КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2018 р. Справа№ 910/19860/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Мартюк А.І.

при секретарі Вінницькій Т.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Симканич В.П. адвокат за договором від 19.01.2018;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Закарпатської митниці ДФС

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 (повне рішення складено 18.12.2017)

у справі №910/19860/17 (головуючий суддя Трофименко Т.Ю.)

За позовом Державного підприємства "Бродівське лісове господарство"

до Закарпатської митниці ДФС (відповідач-1) та Державної казначейської служби України (відповідач-2)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" філія "Центр транспортної логістики"

про стягнення 195 425,40 грн

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Бродівське лісове господарство" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Закарпатської митниці ДФС (далі - відповідач-1) та Державної казначейської служби України (далі - відповідач-2) про стягнення 195 425,40 грн. шкоди, заподіяної внаслідок неправомірної бездіяльності Закарпатської митниці ДФС.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що дії відповідача-1 по затриманню вантажу на станції є неправомірними та такими, що фактично призвели до завдання позивачу збитків, що полягають в оплаті Публічному акціонерному товариству "Українська залізниця" додаткових зборів в сумі 195 425,40 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/19860/17 позовні вимоги задоволені повністю. Стягнуто з рахунків Державного бюджету України (Державна казначейська служба України 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, будинок 6, ) на користь Державного підприємства "Бродівське лісове господарство" (80602, Львівська обл., Бродівський район, місто Броди, вул. Низька, будинок 15, ) шкоду в сумі 195 425,40 грн., заподіяну внаслідок неправомірної поведінки Закарпатської митниці ДФС (88000, Закарпатська обл., місто Ужгород, вул. Собранецька, будинок 20, ) та витрати з оплати послуг адвоката у розмірі 15 000 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням Закарпатська митниця ДФС 22.12.2017 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявність та розмір шкоди, яка виникла внаслідок дій Закарпатської митниці, матеріали справи не вказують на наявність причинно-наслідкового зв'язку між діями Закарпатської митниці по забезпеченню здійснення митного контролю та сплатою перевізнику (ПАТ "Укрзалізниця") плати за надані послуги перевезення, матеріали справи не дозволяють ідентифікувати період часу за який підрозділом ПАТ "Укрзалізниця" виставлено вимогу щодо сплати коштів. Також скаржник наголосив, що місцевим господарським судом порушено норми процесуального права, зокрема вважає, що справу розглянуто з порушенням правил підсудності, що є обов'язковою підставою для скасування. На думку відповідча-1, належним відповідачем-2 у справі є Головне управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області. Крім цього, вважає завищеним розмір витрат на оплату послуг адвоката.

10.01.2018 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Київського апеляційного господарського суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

29.01.2018 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2018 призначено розгляд справи на 28.02.2018.

12.02.2018 третьою особою подані письмові пояснення, у яких вона просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Представники відповідачів і третьої особи у судове засідання не з'явились. Про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином повідомлені про дату та час судового засідання.

Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Статтями 269, 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду встановила наступне.

10.05.2016 року між Державним підприємством "Бродівське лісове господарство", як продавцем, та Фірмою "Пізец ГмбХ", покупцем, було укладено Контракт № 7-2016 BR, згідно п. 1 якого продавець продає, а покупець купує на умовах DAP (Інкотермс в редакції 2010) деревину паливну породи сосна. Товар завантажений у залізничні піввагони.

Кількість товару по даному Контракту становить 1000 куб.м., а саме деревина паливна породи сосна 1000 куб.м. (п. 2.1. Контракту).

На виконання вимог вказаного контракту позивач здійснив завантаження лісопродукції - 20 травня 2016 року вагоном № 96396643 та здійснив замитнення згідно ВМД № 209050000/2016/001557.

Організація перевезень товару у вказаному вагоні здійснювалась Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" у відповідності до договору № 2230/1234-2012 від 28.12.2012, відповідно до п.1.1 (в редакції додаткової угоди №3 від 01.12.2015р.) якого виконавець зобов'язується за плату і за рахунок замовника виконати або організувати виконання визначених цим договором послуг, пов'язаних з організацією внутрішніх та міжнародних перевезень вантажів у власних на піввагонах.

У п. 9.1 вказаного договору (в редакції додаткової угоди № 3 від 01.12.2015р.) наведено, що останній набирає чинності з дати його підписання та діє до 31.12.2016р., а в частині проведення розрахунків за надані послуги, пов'язані з перевезенням вантажів - до повного здійснення розрахунків.

Вказаний вагон пройшов замитнення на Львівській митниці ДФС та був направлений для транспортування деревини за маршрутом Броди-Батьово 20 травня 2016 року.

Проте, вагон не пройшов митного огляду та був затриманий Закарпатською митницею ДФС на станції Батьово.

За доводами позивача, дії відповідача-1 по затриманню вантажу у вагоні на станції є неправомірними та такими, що фактично призвели до завдання заявнику збитків, що полягають в оплаті Публічному акціонерному товариству "Українська залізниця" додаткових зборів в сумі 195 425,40 грн.

На підтвердження вказаних доводів позивач посилається на те, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 року по справі №813/2237/16 було визнано протиправною бездіяльність Закарпатської митниці ДФС щодо затримки залізничних вагонів та зобов'язано Закарпатську митницю ДФС завершити митні формальності щодо пропуску через митний кордон України. В тому числі і щодо залізничного вагону №96396643.

Вищенаведені обставини слугували підставою звернення із даним позовом до господарського суду.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги є доведеними і обґрунтованими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За змістом ст.1 Господарського процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Стаття 56 Конституції України проголошує право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Дане положення Основного Закону України реалізується нормами статті 1173 ЦК України, якими закріплено спеціальний випадок відшкодування шкоди, що має певні особливості порівняно з загальними правилами про деліктну відповідальність.

Отже, зазначеною правовою нормою встановлено відповідальність за завдання шкоди особливим суб'єктом, здійснення ним особливих функцій, тощо.

Суб'єктом відповідальності за даною статтею є держава, Автономна Республіка Крим, орган місцевого самоврядування, які відшкодовують шкоду, завдану безпосереднім заподіювачем шкоди - органом державної влади, органом Автономної Республіки Крим та органом місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової та немайнової (моральної) шкоди наведено, зокрема, у статтях 1166, 1167, 1173 ЦК України.

Так, відповідно ч. 1 ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю, зокрема, органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів.

На відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальна норма статті 1173 Цивільного кодексу України допускає можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.

Отже для відшкодування шкоди за правилами ст. 1173 ЦК України необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті 1173 ЦК України завдана шкода відшкодовується в повному обсязі;

в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

При цьому, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача, і є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За таких обставин, саме на позивача покладається обов'язок довести обґрунтованість своїх вимог, а саме наявність шкоди, протиправність поведінки її заподіювача та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою, і для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності вищезазначених ознак складу цивільного правопорушення, які необхідні для відшкодування шкоди в порядку ст. 1173 Цивільного кодексу України, тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ДП "Бродівське лісове господарство" на виконання вимог вищезгаданого контракту здійснило завантаження лісопродукції - 20 травня 2016 року вагоном № 96396643 та здійснено замитнення згідно ВМД № 209050000/2016/001557.

Організація перевезень товару у вказаному вагоні здійснювалась Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" у відповідності до договору № 2230/1234-2012 від 28.12.2012.

Вказаний вагон пройшов замитнення на Львівській митниці ДФС та був направлений для транспортування деревини за маршрутом Броди-Батьово 20 травня 2016 року.

Проте, вагон не пройшов митного огляду та був затриманий Закарпатською митницею ДФС на станції Батьово.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2016 року по справі №813/2237/16 за позовом державного підприємства "Самбірське лісове господарство1', державного підприємства "Бродівське лісове господарство", державного підприємства "Буське лісове господарство", державного підприємства "Бібрське лісове господарство", державного підприємства "Турківське лісове господарство", державного підприємства "Дрогобицьке лісове господарство", державного підприємства "Сколівське лісове господарство", державного підприємства "Золочівське лісове господарство" до Закарпатської митниці ДФС, Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії позов задоволено повністю, визнано протиправною бездіяльність Закарпатської митниці ДФС щодо затримки залізничних вагонів та зобов'язано Закарпатську митницю ДФС завершити митні формальності щодо пропуску через митний кордон України. В тому числі і щодо залізничного вагону №96396643.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України (в чинній редакції до 15.12.2017) передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічні норми передбачені також статтею 75 Господарського процесуального кодексу України. (в редакцій чинній з 15.12.12017)

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови № 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013 по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014 по справі №910/11595/13.

Не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013 по справі № 5020-660/2012, від 06.03.2014 по справі № 910/11595/13, від 23.02.2016 по справі № 910/16120/14.

Отже, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що судове рішення по справі № 813/2237/16, яке набрало законної сили, має преюдиційне значення, а встановлені ним обставини повторного доказування не потребують.

В постанові від 02.11.2016 Львівського окружного адміністративного суду по справі №813/2237/16, останнім встановлено, що Закарпатською митницею ДФС не здійснено визначених законом дій для вчинення митних процедур щодо пропуску залізничних вагонів, в тому числі, Державного підприємства "Бродівське лісове господарство" через державний кордон України у строк, встановлений ст. 199 Митного кодексу України.

У зазначеній адміністративній справі також було встановлено, що митне оформлення товару у залізничних вагонах розпочалося з дати, що підтверджена відмітками органу доходів і зборів на вантажно-митних деклараціях, які знаходяться в матеріалах справи.

Тобто, з наведеного вбачається, що у межах провадження по справі №813/2237/16 судом адміністративної юрисдикції було встановлено обставини неправомірної поведінки (бездіяльності) Закарпатської митниці ДФС, які у відповідності до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України (в чинній редакції до 15.12.2017) та ст. 75 Господарського процесуального кодексу України (в чинній редакції після 15.12.2017) повторному доведенню не потребують.

За оцінкою колегії суддів, місцевим господарським судом правомірно не взято до уваги заперечення відповідача-1 проти задоволення позову, зокрема, обставин неправомірної поведінки Закарпатської митниці ДФС, з посиланням на приписи Митного кодексу України.

Між тим, слід відмітити, що наведені заперечення були предметом розгляду у межах адміністративної справи №813/2237/16, та нівелюють преюдиціальності фактів, встановлених судом адміністративної юрисдикції.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з наявних у справі документів, з огляду на затримання вагону, Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця", яке у відповідності до договору №2230/1234-2012 від 28.12.2012 є виконавцем послуг з організації перевезень вантажів, було нарахована вартість додаткових послуг в сумі 195 425,40 грн.

У зв'язку з цим, позивач, згідно платіжного доручення №1173 від 11.05.2017, оплатив залізниці додаткові збори, пов'язані з перевезенням вантажів в сумі 195 425, 40 грн.

Таким чином, враховуючи наведене в сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо належного доказового обґрунтування позивачем розміру збитків, понесених внаслідок затримки відповідачем-1 вагонів.

Крім того, у даному випадку матеріалами справи також підтверджується наявність причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою Закарпатської митниці ДФС та понесеними Державним підприємством "Бродівське лісове господарство" збитками, оскільки фактично додаткові витрати були понесені саме внаслідок затримки вагонів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 35 зазначеного Порядку казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Як вже було зазначено вище за мотивувальною частиною цього судового рішення, стаття 56 Конституції України проголошує право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Дане положення Основного Закону України реалізується нормами статті 1173 Цивільного кодексу України, якими закріплено спеціальний випадок відшкодування шкоди, що має певні особливості порівняно з загальними правилами про деліктну відповідальність.

Отже, зазначеною правовою нормою встановлено відповідальність за завдання шкоди особливим суб'єктом, здійснення ним особливих функцій, тощо.

Суб'єктом відповідальності за даною статтею є держава, Автономна Республіка Крим, орган місцевого самоврядування, які відшкодовують шкоду, завдану безпосереднім заподіювачем шкоди - органом державної влади, органом Автономної Республіки Крим та органом місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Відтак, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає вірним висновок місцевого господарського суду щодо правомірності та обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення з Державного бюджету України шкоди в розмірі 195 425,40 грн., заподіяної внаслідок неправомірної поведінки Закарпатської митниці ДФС. Відповідачами не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження відсутності своєї вини, у зв'язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Посилання скаржника у апеляційній скарзі на те, що місцевим господарським судом дану справу розглянуто з порушенням правил підсудності, що є прямою підставою для скасування судового рішення, оскільки належним відповідачем-2 у справі є Головне управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області, колегія суддів визнає необґрунтованим та такими, що не знайшли свого підтвердження.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що відповідно до ст. 23 ГПК України (у редакції чинній станом на момент прийняття оскарженого рішення, тобто до 15.12.2017), позов може бути подано кількома позивачами чи до кількох відповідачів. Кожний з позивачів або відповідачів щодо іншої сторони виступає в судовому процесі самостійно.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові №6-3014цс16 від 12.04.2017, для правильного застосування до правовідносин сторін норм матеріального права необхідно з'ясувати обставини щодо притягнення як відповідача у справі відповідний орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, без установлення яких ухвалити законне й обґрунтоване рішення неможливо.

Враховуючи викладене, співвідповідачем у справі про стягнення з Державного бюджету України шкоди, завданої органом державної влади, повинен бути відповідний орган Казначейства, який у такій категорії спорів має процесуальний статус співвідповідача не у зв'язку із порушенням ним прав або законних інтересів позивача, а з огляду на особливості виконання рішення суду в даній категорії справ.

Позов у даній справі Державним підприємством "Бродівське лісове господарство" заявлено до Закарпатської митниці ДФС (якого позивачем визначено заподіювачем шкоди) та Державної казначейської служби України, як органу на якого відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (затвердженого постановою КМУ №845 від 03.08.2011 р.) покладено функції зі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди.

За змістом ст. 24 ГПК України (у редакції чинній станом на момент прийняття оскарженого рішення, тобто до 15.12.2017), господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача. Господарський суд, встановивши до прийняття рішення, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, може за згодою позивача, не припиняючи провадження у справі, допустити заміну первісного відповідача належним відповідачем.

Отже для залучення іншого відповідача та/ або заміни неналежного відповідача необхідна наявність наступних обставин: 1) перебування справи в процесі розгляду (до прийняття рішення); 2) наявність підстав для заміни або залучення; 3) наявність клопотання сторони або ініціативи суду; 4) наявність згоди позивача на заміну первісного відповідача належним.

Враховуючи приписи чинного процесуального законодавства, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що вони не містять чи то клопотання позивача про зміну відповідача-2, чи згоди позивача на заміну первісного відповідача-2 на нового відповідача-2, що свідчить, як про відсутність підстав для заміни відповідача-2 - Державної казначейської служби України на іншого відповідача-2 - Головне управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області, так і про безпідставність доводів скаржника, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем у справі.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 15 ГПК України (у редакції чинній станом на момент прийняття оскарженого рішення, тобто до 15.12.2017), справи у спорах, що виникають при виконанні господарських договорів та з інших підстав, а також справи про визнання недійсними актів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням відповідача. Справи у спорах за участю кількох відповідачів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Аналогічні положенням також містяться ст. 27 ГПК України у чинній редакції, станом на момент розгляду у апеляційній інстанції.

Місцезнаходженням Державної казначейської служби України 01601, м.Київ, вул. Бастіонна, 6, що підтверджується наявною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформацією. Отже, даний господарський спір територіально підсудний Господарському суду міста Києва.

Враховуючи вищенаведені обставини та норми процесуального закону спростовуються доводи оскарження відповідача-1 про те, що дану справу розглянуто з порушенням правил підсудності.

Щодо посилань скаржника на необґрунтоване стягнення судом першої інстанції витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 15 000, 00 грн., то колегією суддів вказані доводи визнаються необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 16.01.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017) у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п. п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 21.09.2017 Державним підприємством "Бродівське лісове господарство" та Адвокатським обєднанням "Парпан і партнери" було укладено договір про надання правової допомоги № 17/09/17.

Відповідно до п. 1.1. вказаного договору клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу з підготовки та написання позовної заяви про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 195 425,40 грн., заподіяної внаслідок протиправної бездіяльності Закарпатської митниці ДФС, та здійснення представництва інтересів замовника в Господарському суді м. Києва.

За надання правової допомоги, передбаченої договором, клієнт сплачує Адвокатському об`єднанню гонорар у розмірі 15 000 грн. без ПДВ впродовж 3 (трьох) календарних днів після підписання договору про надання правової допомоги (п. 4.1 договору).

Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 20.09.2018 року (п. 6.1. договору).

Оплата послуг за договором, підтверджується платіжним дорученням від 02.11.2017 № 2864 на суму 15000 грн.

Вказана сума, висновком колегії суддів, є розумною, співмірною з загальною сумою позовних вимог, а тому місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що витрати на адвоката у розмірі 15000 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог.

Доводи, які викладені скаржником у апеляційній скарзі, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі № 910/19860/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, прийнято без порушення норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Закарпатської митниці ДФС залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі № 910/19860/17 - без змін

2. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/19860/17.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05.03.2018.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді М.Г. Чорногуз

А.І. Мартюк