Суд
УХВАЛА

07 березня 2018 року

м. Київ

справа № 910/17394/14

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткач І.В. - головуючий, Мамалуй О.О., Стратієнко Л.В.,

розглянувши заяву Адвокатського об'єднання "Лавринович і Партнери"

про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 27.06.2017

(головуючий - Бакуліна С.В., судді - Поляк О.І., Корсак В.А.)

у справі № 910/17394/14 Господарського суду міста Києва

за позовом Адвокатського об'єднання "Лавринович і Партнери"

до Компанії Свіспорт Інтернешнл Лтд. (Swissport International Ltd.)

про стягнення 319831,51 доларів США, що еквівалентно 4181256,78 грн,

ВСТАНОВИВ:

27 жовтня 2017 року Адвокатське об'єднання "Лавринович і Партнери" звернулось до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 27.06.2017 у справі №910/17394/14 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15.12.2017).

Ухвалою Верховного Суду від 05.02.2018 надано Адвокатському об'єднанню "Лавринович і Партнери" строк для усунення недоліків до 23 лютого 2018 року, оскільки заявником не заявлено клопотання про відновлення пропущеного строку для подання заяви про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 27.06.2017 у справі №910/17394/14 з обґрунтуванням поважності причин пропуску такого строку.

22 лютого 2018 року Адвокатським об'єднанням "Лавринович і Партнери" подано до Верховного Суду клопотання про поновлення строку для подання заяви про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 27.06.2017 у справі №910/17394/14 з додатками на виконання вимог ухвали від 05.02.2018.

Розглянувши наведені заявником у клопотанні про поновлення строку для подання заяви докази та причини в обґрунтування пропуску такого строку, суд визнає їх поважними та вважає за необхідне поновити Адвокатському об'єднанню "Лавринович і Партнери" строк на подання заяви про перегляд постанови у цій справі.

У заяві про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 27.06.2017 у справі №910/17394/14 заявник просить скасувати постанову Вищого господарського суду України від 27.06.2017 та залишити в силі рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2016 і постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2017.

Обговоривши доводи заяви та дослідивши додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку, що подана заява є необґрунтованою та її доводи не підтверджуються доданими до неї матеріалами з таких підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017) заява про перегляд судових рішень господарських судів може бути подана виключно з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Зазначаючи про неоднакове застосування судами касаційної інстанції ст. 901 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 1291 Конституції України, заявник посилається на постанову Вищого господарського суду України від 14.01.2015 у справі №910/9383/13, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 31.01.2013 у справі №2а-4012/09/1770.

Постанова Вищого господарського суду України від 27.06.2017 у справі №910/17394/14, про перегляд якої просить позивач, мотивована таким.

Судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України (ч.ч. 1, 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). Господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов. Рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку встановленому Законом України "Про виконавче провадження" (ч. 1 ст. 45, ч. 1 ст. 115 ГПК України). Судове рішення суду першої інстанції, є одним з видів правових актів індивідуальної дії і згідно з ст. 85 ГПК України пов'язано з набранням останнім законної сили, а не з самим лише фактом його прийняття, оскільки в останньому випадку воно не є обов'язковим до виконання. Надаючи юридичну оцінку встановленим судами обставинам справи, суд касаційної інстанції виходив з того, що підставою для виплати відповідачем позивачу додаткової винагороди є конкретний результат - прийняття повного остаточного зобов'язального судового рішення судом першої інстанції або судом апеляційної інстанції, яке визначеним сторонами способом вплине на обсяг прав та обов'язків замовника - збереже за останнім право власності на частку в статутному капіталі товариства. Оскільки судами не встановлено обставин, які б засвідчували, що рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2014 у справі №5011-62/8108-2012 набрало законної сили та відповідач отримав позитивний результат, з досягненням якого сторони обумовили виплату винагороди, суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та відмовляючи у задоволенні позову у справі №910/17394/14, виходив з того, що обставини, необхідні для виплати відповідачем позивачу додаткової винагороди, не настали.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу заявника, що у постанові Вищого господарського суду України від 27.06.2017 у справі №910/17394/14, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції не застосовував статтю 901 Цивільного кодексу України.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов у справі №910/9383/13, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що за договорами про надання послуг, до яких належить спірний договір, оплачується не сам результат певної діяльності, а вчинені виконавцем дії, факт виконання яких з боку відповідача за первісним позовом (виконавцем) суди встановили на підставі зібраних у справі та оцінених у сукупності доказів. У цій справі, судами попередніх інстанцій встановлено, що деякі послуги, визначені умовами договору про надання юридичних послуг не були надані відповідачем належним чином у зв'язку з невиконанням позивачем свого обов'язку щодо надання відповідних документів. Неможливість досягнення виконавцем кінцевого результату, визначеного умовами договору про надання юридичних послуг, у вигляді стягнення дебіторської заборгованості, зумовлена, по-перше, фактом розірвання вказаного договору, а по-друге, тим, що до розірвання договору виконавець послуг фактично був позбавлений можливості вчиняти будь-які дії стосовно дебітора поза межами справи про банкрутство. Таким чином, враховуючи, що умовами договору про надання юридичних послуг не передбачено строків надання визначених у пункті договору послуг, а кошти отримано виконавцем робіт як оплату виконаних за договором послуг, суд касаційної інстанції погодився з висновком судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічних позовних вимог про зарахування сплаченої суми як повної оплати послуг за договором.

При цьому, судом касаційної інстанції зазначено про те, що такі кошти було набуто за наявності правової підстави, яка на час перерахування коштів не відпала, оскільки договір було розірвано пізніше, а отже, не можуть бути витребувані у відповідача відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України як безпідставно набуте майно.

В ухвалі від 31.01.2013 у справі №2а-1012/09/1770 Вищий адміністративний суд України, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову про стягнення неправомірно використаних коштів, погодився з висновками суддів першої та апеляційної інстанції про те, що оскільки Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності встановлено кількісне (вартісне) обмеження вартості харчування, то відповідно витрачання коштів на харчування більше встановленої межі на один людино-день є нецільовим витрачанням коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Справа №2а-4012/09/1770 має відмінний від справи №910/17394/14 предмет спору, у зв'язку з чим обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, також не можна визнати подібними.

При цьому у справі №2а-4012/09/1770 суд касаційної інстанції керувався ст. 19 Конституції України, статтями 34, 48 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням", Інструкцією про часткове фінансування санаторіїв-профілакторіїв за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, затвердженою постановою правління Фонду від 04 березня 2004 року №19.

Статтею 1291 Конституції України, про неоднакове застосування якої судами касаційної інстанції зазначає заявник, доповнено Конституцію України згідно із Законом України від 02.06.2016 N 1401-VIII. Тобто станом на час прийняття постанови Вищого господарського суду України від 14.01.2015 у справі №910/9383/13 та ухвали Вищого адміністративного суду України від 31.01.2013 у справі 2а-4012/09/1770 такої статті Конституції України ще не існувало.

Верховний Суд враховує твердження заявника про те, що аналогічні положення щодо обов'язковості судових рішень містила ч. 5 ст. 124 Конституції України до внесення змін до Конституції України.

Водночас наведені судові рішення: постанова Вищого господарського суду України від 14.01.2015 у справі №910/9383/13 та ухвала Вищого адміністративного суду України від 31.01.2013 у справі №2а-4012/09/1770 не підтверджують доводів заявника щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах з огляду на наявність різних встановлених обставин та підстав позовних вимог, за інших поданих сторонами та оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийняті відповідні судові рішення про задоволення або відмову у задоволенні позову.

Таким чином, порівняння змісту зазначених вище постанови Вищого господарського суду України, ухвали Вищого адміністративного суду України з постановою Вищого господарського суду України від 27.06.2017 у справі №910/17394/14 не дає підстав для висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Відтак, підстави для відкриття Верховним Судом провадження у справі №910/17394/14 на підставі ст. 11121 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15.12.2017) відсутні.

Постанова Рівненського окружного адміністративного суду від 20.10.2010 у справі 2а-4012/09/1770, на яку також посилається заявник, не є рішенням суду касаційної інстанції.

Частиною 3 ст. 11121 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана заява є необґрунтованою, вирішення питання про допуск справи до провадження здійснюється колегією з трьох суддів у складі судді-доповідача та двох суддів, визначених автоматизованою системою документообігу суду додатково. Провадження відкривається, якщо хоча б один суддя зі складу колегії дійшов висновку про необхідність його відкриття.

Керуючись ст.ст. 234, 235, підпунктом 1 п. 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній з 15.12.2017), ст.ст. 11114, 11116, 11121 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15.12.2017), Суд

УХВАЛИВ:

1. Поновити Адвокатському об'єднанню "Лавринович і Партнери" строк для подання заяви про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 27.06.2017.

2. Відмовити у допуску справи №910/17394/14 до провадження Верховного Суду.

3. Копію ухвали разом із копією заяви надіслати Адвокатському об'єднанню "Лавринович і Партнери".

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Ткач

Судді О. Мамалуй

Л. Стратієнко