунктів 1.2, 1.3, 1.4 та 2 додаткової угоди від 23.12.2016 № 5/361П (далі - додаткова угода від 23.12.2016) до договору на придбання житла на умовах пайової участі від 10.12.2014 №227/ДБК-361П (далі - договір від 10.12.2014), укладеної між сторонами у справі, на підставі статей 203, 2015, 233 Цивільного кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що додаткову угоду від 23.12.2016 було вчинено під впливом тяжких для позивача обставин і на вкрай невигідних умовах. Такими обставинами позивач вважав, наявність у відповідача перед позивачем заборгованості за виконані роботи, умовою сплати якої і було укладення спірної угоди. Він наголошував на належному виконанні зобов'язань за договором від 10.12.2014 з передачі новозбудованих квартир відповідачеві, що підтверджується обставинами установленими в ході розгляду справи № 910/20797/15 Господарського суду міста Києва.

Міністерство оборони України у відзиві на позов проти задоволення позову заперечувало, зазначивши про відсутність підстав, з якими приписи статті 233 Цивільного кодексу України пов'язують визнання недійсним додаткової угоди від 23.12.2016, та акцентувавши, що збудовані позивачем квартири не готові для проживання у них, оскільки їх стан не відповідає санітарним та технічним вимогам щодо житлових приміщень.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 (суддя Якименко М.М.) позов задоволено. Визнано недійсними пункти 1.2, 1.3, 1.4, 2 додаткової угоди від 23.12.2016 до договору від 10.12.2014, укладеної між сторонами у справі.

Рішення суду мотивоване доведеністю позивачем обставин, які відповідно до статті 233 Цивільного кодексу України є підставою для визнання спірного правочину недійсним.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 (судді: Жук Г.А., Зеленін В.О., Дикунська С.Я.) рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 скасовано та прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зміст оспорюваного правочину відповідає приписам цивільного законодавства, дії позивача свідчать про вільне волевиявлення на укладення додаткової угоди та спрямування сторонами зусиль на її виконання.

Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, ТОВ "Будкапіталс" подало касаційну скаргу (з урахуванням додаткових пояснень), в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 та залишити без змін рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2017.

Підставами для скасування оскарженої постанови у справі позивач зазначає неправильне застосування і порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема статей 233, 549, 634 Цивільного кодексу України, статті 231 Господарського кодексу України, статей 35, 97 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній до 15.12.2017. Скаржник наголошує на наявності підстав для визнання недійсним спірних пунктів додаткової угоди від 23.12.2016 на підставі статті 233 Цивільного кодексу України та зазначає, що згідно з актом приймання-передачі квартир від 16.03.2015, підписаним сторонами, квартири відповідають вимогам чинних нормативно-правових актів та санітарним нормам щодо житлових приміщень, готові для проживання в них. Він також посилається на те, що акти обстеження про невідповідність квартир вимогам санітарних норм складені працівниками квартирно-експлуатаційного бюро відповідача одноосібно та після підписання оспорюваного правочину, а тому ці акти не є належними та допустимими доказами у справі. Скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на закріплений у цій додаткові угоді повторний обов'язок позивача передати квартири, власником яких з травня 2015 року є відповідач.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач посилається на необґрунтованість, наведених у ній доводів, і правомірність висновків суду апеляційної інстанції, викладених в оскарженій постанові. Зокрема, Міністерство оборони України посилається на недоведеність позивачем підстав, з якими приписи статті 233 Цивільного кодексу України пов'язують визнання недійсним додаткової угоди від 23.12.2016 та зазначає, що передані квартири не відповідали характеристикам, установленим для проживання в них, оскільки не були проведені всі передбачені опоряджувальні роботи, і саме ці обставини визначили зміст прав та обов'язків позивача, викладених у спірних пунктах 1.3, 1.4 додаткової угоди від 23.12.2016.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін,дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Викладені у касаційній скарзі аргументи позивача є підставою для скасування оскарженої у касаційному порядку постанови суду апеляційної інстанції, оскільки апеляційним господарським судом при ухваленні постанови у справі було допущено порушення норм матеріального права, а отже оскаржену постанову не можна вважати законною.

Водночас аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, на думку колегії суддів, є непереконливими з огляду на таке.

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд дійшов висновку про доведеність позивачем підстав, з якими приписи статті 233 Цивільного кодексу України пов'язують визнання недійсними спірних пунктів додаткової угоди.

Скасовуючи судове рішення, суд апеляційної інстанції дійшов протилежного висновку про необґрунтованість заявленого позову, виходячи, зокрема, із того, що сторони з огляду на принцип свободи договору вправі визначити у договорі будь-які зобов'язання один до одного, а з урахуванням того, що квартири не відповідали характеристикам, установленим для проживання у них, через невиконання опоряджувальних робіт, суд визнав правомірним зазначення у спірних пунктах 1.3, 1.4 відповідних прав та обов'язків сторін.

Проте наведені висновки суду апеляційної інстанції є помилковими та були зроблені без урахування приписів законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Господарські суди попередніх інстанцій встановили та підтвердженно матеріалами справи, що 10.12.2014 між ТОВ "Будкапіталс" - забудовником і Міністерством оборони України - пайовиком було укладено договір № 227/ДКБ-361П на придбання житла на умовах пайової участі за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Михайлівка-Рубежівка, вул. Кірова, 9б.

Предметом договору відповідно до пункту 1.1 є придбання пайовиком у забудовника житла на умовах пайової участі, а саме: квартир кількістю 96 шт. загальною площею 4 956,84 м2 у житлових будинках, розташованих за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Михайлівка-Рубежівка, вул. Кірова, 9б, відповідно до адресного переліку квартир (додаток № 2), які забудовник зобов'язується передати, а пайовик - оплатити у порядку і строки, визначені договором.

Пунктами 2.1-2.2 договору сторони узгодили, що стан квартир, які за договором забудовник зобов'язався передати пайовику повинен відповідати проектно-кошторисній документації, містобудівним та будівельним нормам і правилам, вимогам технічного та містобудівного регламенту. Характеристики предмета договору на момент передачі пайовику визначено у Переліку опоряджувальних робіт (додаток № 4). Квартири, які за договором забудовник зобов'язався передати пайовику, повинні відповідати санітарним нормам щодо житлових приміщень, опоряджувальні роботи виконано у повному обсязі відповідно до Переліку опоряджувальних робіт, а житло готове під заселення.

25.12.2014 між сторонами було укладено додаткову угоду № 1/361 П до договору, за умовами якої у зв'язку із систематичним відключенням об'єкта будівництва, розташованого за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Михайлівка-Рубежівка, вул. Кірова, 9б, від мереж електропостачання та затримкою фінансування внесено зміни до додатку № 3 до договору "Графік фінансування робіт", а також викладено у новій редакції пункти 4.2, 5.1, 5.2, 5.3, 7.2, 10.1 і підпункт "а" пункту 6.4 договору.

Відповідно до пункту 5.2 договору (в редакції додаткової угоди від 25.12.2014) передача пайовику квартир здійснюється з оформленням акта прийому-передачі квартир, за наявності документів, що підтверджують введення об'єкта в експлуатацію (нотаріально засвідченої копії сертифіката відповідності або декларації про готовність об'єкта до експлуатації), у термін до 10.03.2015.

Забудовник за власний рахунок здійснює реєстрацію квартир, що передаються пайовику, в Державній реєстраційній службі України, з обов'язковим оформленням права власності на них за МОУ, у термін до 10.03.2015 (пункт 5.3 договору в редакції додаткової угоди від 25.12.2014).

Згідно з підпунктом "а" пункту 6.4. договору (в редакції додаткової угоди від 25.12.2014) забудовник зобов'язаний збудувати та передати пайовику квартири, зазначені у пункті 1.1 договору, у термін до 10.03.2015, у стані, визначеному пунктом 2.2 договору, з оформленням акта прийому-передачі квартир, з їх реєстрацією в Державній реєстраційній службі України та обов'язковою державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно за Міністерством оборони України.

Суди також установили, що на виконання умов цього договору позивач збудував квартири, здійснив реєстрацію права власності на квартири за Міністерством оборони України та передав їх останньому. При цьому суди взяли до уваги преюдиціальні факти, встановлені судовими рішеннями у справі № 910/20797/15.

Разом із тим господарські суди установили, що 23.12.2016 між сторонами у справі було укладено додаткову угоду № 5/361 П (далі - додаткова угода від 23.12.2016) до названого договору.

Відповідно до пункту 1.1 додаткової угоди від 23.12.2016 до договору пайовик у термін до 31.12.2016 здійснює перерахування на рахунок забудовника коштів у сумі 795 525,11 грн, у тому числі ПДВ у сумі 132 587,52 грн.

Згідно з пунктом 1.2 цієї додаткової угоди акт приймання - передачі квартир від 16.03.2015 № 1 та уточнений акт від 02.12.2015 до договору вважаються попередніми (неостаточними) і такими, що не звільняють забудовника від повного та належного виконання ним зобов'язань за договором та встановленої вимогами чинного законодавства і умовами договору юридичної відповідальності.

Пунктом 1.3 додаткової угоди від 23.12.2016 передбачено, що за отримані відповідно до пункту 1.1 додаткової угоди кошти забудовник зобов'язується в термін до 31.03.2017: забезпечити та виконати щодо житлового будинку, розташованого за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Михайлівка-Рубежівка, вулиця Кірова, буд. № 9б, вимоги Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461 із проведенням у повному обсязі всіх опоряджувальних робіт у квартирах згаданого будинку; забезпечити відповідність квартир встановленим санітарним та технічним вимогам: за актом прийому-передачі квартир № 2 здійснити фактичну передачу пайовику 96 квартир за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Михайлівка-Рубежівка. вул. Кірова, 9б, стан яких відповідатиме вимогам чинних нормативно-правових актів (державним будівельним нормам, правилам та стандартам), санітарним і технічним вимогам щодо житлових приміщень, готових для проживання, та додатку № 4 до договору.

Відповідно до пункту 1.4 додаткової угоди від 23.12.2016 сторони складають акт прийому-передачі квартир № 2 протягом 14 календарних днів з дати надходження на адресу пайовика письмового повідомлення забудовника, але не пізніше 14.04.2017 року. Складений та підписаний сторонами акт прийому-передачі квартир № 2 засвідчує факт виконання сторонами зобов'язань за договором.

Крім того, за змістом пункту 2 цієї ж додаткової угоди передбачено, що сторони домовилися про встановлення штрафу у розмірі 20 % ціни договору, який забудовник зобов'язаний сплатити пайовику у разі порушення передбаченого у пункті З цієї додаткової угоди терміну або за відмови підписати акт, зазначений у пункті 1.3 цієї додаткової угоди.

Додаткова угода відповідно до пункту 4 набуває чинності з моменту її підписання сторонами.

Як уже зазначалося, позивач просив визнати недійсними пункти 1.2, 1.3, 1.4, 2 додаткової угоди від 23.12.2016 на підставі статей 203, 215, 233 Цивільного кодексу України з підстав вчинення такого правочину під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним та настання відповідних наслідків: відповідність змісту правочину вимогам закону, додержання встановленої форми правочину, правоздатність сторін правочину, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 233 Цивільного кодексу України (яка визначена підставою позову) унормовані правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини. За приписами наведеної норми правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

У розумінні наведених приписів правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто особа усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Отже, для кваліфікації правочину за статтею 233 Цивільного кодексу України необхідна обов'язкова наявність двох умов у сукупності: тяжких обставин і вкрай невигідні умови вчинення правочину. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Саме із такого розуміння зазначених норм матеріального права обґрунтовано виходив господарський суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення у справі.

Дослідивши обставини та зібрані у справі докази, господарський суд першої інстанції визнав доведеним позивачем наявність та існування тяжких обставин (їх крайньої форми) у розумінні приписів статті 233 Цивільного кодексу України при укладанні спірної третейської угоди, тобто ознак, необхідних для кваліфікації оспорюваної угоди як такої, що вчинена під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

Місцевий господарський суд установив, що оспорювану додаткову угоду було укладено проти волі позивача та під тиском тяжких обставин, які змусили позивача вчинити правочин, підписати договір на вкрай невигідних умовах.

Господарський суд першої інстанції урахував, що умовою для проведення остаточного розрахунку за збудовані позивачем і передані ним відповідачеві ще в 2015 році квартири відповідач визначив підписання спірної додаткової угоди від 23.12.2016, що було передбачено цією угодою, та змусило позивача її підписати на вкрай невигідних умовах, оскільки утримання та охорона цих квартир, в тому числі і у зимовий період, здійснювалася за рахунок позивача. Крім того, як було установлено, квартири вже було передано відповідачеві за актом приймання-передачі від 16.03.2015 (підписаним сторонами без зауважень і заперечень), право власності на ці квартири у встановленому законом порядку позивачем оформлено за відповідачем, що унеможливлює повторну передачу таких квартир відповідачеві та покладення на позивача відповідальності за недотримання строків передачі квартир за актом приймання-передачі чи ухилення позивача від підписання такого акта у вигляді стягнення 20 % штрафу від ціни договору.

Ураховуючи зазначені положення законодавства та обставини, встановлені місцевим господарським судом, висновок господарського суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсними оскаржених пунктів спірного договору є обґрунтованим.

Апеляційний господарський суд, скасовуючи рішення місцевого господарського суду, наведеного не врахував, висновків суду першої інстанції та встановлених судом обставин не спростував, вдавшись натомість до тлумачення умов спірного договору, що не є предметом цього спору, інших обставин та мотивів, з яких він відхилив обґрунтовані висновки місцевого господарського суду, не навів, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що місцевий господарський суд при вирішенні спору всебічно, повно та об'єктивно розглянув у судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, належним чином проаналізував наявні між сторонами правовідносини, повно встановив фактичні обставини справи і прийняв законне та обґрунтоване рішення, яке помилково скасував суд апеляційної інстанції.

З огляду на викладене наявні підстави для скасування оскарженої постанови суду апеляційної інстанції, із залишенням в силі рішення господарського суду першої інстанції.

Оскільки постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі законного рішення місцевого господарського суду, а касаційна скарга - задоволенню, судовий збір, сплачений ТОВ "Будкапіталс" за подання касаційної скарги, належить стягнути з відповідача.

Керуючись статтями 129, 300, 301, пунктом 4 частини 1 статті 308, статтями 312, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкапіталс" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 скасувати, а рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 у справі № 910/9512/17 залишити в силі.

Стягнути з Міністерства оборони України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкапіталс" 1920,00 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Дроботова

Судді: І.В. Кушнір

Ю.Я. Чумак