Суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2018 року

м. Київ

справа № 916/1726/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Виробничо-комерційної фірми "ЮНА-СЕРВІС" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю

на ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 05.10.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Гладишева Т.Я., судді Савицький Я.Ф., Головей В.М.)

за позовом Науково-виробничого центру "СІГМА" (підприємство у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю)

до Виробничо-комерційної фірми "ЮНА-СЕРВІС" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись у суд з даним позовом, Науково-виробничий центр "СІГМА" (підприємство у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю) (далі - позивач) просив стягнути з Виробничо-комерційної фірми "ЮНА-СЕРВІС" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю (далі - відповідач) 283 792,32 грн. основного боргу, 40 356,34 грн. пені, 4 494,44 грн. три відсотки річних, 21 489,50 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив взяті на себе договірні зобов'язання щодо оплати за отриманий товар, у зв'язку з чим у нього утворився борг, на який було нараховано пеню, три відсотки річних та інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.07.2017 наведену позовну заяву прийнято та порушено провадження у даній справі.

21.09.2017 відповідач звернувся із зустрічним позовом до Науково-виробничого центру "СІГМА" (підприємство у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю) про зобов'язання останнього поставити товар за договором поставки з відстрочкою платежу від 01.01.2008 №200/07, який укладено між сторонами у справі.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.09.2017 зустрічну позовну заяву з доданими до неї документами повернуто без розгляду.

Не погоджуючись з наведеною ухвалою суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції та просив відстрочити йому сплату судового збору за подання скарги до ухвалення рішення у справі.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 05.10.2017 відмовлено Виробничо-комерційній фірмі "ЮНА-СЕРВІС" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору, а апеляційну скаргу з доданими до неї документами повернуто скаржнику.

У касаційній скарзі Виробничо-комерційна фірма "ЮНА-СЕРВІС" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю просить скасувати вище вказану ухвалу суду апеляційної інстанції, а справу передати на розгляд суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів касаційної скарги відповідач посилалася на те, що суд апеляційної інстанції повернув скаргу з тих підстав, що до неї не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, в той час як апеляційна скарга містила клопотання про відстрочення сплати судового збору до ухвалення рішення у справі. При цьому відповідач зазначає, що він не відмовлявся від сплати судового збору, а лише просив суд відстрочити його сплату, у зв'язку з чим вважає, що суд не відстрочивши сплату судового збору позбавив його права на доступ до правосуддя.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржене судове рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Відмовляючи оскарженою ухвалою у задоволенні клопотання Виробничо-комерційної фірми "ЮНА-СЕРВІС" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю про відстрочення сплати судового збору та повертаючи скаргу заявнику, апеляційний суд свій висновок мотивував тим, що відповідач не навів жодних доводів і не надав доказів на підтвердження того, що його майновий стан перешкоджав йому оплатити судовий збір за подання апеляційної скарги у встановлених порядку і розмірі.

Підстави для скасування ухвали суду апеляційної інстанції відсутні з огляду на наступне.

Частиною третьою статті 97 Господарського процесуального кодексу України, у редакції чинній до 15.12.2017, встановлено, що до апеляційної скарги зокрема додаються докази сплати судового збору.

Пунктом 3 частини першої статті 97 наведеного Кодексу встановлено, що апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається апеляційним господарським судом, якщо до скарги не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про судовий збір" враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

За змістом положень статті 8 цього Закону питання про відстрочення судом сплати судового збору з підстав майнового стану сторони вирішується судом в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та обґрунтованості доводів сторони належними і допустимими доказами на підтвердження того, що майновий стан сторони перешкоджає сплаті нею судового збору в установленому порядку і розмірі, а також на засадах рівності всіх учасників судового процесу (в тому числі й органів державної влади) перед законом і судом.

Єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін. Клопотання про відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі. При цьому оскільки статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, отже, в тому числі й органів державної влади, то самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися підставою для звільнення від такої сплати.

Наведена правова позиція закріплена у пункті 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України".

Із доводів, наведених у касаційній скарзі, із оскарженої ухвали суду апеляційної інстанції та із змісту поданого клопотання про відстрочення від сплати судового збору не вбачається, що це клопотання містило доводи і до нього було подано докази на підтвердження того, що майновий стан заявника перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції про те, що відповідач не навівши жодних доводів і не подавши відповідних доказів на підтвердження того, що його майновий стан перешкоджав сплаті ним судового збору у встановлених порядку і розмірі, а тому відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача про відстрочення сплати судового збору, у зв'язку з чим скарга підлягає поверненню, є законним та обґрунтованим.

Заявник касаційної скарги цих висновків не спростував.

Отже суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні клопотання про відстрочення судового збору і повернення апеляційної скарги.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності оскарженої ухвали суду апеляційної інстанції.

Доводи заявника касаційної скарги про те, що він не відмовлявся від сплати судового збору, а лише просив суд його відстрочити, у зв'язку з чим суд не відстрочивши сплату судового збору позбавив його права на доступ до правосуддя, є безпідставними та висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскарженої ухвали немає.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 3 пункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за розгляд касаційної скарги у справі належить покласти на заявника касаційної скарги.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Виробничо-комерційної фірми "ЮНА-СЕРВІС" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю залишити без задоволення, а ухвалу Одеського апеляційного господарського суду від 05.10.2017 у справі Господарського суду Одеської області №916/1726/17, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов