ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2018

Справа № 910/23075/17

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМИСЛОВИЙ НЕГОЦІАНТ»

до

Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МЕТСЕРВІС»

про

стягнення заборгованості в розмірі 1 864 093 грн. 03 коп.

Представники:

від Позивача: не з’явилися

від Відповідача: не з’явилися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Товариство з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВИЙ НЕГОЦІАНТ” (надалі також - «Позивач») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МЕТСЕРВІС” (надалі також - «Відповідач») про стягнення заборгованості в розмірі 1 864 093 грн. 03 коп.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОМИСЛОВИЙ НЕГОЦІАНТ» було помилково сплачено грошові кошти Товариству з обмеженою відповідальністю “БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МЕТСЕРВІС” в розмірі 1 864 093,03 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1626 від 30.11.2017 із зазначенням призначення платежу: «Оплата за товар зг.дог. № 111508 віж 15.11.17, у т.ч. ПДВ 310682,17 грн». Як зазначає Позивач, договірні відносини між сторонами відсутні, договір № 111508 від 15.11.17 між Позивачем та Відповідачем не укладався, у зв’язку з чим Позивач просить Суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МЕТСЕРВІС” на його користь безпідставно отримані кошти у розмірі 1 864 093,03 грн. в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2017 року в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВИЙ НЕГОЦІАНТ” про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю “БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МЕТСЕРВІС” №9326, відкритого в Печерській філії Публічного акціонерного товариства Комерційний банк “Приватбанк” відмовлено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2017 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 25.01.2018.

25.01.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли пояснення по справі.

В судове засідання 25.01.2018 представники Сторін не з’явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Під час підготовчого засідання судом здійснено всі необхідні дії для забезпечення правильного та своєчасного розгляду справи по суті, передбачені у ст. 182 Господарського процесуального кодексу України. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/23075/17 до судового розгляду по суті, розгляд справи по суті призначено на 14.02.2018.

14.02.2018 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог.

В судове засідання 14.02.2018 представники Сторін не з’явилися, про причини неявки Суд не повідомили. При цьому, конверти з ухвалою суду від 25.01.2018, надіслані на адреси сторін, повернулися до суду у зв’язку із закінченням терміну зберігання.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

З відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Судом встановлено, що в ході розгляду справи Відповідач змінив місцезнаходження на: 03148, м.Київ, ВУЛИЦЯ ГЕРОЇВ КОСМОСУ, будинок 2/13, про що Суд не повідомив.

Отже, оскільки ухвала від 25.01.2018 була направлена Відповідачу на попередню відому Суду адресу, Відповідач не вважається повідомленим належним чином про час та дату судового засідання.

В судовому засіданні 14.02.2018 Суд на місці ухвалив прийняти заяву Позивача про уточнення позовних вимог та відкласти підготовче засідання на 28.02.2018 у зв’язку з неявкою в засідання учасників справи.

В судове засідання 28.02.2018 представники Сторін не з’явились, про поважні причини неявки суд не повідомили, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується поверненням на адресу суду поштових конвертів з ухвалами про повідомлення про дату, час і місце судового засідання від 14.02.2018, надісланими Позивачу та Відповідачу.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що Позивач та Відповідач про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Приймаючи до уваги, що Сторони були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представників Сторін не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 28.02.2018, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, підписано вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 223 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол судового засідання.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

Товариством з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВИЙ НЕГОЦІАНТ” було сплачено грошові кошти Товариству з обмеженою відповідальністю “БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МЕТСЕРВІС” в розмірі 1 864 093,03 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1626 від 30.11.2017 із зазначенням призначення платежу: «Оплата за товар зг.дог. № 111508 віж 15.11.17, у т.ч. ПДВ 310682,17 грн».

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, Позивач стверджує, що договірні відносини між сторонами відсутні, договір № 111508 від 15.11.17 між Позивачем та Відповідачем не укладався, у зв’язку з чим Позивач просить Суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МЕТСЕРВІС” на його користь безпідставно отримані кошти у розмірі 1 864 093,03 грн. в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВИЙ НЕГОЦІАНТ” підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Статтею 174 Господарського кодексу передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 175 Господарського кодексу України визначено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом. Якщо майново-господарське зобов'язання виникає між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами, зобов'язаною та управненою сторонами зобов'язання є відповідно боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Таким чином, головною ознакою укладення сторонами договору у спрощений спосіб є підтвердження прийняття до виконання замовлень.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як встановлено Судом, Товариством з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВИЙ НЕГОЦІАНТ” було сплачено грошові кошти Товариству з обмеженою відповідальністю “БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МЕТСЕРВІС” в розмірі 1 864 093,03 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1626 від 30.11.2017 із зазначенням призначення платежу: «Оплата за товар зг.дог. № 111508 віж 15.11.17, у т.ч. ПДВ 310682,17 грн». (а.с. 13)

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов’язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Так, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов’язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов’язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов’язання.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї статті застосовуються до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов'язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна у однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв'язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстав для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто, обов»язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його у іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, передбачених нормами ст. 11 Цивільного кодексу України. До відсутності правової підстави стаття 1212 Цивільного кодексу України відносить також і ситуацію, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала. Наприклад, коли правочин, на підставі якого передавалася річ, згодом був визнаний недійсним тощо.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять, а Відповідачем в свою чергу не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів відповідно до статей 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження укладення між Сторонами відповідного договору, на виконання умов якого Позивачем й були перераховані грошові кошти у розмірі 1 864 093,03 грн.

Таким чином, враховуючи те, що Позивачем були помилково перераховані грошові кошти в сумі 1 864 093,03 грн, а Відповідачем в свою чергу не надано доказів протилежного, Суд доходить висновку, що кошти в сумі 1 864 093,03 грн. є безпідставно отриманими Товариством з обмеженою відповідальністю “БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МЕТСЕРВІС”.

Проте, Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достатніх доказів відповідно до статей 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження повернення Відповідачем грошових коштів Товариству з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВИЙ НЕГОЦІАНТ” в розмірі 1 864 093,03 грн.

Отже, Суд зазначає, що Відповідач, в порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України, не здійснив повернення грошових коштів в повному обсязі, тобто не виконав свої зобов'язання належним чином, а тому позовні вимоги щодо стягнення 1 864 093,03 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВИЙ НЕГОЦІАНТ” до Товариства з обмеженою відповідальністю “БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МЕТСЕРВІС” про стягнення 1 864 093,03 грн підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позову покладаються на Відповідача.

При цьому, Суд зазначає, що вимога Позивача про стягнення з Відповідача судового збору у розмірі 800,00 грн за подання заяви про забезпечення позову не підлягає задоволенню, оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2017 в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВИЙ НЕГОЦІАНТ” про забезпечення позову було відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВИЙ НЕГОЦІАНТ” задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "МЕТСЕРВІС” (03148, м.Київ, ВУЛИЦЯ ГЕРОЇВ КОСМОСУ, будинок 2/13, Ідентифікаційний код юридичної особи 41265796) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ПРОМИСЛОВИЙ НЕГОЦІАНТ” (69006, Запорізька обл., місто Запоріжжя, ПРОСПЕКТ МЕТАЛУРГІВ, будинок 10, Ідентифікаційний код юридичної особи 39230041) 1 864 093 (один мільйон вісімсот шістдесят чотири тисячі дев’яносто три) грн. 03 коп. та судовий збір у розмірі 27 961 (двадцять сім тисяч дев’ятсот шістдесят одну) грн. 39 коп.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 5 березня 2018 року

Суддя           О.В. Чинчин