ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/14970/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Львова Б.Ю. і Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання - Александренко К.І.,

учасники справи:

прокуратура - Генеральна прокуратура України,

представник прокуратури - Савицька О.В. (посвідчення від 04.02.2016 № 041103),

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Капітал Інвест ЛТД",

представник позивача - Кондратюк С.В. адвокат (свідоцтво від 04.11.2017 НОМЕР_1, довіреність від 12.03.2018 № 120318-2/юр); Білобловський С.В. адвокат (свідоцтво від 20.10.2016 НОМЕР_2, довіреність від 12.03.2018 № 120318-3/юр),

відповідач - публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України",

представник відповідача - Соловей Ю.А. адвокат (свідоцтво від 30.01.2015 НОМЕР_3, довіреність від 20.11.2017 № 19/3-02/380); Саковець А.О. (довіреність від 28.12.2017 № 19/3-02/422); Родіонова О.І. (довіреність від 28.12.2017 № 19/3-02/416),

третя особа - публічне акціонерне товариство "Брокбізнесбанк",

представник третьої особи - Малюга В.М. (довіреність від 12.03.2018 № 1053/03),

розглянувши матеріали касаційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Капітал Інвест ЛТД",

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2017 (головуючий Жук Г.А., судді: Чорногуз М.Г. і Мальченко А.О.)

у справі № 910/14970/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Капітал Інвест ЛТД" (далі - Товариство)

до публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (далі -Ощадбанк),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - публічне акціонерне товариство "Брокбізнесбанк" (далі - Банк),

за участю Генеральної прокуратури України (далі - Прокурор),

про визнання договору недійсним.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Ощадбанку про визнання іпотечного договору від 23.05.2013 № 2 (далі - Іпотечний договір) недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірний Іпотечний договір суперечить приписам цивільного законодавства, оскільки такий договір від імені іпотекодавця - Товариства, підписаний генеральним директором товариства Коломійцем О.М. з перевищенням своїх повноважень. Вказані обставини Товариство вважає підставою, згідно із статтями 203, 215, 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), для визнання Іпотечного договору недійсним.

Справа розглядалась господарськими судами неодноразово.

Під час нового розгляду справи у суді першої інстанції Товариство подало заяву про зміну підстави позову, в якій стверджує, що Іпотечний договір суперечить приписам не тільки ЦК України як такий, що підписаний представником Товариства з перевищенням своїх повноважень та в подальшому не був схвалений Товариством, але й положенням Закону України "Про інститути спільного інвестування (пайові та корпоративні інвестиційні фонди)" в частині заборони передавати в заставу активи інституту спільного інвестування.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.05.2017 позов задоволено повністю. Визнано недійсним Іпотечний договір, укладений Ощадбанком та Товариством, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краковецькою А.М. за реєстровим за № 711.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване відсутністю у директора Товариства повноважень на укладення Іпотечного договору, оскільки рішення загальних зборів учасників Товариства, оформлене протоколом від 07.05.2013 № 04/13, не можна вважати таким, що відповідно до приписів чинного законодавства надало директору Товариства повноваження на укладання спірного правочину. При цьому суд виходив з того, що на загальних зборах учасників Товариства від імені єдиного учасника товариства діяв директор приватного акціонерного товариства "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест" (далі - ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест") Бондаренко О.В., який відповідно до Статуту ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест" не мав права приймати рішення від імені Пайового фонду та приймати рішення про активи (майно) товариства та інституційних інвесторів, а тому відповідні дії директора ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест" на загальних зборах учасників Товариства 07.05.2013 суд визнав перевищенням своїх повноважень та такими, що суперечать вимогам Закону України "Про інститути спільного інвестування (пайові та корпоративні інвестиційні фонди)".

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2017 оскаржуване рішення скасовано та прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірний Іпотечний договір укладений з дотриманням вимог цивільного законодавства щодо його форми та змісту, підписаний представниками сторін в межах їх повноважень, підписи яких скріплені печатками юридичних осіб, волевиявлення учасників правочину відповідало їх внутрішній волі, а сам правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Товариством після укладення спірного правочину вчинялись дії щодо його схвалення, зокрема: зборами учасників Товариства були прийняті рішення від 17.12.2013 про передачу в наступну іпотеку нерухомого майна, яке є предметом Іпотечного договору; також Товариством укладались договори страхування нерухомого майна, яке є предметом Іпотечного договору та сплачувались страхові суми; сторонами було укладено додатковий договір до Іпотечного договору, що, відповідно, свідчить про прийняття Товариством до виконання спірного договору.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, Товариство звернулось до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2017, а рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2017 залишити в силі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що при прийнятті оскаржуваної постанови судом апеляційної інстанції було порушено приписи Закону України "Про інститути спільного інвестування (пайові та корпоративні інвестиційні фонди)", статей 62, 65 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статті 92 ЦК України.

Прокуратура подала відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваної постанови, просить залишити її без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Ощадбанк подав відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваної постанови, просить залишити її без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Банк подав відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваної постанови, просить залишити її без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи Прокурора, пояснення представників сторін та третьої особи, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Приймаючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції встановив таке.

23.05.2013 Банком як позичальником та Ощадбанком як позикодавецем укладено договір кредитної лінії № 280 (далі - Кредитний договір).

Відповідно до пункту 2.1 Кредитного договору Ощадбанк зобов'язався надати на умовах цього договору, а Банк зобов'язався отримати, належним чином використовувати та повернути в передбачені цим договором строки кредит, сплатити проценти та інші платежі за користування кредитом у порядку і на умовах, визначених цим договором.

Пунктами 2.2, 2.3 Кредитного договору сторони погодили, що кредит надається у вигляді відновлюваної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з остаточним терміном повернення не пізніше 21.11.2014 та максимальним лімітом кредитування в розмірі 300 000 000,00 грн.

23.05.2013 у забезпечення виконання кредитних зобов'язань Банком по кредитному договору Ощадбанком як іпотекодержателем та Товариством як іпотекодавецем укладено Іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 711.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.4 Іпотечного договору іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов'язання передав в іпотеку, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі, предмет іпотеки, що належить іпотекодавцю на праві власності, а саме: нежилий будинок, загальною площею 2 590,8 м2, який знаходиться у м. Києві по вул. Саксаганського, буд. 115а, вартістю 144 015 000,00 грн., визначеною за взаємною згодою сторін.

Згідно з пунктом 1.2 Іпотечного договору право власності іпотекодавця на предмет іпотеки підтверджується договором купівлі-продажу нежилого будинку, укладеним між іпотекодавцем та позичальником від 03.05.2006, актом прийому-передачі від 03.05.2006 до договору купівлі-продажу, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності виданим Державним реєстратором державним нотаріусом Шостої київської нотаріальної контори від 20.05.2013 № 3669754. Право власності на вказаний предмет іпотеки зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об'єкту нерухомості майна № 0.

Пунктом 11.1 Іпотечного договору передбачено, що договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами, скріплення їх підписів печатками сторін (за наявності) та нотаріального посвідчення і діє до виконання зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі.

Причиною виникнення спору в даній справі стало питання наявності чи відсутності підстав для визнання Іпотечного договору недійсним.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Для визнання оспорюваного договору недійсним позивач має довести за допомогою належних засобів доказування, що договір суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявленню сторін, на момент укладення договору свідомо існує об'єктивна неможливість настання правового результату, а також, що внаслідок його укладення порушені права позивача.

З урахуванням викладеного недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Зі змісту оспорюваного договору апеляційним судом встановлено, що за своєю правовою природою укладений договір є договором іпотеки, як один із видів забезпечувальних договорів.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Відповідно до частини другої статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку" предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Іпотечний договір підписаний від імені Ощадбанку головою правління Подрєзовим С.О., який діяв на підставі Статуту, та від імені Товариства як власника майна та іпотекодавця Іпотечний договір підписаний генеральним директором Коломійцем О.М., який діяв на підставі Статуту.

Відповідно до пункту 1.4 Статуту Товариства, затвердженого загальними зборами учасників Товариства (протокол від 09.11.2012 № 16/12), учасником товариства є ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест", яке діє від власного імені за рахунок та в інтересах Пайового венчурного інвестиційного фонду недиверсифікованого виду закритого типу "Капітал".

Пунктами 7.3, 7.6 Статуту Товариства передбачено, що товариство є власником майна, набутого на підставах, не заборонених законом. Товариство здійснює володіння, користування і розпорядження своїм майном у відповідності з цілями та напрямками своєї діяльності. Товариство може самостійно продавати, передавати безкоштовно, обмінювати, заставляти, передавати в оренду юридичним особам і громадянам належні йому будинки, споруди, приміщення, транспортні засоби, засоби виробництва та інші матеріальні цінності, відчужувати їх іншими способами.

Відповідно до пункту 11.1 Статуту Товариства виконавчим органом товариства, який здійснює керівництво його поточною та оперативною діяльністю є дирекція на чолі з генеральним директором.

Генеральний директор згідно з пунктом 11.5 Статуту без довіреності діє від імені товариства, представляє інтереси з усіх питань діяльності товариства в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, як на Україні, так і за кордоном. Генеральний директор не має права без погодження з загальними зборами учасників розпоряджатись майном товариства, в тому числі наданням його у заставу та інше.

Рішенням загальних зборів учасників Товариства, оформленим протоколом від 07.05.2013 № 04/13, вирішено надати згоду на надання в заставу нежитлового приміщення загальною площею 2 590,8 м2, що знаходиться за адресою: вул. Саксаганського, 115 А та належить Товариству на праві власності, з метою виступити майновим поручителем по зобов'язаннях Банку, які виникнуть при підписанні договору відновлювальної кредитної лінії між Ощаднбанком та Банком. У зв'язку з цим загальними зборами учасників було уповноважено генерального директора Товариства Коломійця О.М. на здійснення всіх необхідних дій та підписання усіх необхідних документів, пов'язаних з наданням у заставу майна та укладенням договору іпотеки.

На вказаних зборах учасників Товариства від єдиного його учасника - ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест", діяв директор ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест" - Бондаренко О.В. (призначений на посаду на підставі рішення від 29.08.2006 загальних зборів акціонерів ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест" протокол № 4/1 та наказу від 01.09.2006 № 24-К).

Як на одну з підстав визнання недійсним Іпотечного договору, а саме, що договір від імені Товариства підписано директором з перевищенням своїх повноважень, Товариство посилалось на те, що рішенням господарського суду міста Києва від 28.05.2015, залишеним у силі постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.04.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 06.07.2016 у справі № 910/8438/15-г, було визнано недійсними рішення загальних зборів учасників ТОВ "Капітал Інвест ЛТД" від 07.05.2013, оформлене протоколом № 04/13.

При цьому апеляційним судом встановлено, що постановою Верховного Суду України від 01.02.2017 заяву Ощадбанку було задоволено, рішення господарського суду міста Києва від 28.05.2015, постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.04.2016 та постанову Вищого господарського суду України від 06.07.2016 у справі №910/8438/15-г скасовано, а провадження у справі № 910/8438/15-г припинено у зв'язку з непідвідомчістю даного спору господарському суду.

Таким чином, рішення загальних зборів учасників Товариства, оформлене протоколом від 07.05.2013 № 04/13, є правомірним та в судовому порядку не визнане недійсним.

Крім того, Товариства посилалось на те, що засновником та учасником Товариства є ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест", яке діє в інтересах Пайового венчурного інвестиційного фонду недиверсифікованого виду закритого типу "Капітал", тому директор ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест", який на загальних зборах учасників Товариства від 07.05.2013 діяв від імені засновника, був обмеженим у своїх правах, а для прийняття рішення про передачу майна в заставу та уповноваження директора Товариства на укладення спірного правочину слід було отримати погодження Наглядової ради ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест". Оскільки такого погодження не було, то, на думку Товариства, директор ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест", діючи від імені останнього як учасника Товариства, на загальних зборах перевищив свої повноваження, закріплені Статутом ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест". Відповідно і генеральний директор Товариства не мав жодних делегованих та погоджених повноважень на підписання Іпотечного договору.

Вказані посилання визнані апеляційним судом такими, що фактично зводяться до дослідження питання правомірності прийнятих загальними зборами Товариства рішень, оформлених протоколом від 07.05.2013 № 04/13, що не є предметом розгляду у даній справі. Відповідно до положень цивільного законодавства діє принцип легітимності рішень органів управління юридичної особи, тобто зазначені рішення вважаються такими, що відповідають закону, якщо судом не буде встановлено інше. Оскільки Товариством не надано доказів визнання недійсними рішень загальних зборів учасників Товариства, оформлених протоколом від 07.05.2013 № 04/13, та враховуючи що у справі №910/8438/15-г, в якій предметом розгляду була саме недійсність вказаного рішення загальних зборів, Верховним Судом України була прийнята постанова від 01.02.2017, якою провадження у справі №910/8438/15-г було припинено, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність посилань на порушення, допущені при прийнятті рішень загальними зборами учасників Товариства 07.05.2013.

Водночас щодо обмежень повноважень директора ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест", на які посилалось Товариство у заяві про зміну підстави позову, апеляційним судом встановлено, що згідно з пунктом 9.1 Статуту ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест" виконавчим органом товариства, який здійснює управління поточною діяльністю товариства, є директор.

Відповідно до пункту 9.4 Статуту ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест" директор виконує функції, покладені на нього як на керівника підприємства, згідно із законодавством України та укладеним з ним трудовим контрактом, у тому числі, серед іншого, директор представляє інтереси ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест" перед третіми особами, розпоряджається майном та грошовими коштами товариства з урахуванням обмежень, встановлених цим Статутом. Директор у процесі виконання своїх функцій має право без довіреності виконувати усі дії від імені ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест", у межах своєї компетенції згідно із Статутом.

Тобто з положень Статуту ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест" не вбачається, що директор ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест" обмежений у праві представляти інтереси товариства перед третіми особами, в тому числі під час реалізації ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест" корпоративних прав учасника у створених юридичних осіб. Обмеження у повноваженнях директора в частині розпорядження майна, які були встановлені Статутом ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест", стосувались розпорядження майном саме ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест". Однак при проведені загальних зборів учасників Товариства, на яких директор ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест" діяв як представник учасника Товариства, вирішувалось питання про передачу в іпотеку (тобто вчинялись дії щодо розпорядження) майна саме Товариства, а не майна ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест".

Відповідно до статті 115 ЦК України господарське товариство є власником майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Тобто предмет іпотеки - нежилий будинок, загальною площею 2 590,8 м2, який знаходиться у м. Києві по вул. Саксаганського, буд. 115а, на момент укладення спірного договору був власністю Товариства, а не власністю його засновника ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест", оскільки засновник товариства володіє лише корпоративними правами створеного ним товариства.

Що ж до посилань Товариства на те, що нерухоме майно відноситься до активів інституту спільного інвестування, то вони визнані апеляційним господарським судом необґрунтованими, оскільки відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про інститути спільного інвестування (пайові та корпоративні інвестиційні фонди)" (в редакції яка була чинною на момент укладення спірного правочину) активами інституту спільного інвестування є сукупність майна, корпоративних прав та вимог, сформована за рахунок коштів спільного інвестування

Згідно з частиною першою статті 23 вказаного Закону активи пайового інвестиційного фонду належать інвесторам на праві спільної часткової власності, перебувають в управлінні компанії з управління активами та обліковуються останньою окремо від результатів її господарської діяльності.

Статтею 23 Закону України "Про інститути спільного інвестування (пайові та корпоративні інвестиційні фонди)" передбачено, що нерухоме майно, яке становить активи пайового інвестиційного фонду, реєструється в установленому порядку на ім'я компанії з управління активами з обов'язковим зазначенням реквізитів такого пайового інвестиційного фонду. Компанія з управління активами є розпорядником цього нерухомого майна. Укладаючи договори за рахунок активів пайового інвестиційного фонду, компанія з управління активами діє від свого імені, з обов'язковим зазначенням в таких договорах реквізитів такого пайового інвестиційного фонду.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про інститути спільного інвестування (пайові та корпоративні інвестиційні фонди)" діяльність компанії з управління активами може бути обмежена у випадках, передбачених законом.

Компанія з управління активами під час провадження діяльності з управління активами інституту спільного інвестування не має права, зокрема, використовувати активи інституту спільного інвестування для забезпечення виконання зобов'язань, виникнення яких не пов'язане з функціонуванням відповідного інституту спільного інвестування.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що нерухоме майно буде вважатись активом пайового інвестиційного фонду виключно, якщо таке буде зареєстроване на ім'я компанії з управління активами з обов'язковим зазначенням реквізитів такого пайового інвестиційного фонду. Однак, нерухоме майно - предмет іпотеки було зареєстроване не за ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест", а було зареєстроване на праві приватної власності за Товариством, яке набуло його згідно з договором купівлі-продажу. Спірне нерухоме майно обліковувалось на балансі Товариства, що також підтверджується випискою з балансу від 16.05.2013 № 45.

З огляду на викладене та враховуючи, що нерухоме майно - нежилий будинок, загальною площею 2 590,8 м2, який знаходиться у м. Києві по вул. Саксаганського, буд. 115а, предмет іпотеки належав на праві власності Товариству, то саме йому як власнику даного майна належать всі правомочності щодо володіння, користування та розпорядження даним майном. При цьому Товариство є самостійною юридичною особою, створеною згідно з ЦК України та Законом України "Про господарські товариства", діє на підставі власного Статуту, а не на підставі Статуту ПАТ "Компанія з управління активами адміністратор пенсійного фонду "Брокбізнесінвест", тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що порядок діяльності Товариства, питання управління його господарською діяльністю регулюються Статутом Товариства, ЦК України та Законом України "Про господарські товариства", а не Законом України "Про інститути спільного інвестування (пайові та корпоративні інвестиційні фонди)".

Згідно з пунктом 11.5 Статуту Товариства генеральний директор не має права без погодження з загальними зборами учасників розпоряджатись майном товариства, в тому числі наданням його у заставу та інше.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до частини першої статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

З огляду на приписи статей 92, 203, 215, 237 та 244 ЦК України договір, укладений від імені юридичної особи її виконавчим органом (директором) з третьою особою, може бути визнаний недійсним з підстав порушення цим органом установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, якщо відповідні обмеження існували на момент укладення оспорюваного договору.

Для третьої особи, яка уклала договір з юридичною особою, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. Разом з тим частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень. Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 у справі № 6-62цс16.

Враховуючи те, що під час укладення спірного правочину повноваження директора Товариства підтверджувались наданими Статутом та рішенням загальних зборів учасників Товариства, оформленим протоколом від 07.05.2013 № 04/13, щодо якого (рішення загальних зборів учасників) відповідно до чинного законодавства діє принцип правомірності, то суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у Ощадбанку на момент укладення договору не було жодних правових підстав ставити під сумнів повноваження директора Товариства на підписання Іпотечного договору. А відтак Товариством не доведено, що Ощадбанк як контрагент за іпотечним договором діяв недобросовісно та нерозумно, що разом із обставинами перевищення повноважень директором Товариства могло б бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Крім того, відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним.

Апеляційним судом встановлено, що Товариством після укладення спірного правочину вчинялись дії щодо його схвалення, зокрема: зборами учасників Товариства були прийняті рішення від 17.12.2013 про передачу в наступну іпотеку нерухомого майна, яке є предметом спірного іпотечного договору; також позивачем укладались договори страхування нерухомого майна, яке є предметом спірного іпотечного договору, та сплачувались страхові суми; сторонами було укладено додатковий договір до спірного іпотечного договору, що, відповідно, свідчить про прийняття Товариством до виконання спірного договору.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання в касаційній скарзі на те, що при прийнятті оскаржуваної постанови судом апеляційної інстанції було порушено приписи Закону України "Про інститути спільного інвестування (пайові та корпоративні інвестиційні фонди)", статей 62, 65 ГК України та статті 92 ЦК України, не приймаються Касаційним господарським судом, оскільки спростовуються викладеними доводами суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки апеляційним судом було прийнято постанову з дотриманням норм процесуального права, що надає підстави залишити її без змін.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін постанову суду апеляційної інстанції, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Капітал Інвест ЛТД" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2017 у справі № 910/14970/15 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов

Суддя В. Селіваненко