Суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 905/102/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Катеринчук Л.Й. - головуючий, Пєсков В.Г., Погребняк В.Я.

за участі секретаря судового засідання Сліпчук Н.В.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Мега-Металскло",

представник - адвокат Апонащенко С.С.

відповідач - Приватне підприємство "Астон",

представник - Пархоменко В.І.

розглянув касаційну скаргу Приватного підприємства "Астон"

на постанову Донецького апеляційного господарського суду

від 12.09.2017

у складі колегії суддів: Попков Д.О. (головуючий), Чернота Л.Ф., Зубченко І.В.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега-Металскло"

про стягнення 497 137, 87 грн.

ПРОЦЕДУРА КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ

1. Ухвалою Вищого господарського суду України від 21.11.2017 у справі №905/102/17 прийнято до провадження касаційну скаргу Приватного підприємства "Астон" на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 12.09.2017 та призначено її розгляд у судовому засіданні на 12.12.2017.

2. 22.01.2018, за наслідком проведеного автоматизованого розподілу справи, оформленого протоколом від 11.01.2018, справа №905/102/17 прийнята до провадження у Верховному Суді в складі колегії суддів: Катеринчук Л.Й. - головуючий, Пєсков В.Г., Погребняк В.Я., відкрито касаційне провадження та призначено її розгляд в судовому засіданні на 20.02.2018 о 10 год. 00 хв. з повідомленням учасників провадження про дату, час та місце розгляду справи, відмовлено у задоволенні заяви відповідача про зупинення виконання постанови Донецького апеляційного господарського суду від 12.09.2017 у справі №905/102/17.

3. Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Мега-Металскло" 11.12.2017 подав відзив на касаційну скаргу відповідача - Приватного підприємства "Астон".

4. На розгляд суду касаційної інстанції винесено проблему застосування норм матеріального права - статей 530, 625, 693 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та норм процесуального права - статей 22, 33, 43, 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в редакції Закону України №1798-ХІІ від 06.11.1991 до внесення змін Законом України №2147-VІІI від 03.10.2017.

ПРОВАДЖЕННЯ У СУДАХ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Короткий зміст позовних вимог

5. 17.03.2014 Товариство з обмеженою відповідальністю "Мега-Металскло" (далі - ТОВ "Мега-Металскло", позивач) звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Приватного підприємства "Астон" (далі - ПП "Астон", відповідач) про стягнення заборгованості за договором №16-07-12 від 16.07.2012, а саме 300 003, 82 грн. основного боргу, 10 343, 53 грн. - 3% річних та 4 336, 16 грн. пені.

5.1. Ухвалою Господарського суду Донецької області від 11.04.2014 порушено провадження у справі №905/2448/14 за позовом ТОВ "Мега-Металскло" до ПП "Астон" про стягнення заборгованості за договором поставки, однак, вона була втрачена до закінчення судового розгляду у зв'язку з проведенням на території Донецької області антитерористичної операції; ухвалою Господарського суду Донецької області від 14.01.2016 позивачу відмовлено у відновлення втраченої справи №905/2448/14.

6. 28.12.2016 поштовим відправленням ТОВ "Мега-Металскло" повторно звернулося до Господарського суду Донецької області з позовом до ПП "Астон" про стягнення заборгованості за договором №16-07-12 від 16.07.2012, а саме 300 003, 82 грн. основного боргу з урахуванням інфляції, 10 343, 53 грн. - 3% річних, 4 336, 16 грн. пені.

6.1. Позовна заява мотивована тим, що відповідач не виконав зобов'язань з оплати поставленого позивачем товару за договором №16-07-12 від 16.07.2012 відповідно до видаткових накладних №РН-0000020 від 18.07.2012, №РН-0000021 від 20.07.2012, №РН-22 від 01.02.2013, №РН-30/1 від 19.02.2013, №РН-44 від 21.03.2013, №РН-147 від 29.11.2013, №РН-149 від 05.12.2013, прострочених в оплаті (повністю чи частково) станом на 17.03.2014 (дата подання позивачем первісної позовної заяви).

7. За наслідком автоматизованого розподілу справи між суддями 11.01.2017 позовна заява передана для розгляду судді Левшині Г.В., яка ухвалою суду від 12.01.2017 прийняла її до розгляду та порушила провадження у справі №905/102/17.

7.1. Відповідно до протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів від 10.03.2017, справа №905/102/17 передана на розгляд колегії суддів: Левшина Г.В. (головуючий), Тарапата С.С., Сковородіна О.М.; в подальшому склад Господарського суду Донецької області для розгляду справи №905/102/17 неодноразово змінювався в автоматизованому порядку.

7.2. 01.06.2017, на підставі проведення повторного автоматичного розподілу справи, оформленого протоколом від 01.06.2017, для розгляду справи №905/102/17 визначено колегію суддів: Левшина Г.В. - головуючий, Матюхін В.І., Чорненька І.К.

8. 12.05.2017 позивач звернувся з клопотанням про збільшення позовних вимог, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором №16-07-12 від 16.07.2012 на суму 440 996, 64 грн., в тому числі 326 594, 58 грн. основного боргу, 12 146, 37 грн. інфляційних втрат, 18 273, 62 грн. - 3% річних та 83 952, 08 грн. пені, а також судові витрати.

9. 01.06.2017 позивачем подано до місцевого господарського суду уточнення позовних вимог, згідно з яким позивач збільшив розмір заявлених позовних вимог за договором поставки до 497 137, 87 грн. та просив стягнути з відповідача 326 594, 58 грн. основного боргу, 12 137, 27 грн. інфляційних втрат, 18 318, 62 грн. - 3% річних та 140 086, 82 грн. пені, у зв'язку з проведенням сторонами спору звірки взаємних розрахунків на вимогу суду. Зазначені уточнення прийнято судом та розглянуто спір, виходячи із заявлених позивачем позовних вимог на загальну суму 497 137, 87 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

10. 22.06.2017 Господарський суд Донецької області у складі колегії суддів: Левшина Г.В. (головуючий), Матюхін В.І., Чорненька І.К. відмовив у задоволенні позову та стягнув з позивача на користь Державного бюджету України судовий збір на суму 1 133, 76 грн., що підлягав до сплати позивачем у зв'язку із збільшенням позовних вимог.

10.1. Судом встановлено укладення між сторонами спору договору №16-07-12 від 16.07.2012 (далі - Договір), за умовами якого позивач, як постачальник, зобов'язався поставити відповідачу, як покупцю, продукцію відповідно до специфікацій, що є невід'ємною частиною Договору, а покупець зобов'язався її прийняти та оплатити; поставка партії продукції погоджується за кількістю перед поставкою на підставі письмової заявки покупця; кількість та номенклатура продукції визначається сторонами додатково та вказується у відповідних специфікаціях, ціна на продукцію вказується у специфікаціях; договір діє з моменту його підписання та до повного взаєморозрахунку між сторонами (пункти 1.1., 2.1., 3.1., 5.1., 11.5. Договору).

10.2. Судом встановлено, що на виконання умов договору №16-07-12 від 16.07.2012 сторонами підписано специфікації №1 від 18.07.2012 - №100 від 24.11.2014, в яких погоджено найменування товару, його кількість та ціну, а також строк та місце поставки (СРТ (склад ПП "Астон" м. Краматорськ) Інкотермс 2000), умови оплати (100% передоплати).

10.3. Судом встановлено, що пунктами 6.1., 6.2. договору сторони погодили здійснення розрахунку за поставлену продукцію в національній валюті України шляхом безготівкового розрахунку на поточний рахунок продавця; умови оплати узгоджуються у відповідних специфікаціях; відповідно до специфікацій №1 від 18.07.2012 - №100 від 21.11.2014 до Договору, поставка продукції відбувається на умовах попередньої оплати в розмірі 100%.

10.4. Суд першої інстанції дійшов висновку, що сторонами спору в договірному порядку узгоджено порядок оплати за поставлений товар шляхом здійснення покупцем попередньої оплати на користь постачальника; при цьому, умовами договору №16-07-12 від 16.07.2012 сторонами не встановлено певного строку здійснення відповідачем-покупцем попередньої оплати на користь позивача-постачальника.

10.5. Судом встановлено, що відповідно до видаткових накладних за період з 18.07.2012 по 24.12.2014 на виконання договору №16-07-12 від 16.07.2012 позивачем поставлено товар на загальну суму 8 624 662, 58 грн., за який відповідач розрахувався з позивачем частково на суму 8 298 068 грн. Отже, неоплаченою є вартість поставки товару на суму 326 594, 58 грн. на підставі видаткових накладних №РН-0000020 від 18.07.2012, №РН-0000021 від 20.07.2012, №РН-22 від 01.02.2013, №РН-30/1 від 19.02.2013, №РН-44 від 21.03.2013, №РН-147 від 29.11.2013, №РН-149 від 05.12.2013, яка відповідає ціні позову за основним боргом у даній справі.

10.6. Судом встановлено, що позивачем на підтвердження факту звернення до відповідача щодо проведення розрахунку за Договором поставки надано вимогу №2 від 27.02.2017 про сплату боргу на суму 28 663, 60 грн., яку судом першої інстанції оцінено як неналежний доказ у справі, оскільки зазначена сума основного боргу за спірним договором поставки виникла за інший період, ніж заборгованість, про стягнення якої заявлено позивачем у позовній заяві.

11. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення основного боргу на суму попередньої оплати в розмірі 326 594, 58 грн., суд першої інстанції виходив із встановлених обставин погодження сторонами спору здійснення розрахунку за поставлений товар в порядку 100% передоплати та недоведення позивачем належними та достатніми доказами факту направлення відповідачу вимоги про сплату попередньої оплати за товар, поставлений відповідно до специфікацій на спірну суму, що в цілому спростовує доводи позивача-постачальника про наявність у відповідача-покупця заборгованості за спірним договором поставки.

12. Судом відхилено доводи позивача про виникнення у відповідача обов'язку з оплати за поставлений позивачем товар у день його прийняття з огляду на визначений сторонами порядок розрахунку за договором поставки саме шляхом передоплати. При цьому суд зазначив, що нездійснення її покупцем може мати наслідком відмову продавця від виконання зобов'язань з поставки, однак, не надає продавцю право вимагати від покупця виконання зобов'язання зі сплати попередньої оплати, оскільки такі дії покупця мали б наслідком порушення принципу вільного волевиявлення сторін при укладенні цивільно-правового договору.

13. Зважаючи на відсутність підстав для стягнення з відповідача-покупця основного боргу за недоведеністю позовних вимог, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача нарахованих на суму попередньої оплати 12 137, 27 грн. інфляційних втрат, 18 318, 62 грн. - 3% річних та 140 086, 82 грн. пені, а також не розглядав заявлену відповідачем вимогу про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

14. 12.09.2017 Донецький апеляційний господарський суд апеляційну скаргу ТОВ "Мега-Металскло" задовольнив частково, рішення Господарського суду Донецької області від 22.06.2017 скасував в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ПП "Астон" основного боргу за договором №16-07-12 від 16.07.2012 на суму 326 594, 58 грн., інфляційних втрат на суму 8 835, 99 грн. та 3% річних на суму 7 271, 02 грн. та виклав резолютивну частину рішення в такій редакції:

"1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега-Металскло", м. Костянтинівка Донецької області до Приватного підприємства "Астон", м. Краматорськ Донецької області задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Астон" (84300, Донецька обл., місто Краматорськ, вул. Орджонікідзе, буд. 2В, ідентифікаційний код 31054936) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега-Металскло" (85102, Донецька обл., місто Костянтинівка, пр. Ломоносова, буд.142, кв. 60, ідентифікаційний код 34626813) основного боргу за договором №16-07-12 від 16.07.2012 в сумі 326 594, 57 грн., інфляційних втрат в сумі 8 835, 99 грн., 3% річних в сумі 7 271, 02 грн. та судовий збір в сумі 6 225, 86 грн.

3. У задоволені решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега-Металскло" (85102, Донецька обл., місто Костянтинівка, пр. Ломоносова, буд.142, кв. 60, ідентифікаційний код 34626813) на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 1 133, 76 грн".

15. Апеляційний суд розглянув доводи апеляційної скарги позивача про неврахування судом першої інстанції при розгляді справи наданих позивачем вимоги №7 від 18.02.2014 та вимоги №2 від 27.02.2017, з доказами їх направлення відповідачу, на підтвердження факту пред'явлення до відповідача вимоги про оплату за поставку товару на загальну суму 326 594, 58 грн., а також про неправильне застосування судом першої інстанції статей 538, 693 ЦК України.

16. Спростовуючи доводи відповідача про неправомірність звернення позивача до суду з повторним позовом 28.12.2016 у справі №905/102/15 з посиланням на обставини здійснення Господарським судом Донецької області провадження у справі №905/2448/14 у спорі між тими ж самими сторонами, щодо того ж предмета позову та з тих же підстав, що згідно з пунктом 2 частини 1 статті 81 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017, є підставою для залишення повторно поданого позову у справі №905/102/15 без розгляду, суд апеляційної інстанції зазначив про таке.

16.1. Апеляційним судом встановлено, що з первісним позовом позивач звернувся 17.03.2014 до Господарського суду Донецької області, який порушив провадження у справі №905/2448/14, однак, на стадії розгляду зазначена справа була втрачена у зв'язку з проведенням на території Донецької області антитерористичної операції; при цьому, ухвалою місцевого господарського суду від 14.01.2016 позивачу було відмовлено у відновленні втраченої справи №905/2448/14.

16.2. Отже, звернення позивача 28.12.2016 до суду першої інстанції з позовними вимогами, тотожними ціні первісно поданого позову 17.03.2014, за яким було порушено провадження у справі №905/2448/14, однак, не завершене прийняттям рішення по суті спору у зв'язку з втратою матеріалів справи не з вини позивача, за висновками апеляційного суду є належним способом захисту позивачем своїх прав в межах строку позовної даності на пред'явлення позову до відповідача про стягнення заборгованості.

17. Повторно переглядаючи справу, апеляційний суд погодився з встановленням судом першої інстанції фактичних обставин укладення між сторонами спору Договору поставки №16-07-12 від 16.07.2012, на виконання якого позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 8 624 662, 57 грн. відповідно до видаткових накладних за період з 18.07.2012 по 24.12.2014, інших товаросупровідних документів та платіжних доручень про оплату, а відповідачем здійснено його часткову оплату на суму 8 298 068 грн. Отже, неоплаченою залишилася вартість поставки товару на суму 326 594, 57 грн., що підтверджується долученим до матеріалів справи та підписаним сторонами актом звірки взаєморозрахунків станом на 13.05.2017.

17.1. Апеляційним судом встановлено, що в матеріалах справи наявні направлені позивачем на адресу відповідача вимоги №7 від 18.02.2014 та №2 від 27.02.2017 про оплату боргу відповідно на суму 297 931 грн. та на суму 28 663, 60 грн. (т. 5, а.с. 63, 64). Однак, відповідач не виконав зобов'язань із внесення позивачу попередньої оплати за поставлений товар за видатковими накладними №РН-0000020 від 18.07.2012, №РН-0000021 від 20.07.2012, №РН-22 від 01.02.2013, №РН-30/1 від 19.02.2013, №РН-44 від 21.03.2013, №РН-147 від 29.11.2013, №РН-149 від 05.12.2013, що стало підставою для звернення постачальника до суду з позовом про стягнення з покупця заборгованості за спірним договором поставки.

17.2. Апеляційним судом відхилено доводи позивача про неприйняття судом першої інстанції вимог №7 від 18.02.2014 та №2 від 27.02.2014, як належних доказів, пред'явлення позивачем вимоги до відповідача про внесення попередньої оплати за поставлений товар, зважаючи на те, що такі вимоги не стосуються оплати поставок товару за видатковими накладними, якими обґрунтовано позовні вимоги.

18. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 326 594, 57 грн., апеляційний суд виходив з того, що відповідач не мав правових підстав для ухилення від виконання обов'язку з повної та своєчасної оплати товару, фактично поставленого позивачем за видатковими накладними №РН-180 від 03.11.2014, №РН-183 від 05.11.2014, №РН-190 від 21.11.2014, №РН-192 від 10.12.2014, №РН-195 від 24.12.2014 на загальну суму 326 594, 57 грн., і прийнятого відповідачем без зауважень.

18.1. Апеляційний суд зазначив, що факт отримання відповідачем товару унеможливлює здійснення його оплати в порядку попередньої оплати, не зважаючи на пред'явлення позивачем вимог щодо оплати в порядку частини 2 статті 530 ЦК України, а, відтак, оплата вартості поставленого відповідачу товару може бути тільки наступною, тобто здійснюватися за фактом поставки. При цьому, апеляційний суд дійшов висновку, що першим днем прострочення оплати необхідно вважати наступний день після підписання кожної видаткової накладної, з чим пов'язується момент прийняття товару. Також апеляційний суд відхилив висновки суду першої інстанції про неможливість грошового стягнення за фактично поставлений товар, які суд першої інстанції мотивував принципом свободи укладення договору, що визначав 100% попередню оплату, зіславшись на те, що своїми діями з прийняття товару без попередньої оплати, без повідомлення про прийняття такого товару на відповідальне зберігання, сторони фактично змінили умови договору щодо розрахунків за поставлене в межах даного договору.

19. Перевіривши розрахунки позовних вимог з урахуванням їх збільшення та уточнення, а також враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд апеляційної інстанції встановив, що позивачем при розрахунку заборгованості відповідача за поставлений товар не було враховано дня, в якому була здійснена оплата (повна або часткова).

19.1. Апеляційний суд дійшов висновку, що зважаючи на обставини звернення позивача до суду з первісною позовною заявою 17.03.2014, за якою порушено провадження у справі, що була в подальшому втрачена з незалежних від позивача причин, та положення статей 257, 261 ЦК України, дотримання строку позовної давності зі стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені за видатковими накладними №РН-0000020 від 18.07.2012, №РН-0000021 від 20.07.2012, №РН-22 від 01.02.2013, №РН-30/1 від 19.02.201, №РН-44 від 21.03.2013, №РН-147 від 29.11.2013, №РН-149 від 05.12.2013 має визначатись щодо дати звернення позивача з первісним позовом - 17.03.2014. При цьому, дотримання строку позовної давності зі стягнення заявлених сум нарахувань за видатковими накладними №РН-127 від 25.10.2013, №РН-180 від 03.11.2014, №РН-183 від 05.11.2014, №РН-190 від 21.11.2014, №РН-192 від 10.12.2014, №РН-195 від 24.12.2014 має визначатися щодо дати звернення позивача із завою про збільшення позовних вимог - 12.05.2017.

19.2. Апеляційним судом встановлено, що зазначені дати (17.03.2014 та 12.05.2017) визначають кінець періоду, в межах якого щодо відповідної суми нарахувань - за один день (для 3% річних та пені) та за один місяць (для інфляційної індексації) можливе стягнення із дотриманням строку давності - за попередні три роки для інфляційної індексації та один рік для пені (стаття 258 ЦК України) до дня звернення до суду, при цьому, початок такого періоду відповідно до статті 261 ЦК України співпадає з першим днем прострочення оплати за кожною видатковою накладною.

19.3. Розглядаючи позов в частині нарахування продавцем покупцю на суму невиконаного грошового зобов'язання 18 318, 62 грн. - 3% річних та 12 137, 27 грн. - інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції, здійснивши власний арифметичний перерахунок заявлених позивачем до стягнення сум із застосуванням наслідків спливу позовної давності за заявою відповідача, дійшов висновку про їх обґрунтованість в частині нарахування 8 835, 99 грн. інфляційних втрат та 7 271, 02 грн. - 3% річних.

20. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення пені, апеляційний суд виходив з положень статті 258 ЦК України про обмеження позовних вимог щодо стягнення пені спеціальним строком позовної давності в один рік та її нарахування в межах строку у шість місяців від дня, коли зобов'язання з оплати поставки мало бути виконано, тоді як позивачем розраховано пеню поза межами строку позовної давності (17.03.2011 - для первісних позовних вимог та 12.05.2017 - для збільшених позовних вимог).

УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ В КАСАЦІЙНОМУ СУДІ

Доводи скаржника (відповідача у справі)

21. Скаржник доводив, що суд апеляційної інстанції безпідставно задовольнив позов про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений позивачем товар, з посиланням на те, що продавцем не пред'являлася вимога до покупця щодо внесення попередньої оплати за поставлений товар, а, відтак, в покупця не виникло зобов'язання з оплати товару на момент звернення продавця до суду з позовом.

22. Скаржник доводив помилковість висновків суду апеляційної інстанції про наявність у відповідача заборгованості з оплати за поставлений товар на суму 326 594, 58 грн., так як спірна сума боргу не заявлялася позивачем до стягнення з відповідача при зверненні до суду з первісним позовом у березні 2014 року, а була заявлена позивачем у травні 2017 року шляхом збільшення позовних вимог, пред'явлених до відповідача повторно у грудні 2016 року, що в цілому не відповідає порядку збільшення розміру позовних вимог позивачем відповідно до частини 4 статті 22 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017. Скаржник вважає, що такі процесуальні дії позивача слід вважати пред'явленням позивачем нового позову в межах існуючого позовного провадження.

23. Скаржник просить суд касаційної інстанції скасувати постанову суду апеляційної інстанції від 12.09.2017 в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу за договором поставки, а також інфляційних втрат та 3% річних, в решті оскаржувану постанову залишити без змін.

Доводи інших учасників справи

24. Позивач у відзиві на касаційну скаргу від 11.12.2017 погодився з висновками апеляційного суду про часткове задоволення позову, зазначив про повноту дослідження судом апеляційної інстанції фактичних обставин справи та відповідність його висновків нормам матеріального права, що підлягали застосуванню до спірних правовідносин, у зв'язку з чим просив залишити оскаржувану постанову апеляційного суду без змін, а касаційну скаргу відповідача без задоволення. Позивач доводив, що відповідач прийняв поставлений товар без будь-яких зауважень, однак, не здійснив його повної оплати, у зв'язку з чим утворилася заборгованість за договором поставки, що є предметом спору у даній справі.

НОРМИ ПРАВА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ

25. Цивільний кодекс України

Стаття 526 - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 525 - одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частини 1, 2 статті 530 - якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 610 - порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 611 - у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3).

Частини 1, 3 статті 549 - неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 статті 625 - боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частини 1, 2 статті 712 - за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частини 1, 3 статті 692 - покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Частина 1 статті 693 - якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

26. Господарський процесуальний кодекс України в редакції Закону України №1798-ХІІ від 06.11.1991

Стаття 43. Оцінка доказів - господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Стаття 101 - межі перегляду справи в апеляційній інстанції - у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

А.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

27. Виходячи з меж розгляду справи в суді касаційної інстанції, відповідно до статті 300 ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, Суд вважає неприйнятними доводи скаржника про необґрунтування позивачем належними доказами наявності у відповідача заборгованості за поставлений товар на спірну суму з посиланням на обставини здійснення сторонами спору заліку зустрічних однорідних вимог станом на 13.05.2017 та оплати поставки частинами у 2012 - 2013 роках. Апеляційним судом оцінено надані позивачем первинні документи (специфікації та видаткові накладні) як такі, що підтверджують факт поставки позивачем товару відповідачу на загальну суму 8 624 662, 57 грн., зобов'язання щодо оплати якого на суму 326 594, 58 грн. відповідач не виконав, та спростовано доводи відповідача про ненастання строку оплати поставленого товару, з огляду на встановлені обставини фактичного прийняття відповідачем поставленого товару, що зумовлює обов'язок його оплати відповідно до частини 1 статті 692 ЦК України.

27.1. Разом з тим, Суд вважає прийнятною касаційну скаргу відповідача щодо доводів про помилкове застосування судом апеляційної інстанції положень статей 530, 625, 692 ЦК України та статті 22 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017.

А.2. Щодо застосування норм матеріального та процесуального права

28. Спірні правовідносини за первісним позовом виникли між позивачем-продавцем та відповідачем-покупцем на підставі договору поставки, до яких відповідно до частини 2 статті 712 ЦК України застосовуються загальні положення про купівлю-продаж.

28.1. З аналізу норм статей 526, 530, 610, 625, 692, 712 ЦК України вбачається, що на підставі договору поставки у покупця виникає обов'язок оплатити продавцеві повну ціну переданого товару у строк (термін), зокрема, встановлений договором, якому відповідає право продавця вимагати таку оплату та сплату процентів за користування чужими грошовими коштами, а також сплату неустойки у разі прострочення покупця.

28.2. В силу положень частини 1 статті 692 ЦК України, обов'язок покупця з оплати товару виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Отже, покупець зобов'язаний розрахуватися з продавцем (постачальником) за придбаний (поставлений) товар з моменту його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі №925/1332/12, з висновками якої погоджується Суд.

28.3 Відповідно до частини 3 статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживати правом в інших формах. Отже, сторона договору поставки, яка прийняла поставлений товар на виконання такого договору, не повідомивши протилежну сторону про прийняття товару на відповідальне зберігання, не вправі відмовитись від виконання зобов'язань з розрахунку за отриманий товар, незважаючи на те, що умовами договору поставки передбачалась 100% передоплата товару, оскільки протилежне матиме наслідки зловживання правом з боку одержувача товару.

29. Частиною 4 статті 22 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017, до прийняття рішення у справі позивачу надано процесуальне право на збільшення розміру позовних вимог, під яким слід розуміти збільшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. У разі прийняття судом зміни позову у бік збільшення кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої судом вирішується спір.

А.3. Мотиви відхилення доводів касаційної скарги відповідача

30. Доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права при визначенні моменту виникнення у покупця (відповідача) обов'язку з оплати вартості поставленого продавцем (позивачем) товару, що полягало в неповній оцінці апеляційним судом встановлених ним обставин справи в їх сукупності, а зокрема, визначеного Договором поставки порядку розрахунків сторін спору за поставку товару, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

30.1. Апеляційним судом встановлено, що позивачем здійснено поставку товару відповідачу на загальну суму 8 624 662, 57 грн. відповідно до видаткових накладних за період з 18.07.2012 по 24.12.2014, інших товаросупровідних документів та платіжних доручень про оплату, яку відповідачем прийнято без зауважень та оплачено частково на суму 8 298 068 грн. При цьому, неоплаченою залишилася вартість поставки товару на суму 326 594, 58 грн., що підтверджується підписаним сторонами актом звірки взаєморозрахунків станом на 13.05.2017.

30.2. Отже, суд апеляційної інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення статті 692 ЦК України щодо обов'язку відповідача-покупця сплатити на користь позивача-продавця вартість товару в розмірі 326 594, 58 грн. за фактом його дійсної поставки та дійшов обґрунтованого висновку про незастосування до договірних зобов'язань сторін спору положень статті 693 ЦК України щодо розрахунків за поставку товару в порядку попередньої оплати, яка може бути внесена покупцем лише до фактичного передання постачальником товару покупцю.

31. Доводи відповідача про безпідставність прийняття судом апеляційної інстанції зміни позивачем позову в сторону збільшення заявленої до стягнення суми основного боргу та нарахованих на неї інфляційних втрат, 3% річних та пені до суми в розмірі 440 996, 64 грн., а в подальшому до 497 137, 87 грн., з посиланням на те, що позивач не збільшував позовних вимог при розгляді господарським судом його первісного позову про стягнення 300 003, 82 грн., який не було завершено у зв'язку із втратою справи з незалежних від позивача причин, колегія суддів Верховного Суду вважає необґрунтованими з огляду на встановлені апеляційним судом обставини реалізації позивачем права на захист своїх прав шляхом звернення до суду з позовом повторно в межах даної справи, під час розгляду якого позивач не був позбавлений можливості реалізувати своє процесуальне право на збільшення позовних вимог до прийняття судом рішення по суті спору в порядку частини 4 статті 22 ГПК України в редакції до 15.12.2017.

Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

32. Суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги Приватного підприємства "Астон" без задоволення та залишення без змін постанови Донецького апеляційного господарського суду від 12.09.2017 у справі №905/102/17 як такої, що ухвалена з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В. Судові витрати

33. У зв'язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги та залишенні без змін судового рішення, прийнятого по суті спору, Суд покладає на відповідача витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись статтями 308, 309, 315 ГПК України в редакції Закону України №2147-VІІI від 03.10.2017, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного підприємства "Астон" залишити без задоволення.

2. Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 12.09.2017 у справі №905/102/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.Й. Катеринчук

Судді В.Г. Пєсков

В.Я. Погребняк