ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12.03.2018                      м.Харків Справа № 905/2835/17

Господарський суд Донецької області у складі судді Лейби М.О. при секретарі судового засідання Лабуня С.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКВІВЕС» (вул. Г. Хоткевича, буд. 1, офіс 199, м.Київ, 02094)

до відповідача Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» (м.Вугледар, Донецька область, 85670)

про стягнення 451518,54грн.

Представники:

від позивача: не з’явився

від відповідача: не з’явився

Суть справи:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю “ЕКВІВЕС” м.Київ, звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая», м.Вугледар, Донецька область про стягнення 472810,51грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов’язань за договором поставки №2/т про закупівлю товарів від 14.11.16р. в частині своєчасної та повної оплати вартості поставленого позивачем товару.

Згідно з протоколом автоматичного розподілу справ між суддями від 07.12.17р., сформовано судову справу, якій присвоєно єдиний унікальний номер судової справи №905/2835/17.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 08.12.17р. порушено провадження у справі №905/2835/17 та розгляд справи призначено у судовому засіданні на 27.12.17р.

15.12.17р. набрав чинності Закон України від 03.10.17р. №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України», Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції (далі – Закон України від 03.10.17р. №2147-VIII).

Ухвалою від 27.12.17р. на підставі п.9 Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України в редакції Закону України від 03.10.17р. N2147VІІІ, чинної з 15.12.17р., якою передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, судом визначено справу №905/2835/17 розглядати у порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження у справі, підготовче засідання призначено на 22.01.18р.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 22.01.18р. підготовче засідання відкладено на 14.02.18р.

22.01.18р. до суду від відповідача надійшли письмові заперечення №б/н від 18.12.17р. (з додатками) на позовну заяву, у яких останній просить суд в задоволенні позовної заяви відмовити посилаючись на оплату продукції поставленої на підставі видаткової накладної №Е-1058 від 11.05.17р. на суму 190000,00грн., що підтверджується платіжними дорученнями №2143 від 05.07.17р. та №2922 від 22.11.17р. Щодо позовних вимог в частині основного боргу в сумі 380000,00грн. відповідач зазначив, що під час роботи насосів, прийнятих за видатковою накладною №Е-375 від 21.07.17р., були виявлені дефекти та недоліки, про що було повідомлено постачальника та станом на теперішній час проводить рекламаційна робота по усуненню недоліків насосів.

Також відповідач просив розглядати справі без участі його представника.

23.01.18р. до суду від позивача надійшла заява №25 від 17.01.18р. про зменшення розміру позовних вимог у зв'язку із частковим погашенням відповідачем суми основного боргу у сумі 50000,00грн., внаслідок чого загальна сума боргу становить 451518,54грн., з яких: 380000,00грн. – основний борг, 49026,01грн. – пеня, 5708,22грн. – 3% річних, 16784,31грн. – інфляційні втрати.

Вказана заява прийнята судом та розгляд справи здійснюється з її врахуванням.

Ухвалою господарського суду від 14.02.18р. за результатами підготовчого засідання закрито підготовче провадження у справі №905/2835/17 та розгляд справи по суті призначено в судовому засіданні на 12.03.18р.

Представники сторін у судове засідання 12.03.18р. не з’явились, про місце, час та дату слухання справи були повідомлені належним чином.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов’язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

У пункті 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 “Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції” роз’яснено, що у випадку нез’явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд вважає за можливе розглянути спір по суті за наявними матеріалами.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, господарський суд

встановив:

14.11.16р. між позивачем - ТОВ «ЕКВІВЕС» та відповідачем - Державним підприємством «Шахта ім. М.С.Сургая» укладений договір №2/т про закупівлю товарів Код ДК: 28.13.2 Помпи повітряні чи вакуумні; компресори повітряні чи інші газові № закупівлі: UA-2016-10-07-000009-а (Відкриті торги), за умовами якого продавець (позивач) зобов’язується у 2016-2017 році поставити покупцеві товар, згідно коду Державного класифікатора продукції та послуг: 28.13.2 Помпи повітряні чи вакуумні; компресори повітряні чи інші газові, зазначений в специфікації, а покупець (відповідач) - прийняти і оплатити товар (п.1.1. договору).

Згідно п.1.2. договору найменування (номенклатура, асортимент, кількість) товару згідно специфікації яка є невід’ємною частиною даного договору (додаток 1).

Відповідно до п.2.1. договору, продавець повинен передати (поставити) покупцю товар, якість якого відповідає умовам:

Товар повинен бути тільки новий та заводського виготовлення, не бувший у користуванні, не відновлений, заводського або складського зберігання. На кожну одиницю товару повинно бути нанесене маркування (таврування) з назвою або логотипом заводу – виробника, назвою товару (технічними характеристиками).

Згідно п.2.2. договору, гарантійний термін на поставлений товар складає 12 місяців з моменту постачання, та не більше 18 місяців з моменту постачання.

Відповідно до п2.3. договору, на складі покупця здійснюється повна або вибіркова перевірка якості поставленого товару силами покупця у термін 10 (десяти) робочих днів з моменту передачі товару покупцю. Приймання товару оформлюється актом вхідного контролю. Після перевірки, при виявлені невідповідності поставленого товару замовленню, покупець, згідно акту вхідного контролю, має право частково або повністю відмовитись від придбання товару, при цьому повернення, ремонт чи його заміна здійснюється за рахунок продавця у термін 10 робочих днів з моменту отримання письмової вимоги від покупця. У разі порушення продавцем термінів заміни неякісного товару за даним договором, продавець сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1% від вартості не заміненого в строк товару, за кожен день прострочення.

Ціна за одиницю товару, що поставляється за цим договором, визначена сторонами у специфікації. Дана ціна є твердою та не відрізняється від вказаної в специфікації. Загальна вартість товару, що поставляється за цим договором становить 824500,00грн. з ПДВ (п.п.3.1., 3.2. договору).

Пунктами 4.1. та 4.2. договору, визначено, що розрахунки за цим договором здійснюються шляхом відстрочки платежу 15 банківських днів після постачання товару. Датою приймання товару є дата оформлення акту вхідного контролю (приема-прередачи).

Поставка товару виконується упродовж строку дії договору згідно письмової заявки покупця. Постачання без наявності письмової заявки – заборонено. Сторони можуть зменшити обсяги закупівлі шляхом підписання додаткової угоди. Строк (термін) поставки (передачі) товару вказано у специфікації, та відраховується з моменту отримання заявки. Поставка товару покупцю виконується за рахунок продавця. Поставка товару без письмової заявки покупця-заборонена (п.5.1. договору).

Згідно п.п.5.2., 5.3. договору, при поставці товару покупцю разом з ним надається оригінал рахунка, товарна накладна, паспорти (сертифікати) на товар. Місце поставки (передачі) товару: за адресою, вказаною покупцем.

Умовами п.7.3. договору сторони передбачили, що у разі прострочення платежів за поставлений товар покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, встановленої і такої що діє у період прострочення, за кожен день прострочення від суми простроченого платежу.

Цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до 31.12.2017р., а у частині взаємних зобов’язань – до їх повного виконання (п.10.1. договору).

Договір підписано представниками обох сторін та скріплено печатками підприємств.

Сторонами договору підписана специфікація, відповідно до якої сторони узгодили найменування, одиницю виміру, кількість, ціну за одиницю без ПДВ, ціну за одиницю з ПДВ, загальну вартість без ПДВ, загальну вартість з ПДВ, строк поставки товару та умови оплати.

Так, умовами вказаної специфікації узгоджено, що позивач (постачальник) поставляє покупцю (відповідачу) насоси ВВН2-50М у кількості 4 шт., загальною вартістю з ПДВ 824500,00грн. Строк поставки – протягом 75 календарних днів з дати отримання письмової заявки від покупця. Строк оплати – 100% оплата товару протягом 15 банківських днів з моменту отримання товару покупцем.

Як вбачається з матеріалів справи на виконання умов договору №2/т від 14.11.16р. та специфікації до нього, позивачем відповідно до видаткових накладних №Е-1058 від 11.05.17р., №Е-375 від 21.07.17р. було поставлено відповідачу товар на загальну суму 570000,00грн., який був прийнятий представником відповідача, що підтверджується підписом представника одержувача на відповідних видаткових накладних та штампом підприємства відповідача.

Наряд чи довіреність на отримання ТМЦ на ім’я представника відповідача до позовної заяви не додано, проте відсутність наряду/довіреності за наявності інших первинних документів, котрі підтверджують факт здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Аналогічні висновки містяться в постанові Вищого господарського суду України від 11.06.15р. у справі №903/679/14.

Вищевказані видаткові накладні містять посилання на договір №2/т від 14.11.16р. та замовлення покупця №Е-1058 від 11.05.17р. та №Е-375 від 21.07.17р., підписані представниками сторін договору, та скріплені печаткою та штампом підприємств без зауважень та заперечень.

Таким чином, на виконання умов договору №2/т від 14.11.16р., позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято продукцію на загальну суму 570000,00грн.

Факт отримання від позивача товару з боку відповідача на вказану суму за вказаним договором не спростовується, а отже спір щодо отримання товару між сторонами відсутній.

На оплату вартості поставленого товару позивачем виставлені рахунки на оплату по замовленню №Е-1058 від 11.05.17р. (видаткова накладна №Е-1058 від 11.05.17р.) на суму 190000,00грн. та по замовленню №Е-375 від 21.07.17р. (видаткова накладна №Е-375 від 21.07.17р.) на суму 380000,00грн.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем за договором №2/т від 14.11.16р. відповідно до видаткової накладної №Е-1058 від 11.05.17р. на підставі рахунка на оплату №Е-1058 від 11.05.17р. здійснено часткові оплати за поставлений товар, а саме:

- на суму 140000,00грн., що підтверджується платіжним дорученням №2143 від 05.07.17р.;

- на суму 50000,00грн., що підтверджується платіжним дорученням №2922 від 22.11.17р. та випискою ПАТ «Перший український міжнародний банк» за 22.11.17р. по рахунку ТОВ «ЕКВІВЕС».

Факт оплати відповідачем суми основного боргу у сумі 190000,00грн. позивачем не заперечується.

За твердженням позивача, відповідач в порушення умов договору поставки №2/т від 14.11.16р. та специфікаці до нього, поставлений товар у встановлений договором та специфікацією строк, у повному обсязі не сплатив, у зв’язку з чим, за відповідачем рахується заборгованість за вищезазначеним договором та відповідно до видаткової накладної №Е-375 від 21.07.17р. в розмірі 380000,00грн.

Крім суми основного боргу, позивач на підставі п.7.3. договору просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 49026,01грн., а також згідно ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України 3% річних у розмірі 5708,22грн. та інфляційні втрати у розмірі 16784,31грн.

Надаючи правову кваліфікацію вказаним обставинам суд виходить з наступного:

Основні засади господарювання в Україні визначає Господарський кодекс України, який регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання (ст.1 Господарського кодексу України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Як визначено положеннями ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України суб’єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи ч.7 ст.193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов’язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обов’язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Разом з тим, відповідно до правовідносин купівлі-продажу не можуть застосовані загальні положення ст.530 ЦК України, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з таких правовідносин, чітко визначений спеціальною нормою права, а саме ст.692 ЦК України, відповідно до якої покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів до нього (постанова Верховного Суду України від 30.09.2014р. у справі № 3-121гс14).

Як зазначено вище, згідно п.п.4.1. договору та п.2 специфікації розрахунки за договором №2/т від 14.11.16р. здійснюються протягом 15 банківських днів після постачання товару.

В свою чергу, пунктом 4.2. договору визначено, що датою приймання товару є дата оформлення акту вхідного контролю (приймання-передачі).

Судом встановлено, що акт вхідного контролю (приймання-передачі) в матеріалах справи відсутній. Проте, відповідачем сам факт отримання товару відповідно до видаткової накладної №Е-375 від 21.07.17р. на суму 380000,00грн., не заперечується та підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи.

Таким чином, враховуючи, що видаткова накладна №Е-375 від 21.07.17р. підписана повноважними представниками та скріплена печатками та штампами без зауважень, а також беручи до уваги визнання відповідачем факту поставки товару, вказана накладна приймається судом як належний доказ виконання позивачем умов договору №2/т від 14.11.16р.

Враховуючи, наведені вище норми законодавства та встановлені судом фактичні обставини щодо отримання відповідачем відповідно до видаткової накладної №Е-375 від 21.07.17р. товару на суму 380000,00грн. у останнього виникло зобов’язання з його оплати.

Відповідач факт отримання товару відповідно до видаткової накладної №Е-375 від 21.07.17р. на суму 380000,00грн. визнав, проте заперечує проти стягнення вказаної заборгованості посилаючись на те, що під час роботи насосів, прийнятих відповідно до видаткової накладної №Е-375 від 21.07.17р., були виявлені дефекти та недоліки, про що було повідомлено постачальника та на даний час проводиться рекламаційна робота щодо усунення недоліків насосів.

Вказані заперечення судом до уваги не приймаються, з огляду на положення п.2.3. договору, згідно якого сторонами визначено, що повна або вибіркова перевірка якості поставленого товару здійснюється на складі покупця силами покупця у термін 10 (десяти) робочих днів з моменту передачі товару покупцю на підставі оформленого акту вхідного контролю. При цьому, після перевірки, при виявлені невідповідності поставленого товару замовленню, покупець, згідно акту вхідного контролю, має право частково або повністю відмовитись від придбання товару.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач у встановленому договором порядку не відмовився від прийняття поставлених товарів та не повідомив постачальника про будь-які недоліки чи невідповідності.

Будь-яких актів невідповідності з приводу поставленого за видатковою накладною №Е-375 від 21.07.17р. товару суду не надано.

Копії документів надані відповідачем в обґрунтування своїх доводів та заперечень судом до уваги не приймаються з огляду на те, що надані документи жодним чином не посвідченні у встановленому законом порядку, що в силу приписів чинного законодавства не дає підстав суду вважати їх відповідним документом, та приймати відносно них передбачені господарсько – процесуальним законодавством дії як–то: приймати до розгляду, враховувати, викладену в таких документах позицію сторони у справі при прийнятті відповідно рішення, тощо.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що товар був поставлений постачальником та прийнятий належним чином відповідачем без зауважень щодо недоліків та щодо відсутності товаросупровідних документів.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та статями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідних доказів у розумінні ст.ст.73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України в спростування доводів позивача, відповідачем до матеріалів справи не надано.

Таким чином, за висновками суду, відповідач зобов`язання щодо своєчасної та повної сплати позивачу грошових коштів в розмірі 380000,00грн. всупереч ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України належним чином не виконав, а отже прострочив виконання своїх зобов’язань з оплати товару, у розумінні ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України.

Розглянувши позовні вимоги щодо стягнення з відповідача, нарахованої на підставі п.7.3. договору пені у загальному розмірі 49026,01грн. суд виходив з наступного:

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Водночас, порушення зобов’язано є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За вимогами ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді сплати неустойки. Договірна неустойка встановлюється за згодою сторін, тобто її розмір та умови застосування визначаються виключно на їх власний розсуд.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання (ч.1 ст.230 Господарського кодексу України).

У відповідності до норм ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання.

Відповідно до ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання зобов’язання.

Приписами ч.1 ст.230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

Пунктом 7.3. договору визначено, що у разі прострочення платежів за поставлений товар покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, встановленої і такої що дії у період прострочення, за кожен день прострочення від суми прострочення платежу.

Позивачем на підставі п.7.3. договору на суму основного боргу - 380000,00грн. (видаткова накладна №Е-375 від 21.07.17р.) нарахована пеня у розмірі 43101,36грн. та у розмірі 5924,65грн. нарахована на суму несвоєчасно сплаченої суми боргу 50000,00грн. (видаткова накладна №Е-1058 від 11.05.17р.)

Перевіривши розрахунок пені зроблений позивачем на суму основного боргу – 380000,00грн. згідно видаткової накладної №Е-375 від 21.07.17р., суд зазначає, що розмір пені становить більшу суму, а саме 44121,65грн, тоді як позивачем заявлено вимоги про стягнення пені у розмірі 43101,36грн.

Перевіривши розрахунок пені зроблений позивачем на суму несвоєчасно сплаченої суми боргу 50000,00грн. згідно видаткової накладної №Е-1058 від 11.05.17р., суд зазначає, що розмір пені становить більшу суму, а саме 5995,89грн, тоді як позивачем заявлено вимоги про стягнення пені у розмірі 5924,65грн.

Враховуючи, що у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог, тому загальний розмір пені, який підлягають задоволенню складає 49026,01грн.

Розрахунок пені судом здійснено за допомогою програмного забезпечення “Ліга Закон”.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у загальному розмірі 5708,22грн. та інфляційні втрати у загальному розмірі 16784,31грн.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п.4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.13р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов’язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утриманими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку, що позивачем вірно визначений період нарахування річних у зв’язку з чим, суд здійснивши перерахунок 3% річних дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині у повному обсязі в сумі 5708,22грн.

Згідно п.3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13р. «Про деякі питання практики застосування про відповідальність за порушення грошових зобов’язань» індекс інфляції – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунку мають включатися й період часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

З наведених положень законодавства вбачається, що втрати від інфляції можуть бути нараховані починаючи з наступного місяця у якому мав бути здійснений платіж, тобто початком періоду є наступний місяць, за тим, що вказаний у розрахунку.

Якщо термін прострочення виконання боржником грошового зобов’язання становить менше ніж місяць, то індекс інфляції при визначенні заборгованості не нараховується. Прострочення платежу за менший, ніж місяць, період, не тягне за собою таких нарахувань.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Вищого господарського суду України від 07.07.2015р. у справі №914/251/15.

Позивачем нараховано та пред’явлено до стягнення інфляційні нарахування в сумі 16784,31грн.

Судом перевірено розрахунок вказаних інфляційних нарахувань зазначених в позовній заяві та встановлено, що інфляційні нарахування по видатковій накладній №Е-1058 від 11.05.17р. на суму 50000,00грн. (строк оплати 31.05.17р.) за повні місяці з червня по вересень 2017 року складають 1867,71грн., інфляційні нарахування по видатковій накладній №Е-375 від 21.07.17р. на суму 380000,00грн. (строк оплати 11.08.17р.) за вересень складають 7600,00грн., а всього 9467,71грн., тоді як позивачем заявлено 9080,11грн. і саме ця сума враховуючи, що у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача.

Крім того, у заяві про зменшення позовних вимог позивачем наведений розрахунок інфляційних нарахувань, які визначено у розмірі 7704,20грн., а саме: інфляційні нарахування по видатковій накладній №Е-1058 від 11.05.17р. на суму 50000,00грн. (строк оплати 31.05.17р.) за період листопад 2017 рік у розмірі 450,00грн. та інфляційні нарахування по видатковій накладній №Е-375 за період листопад - грудень 2017 року у розмірі 7254,20грн.

Перевіривши наведений позивачем розрахунок інфляційних нарахувань, суд дійшов висновку, що позивачем безпідставно нараховані інфляційні по видатковій накладній №Е-1058 від 11.05.17р. за період листопад 2017 рік в сумі 450,00грн., оскільки як встановлено судом, оплата вказаної заборгованості була здійснена відповідачем 22.11.2017р., а отже прострочення платежу за менший, ніж місяць, період, не тягне за собою таких нарахувань.

Інфляційні нарахування по видатковій накладній №Е-375 за період листопад - грудень 2017 року у розмірі 7254,20грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Таким чином загальна сума інфляційних нарахувань, що підлягають стягненню з відповідача складає 16334,31грн.

Розрахунок 3% річних та інфляційних втрат судом здійснено за допомогою програмного забезпечення “Ліга Закон”.

Заперечення відповідача, щодо позовних вимог в частині стягнення пені та 3% річних судом до уваги не приймаються, оскільки відповідні нарахування здійснені позивачем на суму основного боргу у розмірі 50000,00грн. та за період з 02.05.17р. по 21.11.17р., тобто до дати повної оплати вказаної заборгованості – 22.11.17р.

У відповідності до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України, суд розподіляє судові витрати пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.12, 13, 73, 74, 76, 77, 79, 86, 91, 129, 231, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКВІВЕС» м.Київ до Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая», м.Вугледар, Донецька область про стягнення 451518,54грн., з яких: 380000,00грн. – основний борг; 49026,01грн. – пеня; 5708,22грн. – 3% річних, та 16784,31грн. - інфляційні нарахування, задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Шахта ім. М.С. Сургая» (м.Вугледар, Донецька область, 85670; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКВІВЕС» (вул. Гната Хоткевича, б.8, оф.199, м.Київ, 02094; ) 380000,00грн. – основний борг; 49026,01грн. – пеня; 5708,22грн. – 3% річних, 16334,31грн. – інфляційні нарахування, судовий збір в сумі 6766,03грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі http://dn.arbitr.gov.ua.

Повний текст рішення складено та підписано 12.03.2018р.

Суддя М.О. Лейба