ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2018 Справа № 917/23/18

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», вул. Б.Хмельницького, 6, м. Київ, 01001

до Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго», вул. Старий Поділ, 5, м. Полтава, 36022

про стягнення 548708,87 грн.

Суддя Киричук О.А.

Секретар судового засідання Тертична О.О.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1Я дов. № 14-65 від 14.04.2017 року

від відповідача: ОСОБА_2, дов. № 10-75/1863 від 08.02.2018 року

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» про стягнення 95 713,00 грн - 6% річних та 452 995,87 грн інфляційних за несвоєчасну оплату за виданим векселем від 04.05.2000 № 0328.

29.01.2018 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позов.

21.02.2018 від позивача надійшла відповідь на відзив.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідач прострочив оплату простого векселя Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» № 0328 на загальну суму 1000000 грн., внаслідок чого позивач нарахував інфляційні втрати та 6% річних.

Відповідач проти позову заперечує посилаючись на те, що позивачем неправильно встановлений перебіг строку оплати векселів, а тому розмір нарахованих до стягнення 6% річних є меншим, надаючи контррозрахунок, а також на те, що відсоткова ставка повинна бути вказана у векселі відповідно до ст. 5 Уніфікованого закону, при відсутності такої вказівки вважається ненаписаною, та на відсутність підстав для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення інфляційних втрат, оскільки вексельне законодавство не передбачає таких стягнень.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд встановив:

24 квітня 2000 року Український кредитний банк та НАК «Нафтогаз України» уклали договір №Т-102/042000, відповідно до умов якого сторони здійснюють обмін рівноцінних цінних паперів, а саме векселів, зазначених у ст. 2 цього договору, на умовах визначених цим договором.

Згідно з п.2.1 цього договору, банк зобовязується передати підприємству у власність векселі, перелік яких зазначений у додатку №1, який є невідємною частиною цього договору, загальною номінальною вартістю 66 715 946,15 грн. Векселі передаються з бланковим індосаментом протягом 10 банківських днів з моменту укладення цього договору.

Відповідно до пунктів 36-45 додатку №1 до договору №Т-102/042000 від 24.04.2000 року, передачі за цим договором підлягав, зокрема, вексель № 0328.

04.05.2000 року сторонами зазначеного вище договору (Український кредитний банк та НАК «Нафтогаз України») підписано акт приймання-передачі векселів до договору №Т-102/042000 від 24.04.2000 року, відповідно до якого позивачу передано вексель № 0328, зі строком погашення по предявленню, але не раніше 01.01.2015 року.

Таким чином, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є законним держателем простого векселя № 0328 на суму 1 000 000,00 грн., випущеного відкритим акціонерним товариством «Полтаваобленерго», зі строком платежу по предявленню, але не раніше 01 січня 2015 року, що не заперечується відповідачем.

За даним векселем Публічне акціонерне товариство «Полтаваобленерго» зобовязалося заплатити проти цього векселя Українському кредитному банку, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», чи його наказу 1 000 000,00 грн.

Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» на звороті векселя проставлено бланковий індосамент на предявника «Платити наказу: без обороту на мене», який підписаний головою правління, головним бухгалтером та скріплений печаткою.

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» із листом №26-1262/1.2-15 від 20.02.2015 року, згідно якого пропонувало оплатити векселі, у тому числі і вексель № 0328 до 12-00 години 24 лютого 2015 року. У листі зазначено, що у разі неоплати векселів у відповідності з чинним законодавством по векселях буде вчинено протест у неплатежі.

Вказаний лист направлений на адресу відповідача цінним листом 21.02.2015 року, що підтверджується фіскальним чеком № та описом вкладення у цінний лист. Як свідчать дані поштового повідомлення про вручення поштового відправлення з номером штрихкодового ідентифікатора 900, лист отриманий ПАТ «Полтаваобленерго» 26.02.2015 року.

Позивач звернувся до державного нотаріуса Полтавської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 з листом №26-1352/1.2-15 від 24.02.2015 року про опротестування векселя у неплатежі.

Розпискою від 26.02.2015 року про передачу векселів на опротестування державний нотаріус Полтавської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 отримала 10 векселів на загальну суму 10000000 грн., в тому числі вексель № 0328 на суму 1000000 грн.

26.02.2015 року державний нотаріус Полтавської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 звернулась до відповідача телеграмою із пропозицією до 14 години 26 лютого 2015 року здійснити оплату векселів або повідомити нотаріуса про відмову вчинити такі дії.

У звязку із невиконанням вказаної вимоги відповідачем, державним нотаріусом Полтавської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 видано акт № 1-127 від 26.02.2015 року про протест простого векселя № 0328.

Актом приймання-передачі від 26.02.2015 року державний нотаріус Полтавської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 передала позивачу 10 векселів та 10 актів про протест векселя про неоплату, в тому числі і щодо векселя № 0328.

05.03.2015 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 із листом № 26-1591/1.2-15 від 05.03.2015 року про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за вказаними векселями на загальну суму 10000000грн., в тому числі і векселя № 0328. на суму 1000000грн.

05.03.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 видано виконавчий напис про стягнення з відповідача заборгованості на суму 1000 000 грн., зареєстрований в реєстрі за № 365 від 05.03.2015 року.

За даними розрахунку позивача та відповідно до платіжного доручення № 593688 від 30.09.2016 року на суму 10000000 грн., копія якого надана відповідачем, борг за векселем № 0328 в сумі 1000000 грн. погашений в повному обсязі.

Із посиланням на ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач заявив до стягнення з відповідача 452 995,87 грн. інфляційних нарахувань та 95 713,00 6% річних, передбачених п. 2 ст. 48 Конвенції, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі.

При вирішенні спору по суті суд приймає до уваги наступне.

Відносини, повязані з обігом векселів в Україні, регулюються Конвенцією, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (надалі «Уніфікований закон», з урахуванням застережень, передбачених у додатку II до неї), Конвенцією про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Конвенцією про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів (підписані в Женеві 07.06.1930 року), а також Законами України «Про обіг векселів в Україні» від 05.04.2001 року (ст. 2 якого містить застереження стосовно дії окремих положень Уніфікованого закону на території України), «Про цінні папери та фондовий ринок» від 23.02.2006 року, «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі» від 06.07.1999 року, «Про приєднання України до Женевської Конвенції 1930 року про врегулюванню деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі» від 06.07.1999 року , «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів» від 06.07.1999 року у редакції, чинній на момент виникнення та існування спірних правовідносин.

Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» визначено, що вексель - це цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобовязання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Відповідно до Уніфікованого закону, позивач є законним векселедержателем, а відповідач є векселедавцем.

Статтею 78 Уніфікованого закону встановлено, що векселедавець простого векселя зобовязаний так само, як акцептант за переказним векселем.

Відповідно до ст. 33 Уніфікованого закону, переказний вексель може бути виданий зі строком по предявленні.

Стаття 34 Уніфікованого закону передбачає, що переказний вексель строком по предявленні підлягає оплаті при його предявленні. Трасант може встановити, що переказний вексель зі строком платежу по предявленні не може бути предявленим до платежу раніше визначеної дати.

Згідно з абз. 4 п. 7 постанови пленуму Верховного Суду України від 8 червня 2007 року №5 «Про деякі питання практики розгляду спорів, повязаних з обігом векселів», якщо останній індосамент є бланковим або на предявника (тобто в ньому не зазначено особу, що отримує вексель), законним векселедержателем такого векселя вважається особа, у якої вексель фактично знаходиться. Така особа має всі права за векселем, у тому числі право вимоги платежу за ним.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 08.06.2007, № 5 «Про деякі питання практики розгляду спорів, повязаних з обігом векселів» зазначено, що за вексельним законодавством прямі боржники це - векселедавець простого векселя та акцептант переказного векселя.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 08.06.2007, № 5 «Про деякі питання практики розгляду спорів, повязаних з обігом векселів» зазначено, що вексель має предявлятися до платежу у визначеному в ньому місці, а якщо останнє не було прямо визначено, - за місцем знаходження платника (акцептанта) переказного векселя або за місцем складання простого векселя (статті 2, 76 Уніфікованого закону).

Прямий боржник за векселем зобовязаний довести обґрунтованість своїх заперечень стосовно того, що векселедержатель не предявив йому оригінал векселя або не надав можливості перевірити наявність у встановленому місці та у визначений строк у особи, що предявила вимогу, оригіналу векселя і прав власності на зазначений цінний папір. Векселедержатель може спростувати ці заперечення шляхом надання будь-яких не заборонених законом доказів, у тому числі актів нотаріуса про протест векселя чи про посвідчення факту його предявлення до платежу, а також документів, виданих боржником.

Кредитор, який не спростував заперечення прямого боржника про відсутність належного предявлення векселя до платежу, вважається таким, що прострочив. До такого кредитора застосовуються наслідки, передбачені ст. 613 ЦК України.

Відповідач не заперечує, що вексель № 0328 був предявлений йому для платежу 26.02.2015 року, що підтверджується також актом про протест, складеним державним нотаріусом Полтавської державної нотаріальної контори ОСОБА_3

За ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Зобовязання сплатити за векселем припиняється виконанням, тобто сплатою зобовязаною особою суми вексельного боргу.

Як свідчать матеріали справи, ПАТ «Полтаваобленерго» виконало свої зобовязання з оплати спірного векселя 30.09.2016 року (платіжне доручення № 593688 від 30.09.2016 року).

Згідно з п. 2 абзацу 1 ст. 48 Уніфікованого закону векселедержатель може вимагати від особи, до якої предявив позов, сплати відсотків, нарахованих на вексельну суму.

Заперечення відповідача, приведені у відзиві на позов, про відсутність підстав для застосування до нього 6% річних за відсутності такої вказівки у векселі із посиланням на ст. 5 Уніфікованого закону, визнаються судом необґрунтованими.

Так, стаття 5 Уніфікованого закону передбачає, що у переказному векселі, який підлягає оплаті відразу після предявлення або у визначений строк після предявлення, трасант може обумовити, що на суму, яка підлягає оплаті, будуть нараховуватися відсотки. У будь-якому іншому переказному векселі така умова вважається ненаписаною.

Відсоткова ставка повинна бути вказана у векселі; при відсутності такої вказівки умова вважається ненаписаною.

Разом з тим, ч. 3 ст. 5 Уніфікованого закону передбачає, що такі відсотки нараховуються з дати складання переказного векселя, якщо не зазначено іншої дати.

Між тим, п. 2 ст. 48 Уніфікованого закону встановлено, що держатель може вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, у тому числі, відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу.

У той же час, п. 1 ст. 48 Уніфікованого закону передбачає, що держатель може вимагати від того, до кого він звертається з регресом суму переказного векселя, не акцептовану або не оплачену, з процентами, якщо вони були обумовлені.

Таким чином, у пунктах 1 та 2 ст. 48 Уніфікованого закону передбачені різні відсотки, а саме: - у п. 1 йдеться про відсотки, які можуть бути визначені векселедавцем у векселі відповідно до ст. 5 Уніфікованого закону, та які мають обчислюватись з дати складання векселя; - у п. 2 передбачені відсотки, які нараховуються відповідно до прямої вказівки та в розмірі, визначеному Уніфікованим законом, від дня строку платежу, тобто у разі, коли векселедавець не здійснив оплату векселя у встановлений строк.

Позивачем заявлено до стягнення 95 713,00 грн. відсотків у розмірі шести, нарахованих на суму платежу за векселем 1000000 грн. за період з 25.02.2015 року по 29.09.2016 року, тобто відсотки, передбачені п. 2 ст. 48 Уніфікованого закону.

При перевірці правильності нарахування шести відсотків судом встановлено, що відсутні підстави їх нарахування за 25-26 лютого 2015 року, оскільки надіслана позивачем вимога про оплату векселя отримана 26.02.2015 року (дані поштового повідомлення про вручення поштового відправлення з номером штрихкодового ідентифікатора 900), а також в цей же день вручена телеграма, якою нотаріус пропонував здійснити оплату векселів або повідомити про відмову вчинити такі дії, а також вчинено акт про протест векселя, тому відповідно до ст. 253 ЦК України прострочення виконання зобовязання починається з 27.02.2015 року.

При цьому судом приймається до уваги, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про обіг векселів в Україні», передбачені ст.ст. 48, 49 Уніфікованого закону відсотки на суму векселів, як виданих, так і тих, що підлягають оплаті на території України, нараховуються виходячи з розміру облікової ставки НБУ на день подання позову та від дня настання строку платежу (з дня платежу) до дня подання позову відповідно.

В той же час, розмір відсотків, нарахованих позивачем за відповідний період не перевищує облікової ставки НБУ, яка діяла в цей період.

Таким чином, позовні вимоги в частині шести відсотків є правомірними за період з 27.02.2015 року по 29.09.2016 року в сумі 95 384,24 грн. та підлягають задоволенню в цій частині.

В іншій частині вимоги про стягнення шести відсотків відхиляються за їх безпідставністю.

Також позивачем нараховано та заявлено до стягнення 452995,87 грн. інфляційних втрат за період прострочення з 25.02.2015 року по 30.09.2016 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 48 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, право векселедержателя вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, обмежено наступними сумами: (1) сумою неакцептованого або неоплаченого переказного векселя з відсотками, якщо вони були обумовлені; (2) відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу; (3) витрати, повязані з протестом і пересиланням повідомлень, а також інші витрати. Якщо право регресу використане до настання строку платежу, то з вексельної суми утримуються облікові відсотки. Ці облікові відсотки обчислюються за офіційною обліковою ставкою (банківською ставкою), яка діє на дату використання права регресу за місцем проживання держателя.

Тобто, Уніфікованим законом не передбачено покладення на особу, зобов'язану за векселем, інших платежів, зокрема таких, як збитки від інфляції.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові Верховного Суду України від 03.10.2011 у справі №3-91гс11 (справа №45/211) зазначено, що у разі, якщо спірні правовідносини сторін врегульовано вексельним законодавством, яким не передбачено стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних у разі прострочення виконання вексельного зобовязання за рішенням суду, відсутні підстави для застосування до таких правовідносин частини другої статті 625 ЦК України (інформаційний лист від 24.11.2011 №01-06/1642/2011 «Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 № 01-06/249 «Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів»).

З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 452995,87 грн.

Таким чином, позовні вимоги ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до ПАТ «Полтаваобленерго» підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення шести відсотків у сумі 95 384,24 грн.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України).

За наведеного, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог із покладенням судового збору на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог в порядку п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129 (ч. 1), 232-233, 237-238 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» (м. Полтава вул. Старий Поділ, 5, 36022, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (м. Київ вул. Б.Хмельницького, 6, 01001, ) 95384,24 грн. річних; 1430,78 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині вимог в задоволенні позову відмовити.

4. Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

Повне рішення складено та підписано 12.03.2018 року

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суду Полтавської області протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя Киричук О.А.