ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02 березня 2018 р. Справа № 918/861/17

Господарський суд Рівненської області у складі судді Бережнюк В.В.,

при секретарі судового засідання Лиманському А.Ю.,

розглянувши матеріали справи

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Флора Трейд"

до відповідача ОСОБА_1 підприємство "Дослідне господарство "Городецьке" інституту агроекології і природокористування Національної академії аграрних наук України"

про стягнення заборгованості в сумі 205 241,43 грн.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2, довіреність № 1-ю від 18.07.17р.

Від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Флора Трейд" (надалі Позивач або Товариство або ТОВ "Флора Трейд") звернулося в господарський суд Рівненської області з позовом до Державного підприємства "Дослідне господарство "Городецьке" інституту агроекології і природокористування Національної академії аграрних наук України (надалі Відповідач або Підприємство або ДП "ДГ "Городецьке") в якому просить стягнути з останнього заборгованість на загальну суму 205 241,43 грн., у тому числі: основний борг у сумі 160 842,26 грн.; в порядку ст. 625 ЦК України три відсотка річних розміром 8 256,35 грн. та інфляційні втрати розміром 36 142,82 грн.

Свої вимоги Позивач мотивує тим, що на підставі договору № 07/05/15Ф від 07.05.2015 р. про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги він перерахував Відповідачу безвідсоткової фінансової допомоги в сумі 125 000,00 грн., яка була еквівалентною 5 945,16 доларів США за офіційним курсом Національного банку України, який діяв на вказану дату (100 доларів США становило 2 102,55 грн. станом на 07.05.2015 р.), що підтверджується платіжним дорученням № 983 від 07.05.2015. За умовами пункту 4.2.3. вищезазначеного Договору, з настанням строку повернення поворотної безвідсоткової фінансової допомоги, який встановлений п.3.1. даного Договору - із 31.12.2015 р., Відповідач зобовязаний був повернути Позивачу поворотну безвідсоткову фінансову допомогу у вигляді грошової суми у такій самій сумі, еквівалентній у доларах США за курсом Національного банку України, що була передана Підприємству за цим Договором, шляхом перерахування їх на банківський рахунок чи отримання коштів із каси Підприємства. Однак Відповідач грошових коштів Позивачу, у встановлений строк не повернув. Станом на 04 грудня 2017 року сума основної заборгованості Відповідача за Договором становить 160 842,26 грн., що еквівалентно 5 945,16 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на дану дату (100 доларів США становить 2705,43 грн. станом на 04.12.2017р. (посилання на офіційне джерело інформації щодо курсу валют - https://bank.gov.ua/control/uk/curmetal/detail/currency period=daily). За наведеного просить позов задоволити повністю.

Ухвалою суду від 10 січня 2018 року вирішено розгляд справи №918/861/17 здійснювати за правилами Господарського процесуального кодексу України (від 06.11.1991 р. №1798-XII) у редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 р., що набрала чинності з 15.12.2017 р. в порядку загального позовного провадження.

Відповідач 29.01.2018 р. надав суду відзив на позов в якому проти вимог Позивача заперечив пославшись на те, що пунктом 2.1. договору № 07/05/15Ф від 07 травня 2015 року жодного еквіваленту суми договору в іноземній валюті не встановлено і за вказаних обставин, повернення суми фінансової допомоги в гривні відповідно до курсу долара на момент повернення буде прямо суперечити ч.2 статті 533 ЦК. Вимоги Позивача щодо стягнення із Відповідача суми інфляційних нарахувань прямо суперечать вимогам закону, так як індекс інфляції розраховується тільки щодо національної валюти України і не може застосовуватись при вираженні зобовязання в іноземній валюті. Розрахунок інфляційних та відсотків річних здійснено Позивачем не вірно. Враховуючи викладене просить суд відмовити Позивачу у задоволенні позовних вимог крім стягнення основної суми боргу - 125 000,00 грн.

Ухвалою від 12.02.2018 р. закрито підготовче провадження у даній справі та останню призначено до розгляду по суті на 02.03.2018 р.

У судовому засіданні 02 березня 2018 року представник позивача надав пояснення, які співпадають з позицією, що викладена у позовній заяві. Просить позов задоволити повністю.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення присутнього представника позивача, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

Між товариством з обмеженою відповідальністю «Флора Трейд» та ОСОБА_1 підприємством "Дослідне господарство "Городецьке" інституту агроекології і природокористування Національної академії аграрних наук України" було укладено договір № 07/05/15Ф від 07.05.2015 р. про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги (надалі Договір) (арк.с. 10-11).

Відповідно до пункту 1.1. вказаного Договору, Позивач зобовязався надати Відповідачу у власність грошову суму коштів, виражену в гривні (в еквіваленті у іноземній валюті - доларах США), в порядку та на умовах передбачених даним Договором, а Відповідач зобовязався повернути Позивачу вказану суму поворотної безвідсоткової фінансової допомоги у визначений цим Договором строк.

За умовами пункту 2.1. зазначеного Договору, сума поворотної безвідсоткової фінансової допомоги за даним Договором становить 125 000,00 грн.

Згідно пункту 3.1 Договору, поворотна безвідсоткова фінансова допомога за даним Договором повинна бути повернута Відповідачем до 31 грудня 2015 року.

Позивач свої договірні зобовязання щодо надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги у визначеному Договору розмірі виконав, зокрема - на виконання пункту 2.2 Договору - перерахував 125 000,00 грн. на розрахунковий рахунок Відповідача, що підтверджується платіжним дорученням № 983 від 07.05.2015 року та банківською випискою (арк.с. 12).

За умовами пункту 4.2.3. вищезазначеного Договору, із настанням строку повернення поворотної безвідсоткової фінансової допомоги, який встановлений п.3.1. даного Договору - із 31.12.2015 р., Відповідач зобовязаний повернути Позивачу поворотну безвідсоткову фінансову допомогу у вигляді грошової суми у такій самій сумі, еквівалентній у доларах США за курсом Національного банку України, що була передана Відповідачу за цим Договором, шляхом перерахування їх на банківський рахунок чи отримання коштів із каси Відповідача.

Однак Відповідач грошових коштів Позивачу, у встановлений Договором строк, не повернув.

Позивачем на адресу Відповідача було надіслано претензію від 28.08.2017 р. №264 з вимогою погасити борг по неповернутій фінансовій допомозі (арк.с. 13-23). Відповідь на претензію у матеріалах справи відсутня.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, однією із підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договір, який в силу вимог частини 1 статті 629 ЦК України є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України ( далі - ГК України), господарським визначається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобовязань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 193 ГК України визначено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 626 і 629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обовязками наділені обидві сторони договору. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобовязання може бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобовязання визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Отже, положення чинного законодавства не містять заборони на визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти - яка визначається за офіційним курсом національної валюти на день ухвалення судового рішення (або на день подачі позову згідно з позовними вимогами).

Дана правова позиція висвітлена в постановах Верховного Суду України від « 04» липня 2011 р. у справі № 3-62гс11, від « 26» грудня 2011 р. у справі № 3-141гс11, від « 07» жовтня 2014 р. у справі № 910/763/13, від « 21» грудня 2016 р. у справі № 6-1672цс16, від 01» березня 2017 р. у справі № 6-284цс17, а також у постановах Вищого господарського суду України від « 03» серпня 2016 р. у справі № 924/1968/15 та від « 09» березня 2016 р. у справі №910/9976/15.

Нормами ст. 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За приписами ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, з огляду на вищевказані норми закону, вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 160 842,26 грн. позики, що еквівалентно 5 945,16 доларів США за офіційним курсом Національного банку України (100 доларів США становить 2705,43 грн. станом на 04.12.2017р.), є правомірним, і, відповідно, підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення суми, а також три проценти річних від простроченої суми.

Оскільки Відповідачем не були виконанні умови Договору щодо повернення безвідсоткової фінансової допомоги, він зобовязаний сплатити на користь Позивача три проценти річних від простроченої суми за період з 01.01.2016 р. по 04.12.2017 р.

Покликаючись на ст.625 ЦК України позивач нарахував 8 256,35 грн. 3% річних за період з 01.01.2016 р. по 04.12.2017 р.

Перевіривши поданий розрахунок трьох відсотків річних за допомогою використання калькуляторів Компютерної системи інформаційно-правового забезпечення ЛІГА:ЗАКОН, судом встановлено, що за вказаний позивачем період розмір нарахованих трьох відсотків річних становить 8 244,62 грн.

Одночасно суд зазначає, що норми ч. 2 ст.625 ЦКУ щодо сплати боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення зобов'язання визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч.2 ст.265 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Вказана правова позиція закріплена в п.8 Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Відтак вимога Позивача про стягнення з Відповідача інфляційних втрат в розмірі 36 142, 82 грн. задоволенню не підлягають.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем належними та допустимими доказами доведено обов'язок Відповідача щодо сплати боргу, а відтак позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача 160 842,26 грн. основного боргу, 8 244,62 грн. 3% річних є обґрунтованими і, відповідно підлягають задоволенню. В частині вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 36 142, 82 грн. інфляційних втрат та 11,73 грн. 3% річних у позові необхідно відмовити.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір пропорції задоволених вимог проти заявлених становить 82,38%.

Керуючись статями 129, 232-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути із державного підприємства "Дослідне господарство "Городецьке" інституту агроекології і природокористування Національної академії аграрних наук України (34381, Рівненська область, Володимирецький район, село Городецьке, вул. А. Коломійця, буд. 170, ідентифікаційний номер 00729586) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Флора Трейд» (10001, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер 36249788) - основний борг у сумі 160 842 (сто шістдесят тисяч вісімсот сорок два ) грн. 26 коп., три відсотка річних розміром 8 244 (вісім тисяч двісті сорок чотири) грн. 62 коп. та судовий збір в сумі 2 536 (дві тисячі п'ятсот тридцять шість) грн. 16 коп.

3. В задоволенні решти вимог у позові відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "03" березня 2018 року.

Суддя Бережнюк В.В.