КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2018 р. Справа№ 910/15921/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі: Петрик М.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Янчик М. І. - представник за довіреністю від 10.10.2017 року;

від відповідача: Коваленко Я.В. - посвідчення № 5186 від 29.08.2012 р., ордер КВ № 088863

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріо-Інвест"

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2017 року

у справі № 910/15921/17 (суддя Мандриченко О. В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сантрейд"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріо-Інвест"

про стягнення 49 555,66 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сантрейд" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріо-Інвест" про стягнення 49 555,66 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.11.2017 р. позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Сантрейд" задоволено повністю, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріо-Інвест" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сантрейд" 49 555 грн. 66 коп. заборгованості та 1 600 грн. 00 коп. витрат зі сплати судового збору. Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2017 року та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дослідив фактичні обставини щодо порушення позивачем взятих на себе зобов'язань та гарантій, не врахував надані акти податкової перевірки та податкових повідомлень-рішень в якості доказу невиконання позивачем своїх зобов'язань за спірним договором щодо правомірного придбання товару з реальним фактом (джерелом) його законного введення в обіг з реальним одержанням (купівлі) товару від інших суб'єктів господарювання, а також встановлення факту невиконання зобов'язань чинного законодавства України, що стосується нарахування, сплати та декларування ПДВ. Також апелянт зазначив, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки заяви про зарахування однорідних грошових вимог № 2606 від 26.05.2017 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2018 року у складі головуючого судді: Дідиченко М. А., суддів: Пономаренко Є. Ю., Руденко М. А. відкрито провадження у справі № 910/15921/17 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріо-Інвест" та зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2017 р. у справі № 910/15921/17.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2018 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Маріо-Інвест" призначено до розгляду на 20.02.2018 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2018 р. було відкладено розгляд справи на 13.03.2018 р.

У судовому засіданні 13.03.2018 р. представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник позивача у судовому засіданні 13.03.2018 р. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сантрейд" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Маріо-Інвест" (покупець) було укладено договір на поставку насіння соняшнику № 400169 від 03 березня 2017 року (договір), за умовами якого позивач зобов'язується продати та передати у власність відповідача насіння соняшнику врожаю 2016 року (надалі-товар), а відповідач зобов'язується оплатити та прийняти товар.

Згідно п. 3.6. договору право власності на товар виникає у покупця з дати поставки товару.

Відповідно до п. 4.1 договору кількість товару становить 30,00 метричних тонн (надалі -МТ) +/-10% за вибором покупця.

Згідно з п.. 4.3 договору загальна вартість товару, що постачається згідно з цим Договором, складає 282 500,00 грн.. крім того ПДВ - 56 500.00 грн.. разом з ПДВ - 339 000,00 грн., +/-10% з урахуванням положень п. 4.1. пп.2.5.-2.7. Договору.

Положеннями п. 5.1 договору встановлено, що оплата товару, що поставляється за даним Договором, проводиться в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника в наступному порядку:

- 80 % вартості товару - протягом 3 банківських днів з дати останньої з подій, зазначених нижче: поставка відповідної частини товару; визначення якості й кількості частини Товару; пред'явлення рахунку-фактури; підписання сторонами відповідної видаткової накладної на частину товару; підписання сторонами відповідного Акту перерахунку ціни на частину Товару; передача покупцю документів, зазначених у п. 6.1. даного Договору.

- 20% вартості товару - протягом 3 банківських днів з дати останньої з подій, зазначених нижче: реєстрація податкової накладної на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних; перевірка покупцем реєстрації податкової накладної на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних та отримання покупцем від контролюючих органів підтвердження фактичної реєстрації податкової накладної на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно з п. 9.1 договору, даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 30 червня 2017, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним Договором. При цьому положення пп. 9.10. та 9.11. даного Договору діють протягом трьох років з дати поставки товару.

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв погоджений договором товар на суму 297 333,97 грн., що підтверджується видатковою накладною № 16 від 03.03.2017 р.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором на поставку насіння соняшникового № 400169 від 03 березня 2017 року в частині здійснення оплати за поставлений товар, у зв'язку із чим, у відповідача виникла заборгованість в розмірі 49 555,66 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання, які мають ознаки договору поставки, згідно якого в силу вимог ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За правовою природою договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним. Як консенсуальний договір він вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов. Двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної сторони прав та обов'язків.

Як встановлено ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вже було зазначено, на підтвердження постачання товару позивачем було надано видаткову накладну № 16 від 03.03.2016 року, згідно з якою позивач поставив відповідачу товару на загальну суму 297 333,97 грн.

Вказана видаткова накладна підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками підприємств.

Відповідачем не заперечується факт отримання від позивача зазначеного товару на загальну суму 297 333,97 грн. Доказів повернення вказаного товару позивачу матеріали справи не містять.

За ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як зазначено судом вище, у п. 5.1 Договору сторони погодили, що оплата товару, що поставляється за даним Договором, проводиться в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника в наступному порядку:

- 80% вартості товару - протягом 3 банківських днів з дати останньої з подій, зазначених нижче: поставка відповідної частини товару; визначення якості й кількості частини Товару; пред'явлення рахунку-фактури; підписання сторонами відповідної видаткової накладної на частину товару; підписання сторонами відповідного Акту перерахунку ціни на частинуТовару; передача покупцю документів, зазначених у п. 6.1. даного Договору.

- 20% вартості товару - протягом 3 банківських днів з дати останньої з подій, зазначених нижче: реєстрація податкової накладної на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних; перевірка покупцем реєстрації податкової накладної на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних та отримання покупцем від контролюючих органів підтвердження фактичної реєстрації податкової накладної на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних.

На виконання умов п. 5.1. договору, позивач здійснив реєстрацію податкової накладної на товар в Єдиному реєстрі податкових накладних, на підтвердження чого останнім долучені до матеріалів справи податкову накладну та витяг з автоматизованої системи "Єдине вікно подання електронної звітності" ДФС України.

Відповідачем, на виконання умов договору здійснено часткову оплату товару у сумі 247 778,31 грн., у зв'язку із чим, сума боргу становить 49 555,66 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що за договором поставки № 400169 від 03.03.2017 р. позивачем взяті на себе зобов'язання були виконані належним чином, а саме поставлено відповідачу товар на загальну суму 297 333,97 грн., тоді як відповідачем в порушення умов договору поставлений товар був оплачений частково, у зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість за договором поставки № 400169 від 03.03.2017 р. у сумі 49 555,66 грн.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначає, що відповідно до п. 9.11 договору, позивач гарантував, що він правомірно придбав товар згідно з положеннями Податкового кодексу України, а операція за даним Договором, відповідно, підлягає оподаткуванню ПДВ за основною ставкою.

У випадку невиконання та/або порушення вказаних гарантій та/або зобов'язань, при наданні покупцем постачальнику підтверджуючих документів, а саме, але не обмежуючись: рішення-повідомлення та/або акту контролюючого органу, та/або запиту контролюючого органу про невідповідність даних податкової звітності покупця та постачальника тощо, які свідчать, що покупець був або буде позбавлений права на віднесення сум ПДВ за даним Договором до податкового кредиту та/або відшкодування ПДВ, постачальник зобов'язаний відшкодувати покупцю завдані збитки, включаючи, але не обмежуючись: суми ПДВ, сплачені покупцем постачальнику за даним Договором; штрафні (фінансові) санкції (штрафи), пені тощо, застосовані до покупця відповідними контролюючими органами (п. 9.11 Договору).

Станом на 25.05.2017 р. заборгованість відповідача перед позивачем становила 49 555,66 грн. В процесі перевірки контролюючих органів було встановлено обставини, які у сукупності свідчать про наявність у первинних документах недостовірних відомостей про учасників поставок, фактичну неможливість виконання цих поставок, саме задекларованими контрагентами, спрямованості дій платника та отримання необґрунтованої податкової вигоди у вигляді зменшення бази оподаткування та, як результат зменшення суми податків, що належать сплаті. Таким чином, відповідач зазначає, що позивач, з урахуванням положень п. 9.11 договору, повинен відшкодувати позивачу збитки у розмірі 7 060 931,28 грн.

Відповідач зазначає, що у зв'язку з викладеними вище обставинами відповідачем направлено позивачу заяву № 11-09 від 11.09.2017 р. про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Таким чином, за твердженням відповідача, в результаті проведення зарахування, станом на 21.11.2017 р. борг відповідача перед позивачем відсутній, а провадження у справі підлягає припиненню.

Однак, колегія суддів вважає вищенаведені доводи відповідача необґрунтованими з огляду на наступне.

Стаття 204 ЦК України містить норму про те, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 601 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є одностороннім правочином, для якого достатньо заяви однієї сторони. Проте для здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог необхідна наявність певних умов, а саме вимоги повинні бути зустрічними (тобто такими, що випливають зі взаємних зобов'язань між двома особами) та однорідними (як правило, йдеться про взаємні вимоги грошових сум в одній і тій самій валюті); має настати строк виконання за всіма зустрічними вимогами. Зарахування є односторонньою операцією, для якої достатньо заяви однієї сторони. Проте воно може здійснюватися за згодою обох сторін - у разі підписання ними угоди про припинення зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Відповідно зарахування вважається вчиненим із дати підписання заяви однією стороною або угоди - обома.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладену в постанові від 06.05.2008 р. у справі № 08/47.

Заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань. Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язання (наприклад, за відсутністю зобов'язання другої сторони або в разі недопустимості зарахування зустрічних вимог згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 203 ГК України, статтею 602 ЦК України), то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за товар, що був поставлений позивачем відповідачу за договором № 400169 на поставку насіння соняшнику від 03.03.2017 р. При цьому, жодний пункт договору не ставить строк та порядок оплати в залежність від виконання/невиконання/неналежного виконання позивачем умов п. 9.11 Договору.

Крім того, зарахування зустрічних однорідних вимог можливе за наявності таких умов:

- зустрічність вимог - одночасна участь сторін у двох зобов'язаннях і при цьому кредитор за одним зобов'язанням є боржником в іншому зобов'язанні;

- однорідність вимог (гроші, однорідні речі);

- настання строку виконання зобов'язання або визначення строку моментом запитання, або щоб термін виконання не був вказаний взагалі, тобто виконання можна було вимагати в будь-який момент;

- відсутність спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання;

- звернення з заявою однієї сторони до іншої.

Апелянт, звертаючись з заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог у даній справі на підставі п. 9.11 договору фактично просить провести зарахування суми, яка є збитками відповідача, тому не може бути підставою для зарахування, оскільки відсутня така умова як безспірність на час звернення з заявою про зарахування.

Окрім того, як видно з матеріалів справи, заява про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог та вимог про сплату залишку боргу після проведеного зарахування направлена відповідачем позивачу 20.09.2017 р. Жодних доказів того, що станом на 20.09.2017 р. у позивача вже настав строк виконання зобов'язання перед відповідачем стосовно оплати суми збитків суду не надано.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зарахування є неможливим, оскільки позивач заперечує будь-яку заборгованість перед відповідачем. Позивач заперечує проти добровільного виконання вимог відповідача з відшкодування сум ПДВ, на які відповідач втратив право як на податковий кредит, що є свідченням існування між сторонами спору з приводу розміру такого відшкодування. При цьому, колегія суддів зазначає, що такий спір не може бути вирішений в межах предмету спору у даній справі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки зустрічні однорідні грошові вимоги відповідача до позивача на суму 49 555,66 грн. не є безспірними, тобто чітко визначеними, а тому до таких зобов'язань не допускається їх зарахування в односторонньому порядку. Факт завдання позивачем відповідачу збитків заперечується останнім, тобто наявний спір відносно характеру зобов'язання.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими, оскільки заява відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог не є безспірною та не відповідає приписам ст. 601 ЦК України в частині однорідності та зустрічності вимог, тому відсутні підстави вважати зобов'язання відповідача на суму 49 555,66 грн. припиненими. При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідач не позбавлений права звернутись на загальних підставах до суду з вимогами про стягнення заборгованості, яку вимагає зарахувати на підставі ст. 601 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за договором поставки від № 400169 від 03.03.2017 року підлягають задоволенню, оскільки матеріалами справи належним чином підтверджено заборгованість відповідача за поставлений товар у сумі 49 555,66 грн., доказів оплати заборгованості відповідачем не надано.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено п. 9.11 договору, колегія суддів зазначає наступне.

Підставою позову у даній справі є стягнення заборгованості за поставлений, але не оплачений в повному обсязі товар відповідно до договору на поставку насіння соняшнику № 400169 від 03.03.2017 р., строк оплати якого залежить виключно від реєстрації податкової накладної. Будь-які інші порушення вимог податкового законодавства позивачем, якщо вони є доведеними належним чином та є рішення суду про встановлення факту таких порушень, не виключатимуть задоволення вимог про стягнення заборгованості.

Отже, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта, оскільки позивач виконав всі умови договору, в тому числі щодо реєстрації податкових накладних, в той час як відповідачем були порушені умов договору в частині повної оплати за поставлений товар.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги відкрите кримінальне провадження стосовно позивача, колегія суддів вважає безпідставними, так як кримінальне провадження № 0000265 не стосується ТОВ "Сантрейд".

За наведених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, наведених в оскаржуваному рішенні, а тому відсутні підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2017 р. у справі № 910/15921/17.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРІО-ІНВЕСТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2017 року у справі № 910/15921/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2017 року у справі № 910/15921/17 залишити без змін.

3. Скасувати зупинення дії рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2017 року у справі № 910/15921/17.

4. Матеріали справи № 910/15921/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 19.03.2018 р.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко