ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2018 року м. ОдесаСправа № 916/3282/17

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів В.В. Бєляновського, Т.А. Величко,

розглянувши апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Роздільнянської районної державної адміністрації

на рішення господарського суду Одеської області від 25.01.2018р.

(суддя О.В. Цісельський, м. Одеса, повний текст складено та підписано 26.01.2018р.)

у справі №916/3282/17

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Одеської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком"

до Управління соціального захисту населення Роздільнянської районної державної адміністрації

про стягнення 79 543, 52 грн.,

Справа розглянута на підставі п.10 ст. 270 ГПК України без повідомлення учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Одеської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" звернулося з позовом до Управління соціального захисту населення Роздільнянської районної державної адміністрації про стягнення заборгованості в сумі 79543,52грн. по відшкодуванню витрат за надані телекомунікаційні послуги зв'язку пільговим категоріям громадян в період з 01.01.2016р. по 01.01.2017р.

У відзиві на позов відповідач заперечував проти доводів, викладених в позові, з посиланням на те, що відповідачу не були затверджені бюджетні призначення на 2016 рік на проведення відшкодування пільг за послуги звязку.

Рішенням господарського суду Одеської області від 25.01.2018р. позов задоволено з підстав доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, в позові відмовити, посилаючись на те, що на 2016 рік відповідачу не були затверджені бюджетні призначення, а тому фінансування на відшкодування пільг у вказаний період за надані послуги позивача з місцевого бюджету не відбулось. Одночасно скаржник зазначив, що між ним та позивачем не існувало договірних правовідносин, згідно яких позивач користувався правом на відшкодування телекомунікаційних послуг споживачам. Договір №16 від 25.02.2015р. на відшкодування вартості послуг зв'язку протягом 2015 року за рахунок коштів Державного бюджету діяв до 31.12.2015 року без пролонгації.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу-без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" є оператором телекомунікацій, який надає телекомунікаційні послуги споживачам відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України "Про телекомунікації", Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 295, інших законодавчих актів України.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" у період з січня 2016 року по грудень 2016 року надавало телекомунікаційні послуги на пільгових умовах відповідним категоріям громадян, передбаченим законодавством, на загальну суму 79543,52грн.

Відповідач, в свою чергу, у період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2016 року витрати понесені позивачем внаслідок надання послуг на пільгових умовах визначеним категоріям громадян на загальну суму 79543,52грн. не відшкодував, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив про те, що саме відповідачем має бути компенсована вартість телекомунікаційних послуг, наданих позивачем на пільгових умовах визначеній категорії населення.

Судова колегія апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 63 Закону України "Про телекомунікації" телекомунікаційні послуги (послуги зв'язку) споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Згідно з п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012р. №295 встановлені законами пільги з оплати послуг зв'язку надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня пред'явлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

Пунктами 1,6 ст. 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту тощо.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" виключно законами України визначаються, зокрема, пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання.

Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Право окремих категорій громадян на пільги з оплати телекомунікаційних послуг встановлено Законом України від 22.10.1993р. №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії соціального захисту", Законом України від 28.02.1991р. № 796-ХІІ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Законом України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Законом України від 23.03.2000р. №1584-ІІІ "Про жертви нацистських переслідувань", Законом України від 26.04.2001р. №2402-ІІІ "Про охорону дитинства", Законом України від 24.03.1998р. №203/98-ВР "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

Згідно з п.п. б п. 4 ч. 1 ст. 89 та ст. 102 Бюджетного кодексу України видатки на відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, яким встановлено механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення компенсаційних виплат за вказані пільги окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Враховуючи вищевикладене, чинне законодавство передбачає відшкодування витрат за надані послуги зв'язку пільговим категоріям громадян і при цьому, зобов'язання сторін у даній справі виникають безпосередньо із законів України і не залежать від їх бажання.

Пунктом 2 Постанови №256 визначено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Відповідно до п. 3 Порядку №256 головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення - є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Таким чином, головним розпорядником коштів бюджетного фінансування вищевказаних соціальних пільг в Роздільнянському районі Одеської області є Управління соціального захисту населення Роздільнянської районної державної адміністрації. Отже, саме на відповідача згідно з положеннями законодавства покладено обов'язок щодо здійснення розрахунків з постачальниками послуг, в тому числі і операторами телекомунікацій, за послуги, надані особам, які мають право на відповідні пільги.

Пунктом 5 Порядку №256 визначено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення): зокрема, до 22 числа місяця, що настає за звітним, - щодо пільг з послуг зв'язку, зокрема безпроводового доступу до телекомунікаційної мережі з придбанням відповідних стаціонарних абонентських терміналів.

Відповідно до п.6 Порядку №256 фінансові органи районних держадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення) на підставі актів звіряння, зазначених у пункті 5 цього Порядку, щомісяця готують реєстри нарахованих сум та подають їх Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, управлінням Державної казначейської служби в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі: зокрема, до 25 числа місяця, що настає за звітним, - щодо пільг з послуг зв'язку, зокрема безпроводового доступу до телекомунікаційної мережі з придбанням відповідних стаціонарних абонентських терміналів.

Частиною 1 п.8 Порядку №256 передбачено, що отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державної казначейської служби, для здійснення відповідних видатків. При цьому головні розпорядники коштів у п'ятиденний термін здійснюють розрахунки з постачальниками відповідних послуг (ч.2 п.8 Порядку №256).

Матеріали справи свідчать про те, що позивачем на адресу відповідача направлялись для підписання Акти звіряння розрахунків за період з січня 2016 року по грудень 2016 року на загальну суму 79543,52грн. Вказані акти Управлінням соціального захисту населення Роздільнянської районної державної адміністрації всупереч положенням чинного законодавства, а саме п.5 Порядку №256 не підписані.

У відповідності до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

У відповідності до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач не заперечує щодо самого факту надання позивачем пільг за послуги зв'язку відповідній категорії громадян, як і не спростовує нарахованого позивачем розміру заборгованості з відшкодування нарахування по пільговій категорії громадян за послуги зв'язку в сумі 79543,52грн. Проте, зазначає про відсутність видатків на фінансування пільг з послуг зв'язку за рахунок бюджетних субвенцій.

Згідно з висновком Верховного Суду України від 15.05.2012р. у справі 11/466, з огляду на положення частини другої статті 617 Цивільного кодексу України, частини другої статті 218 Господарського кодексу України та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18 жовтня 2005 року, відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, а тому доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть вважатися підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Отже, відсутність бюджетного фінансування відповідача на проведення відшкодування вартості наданих пільговим категоріям громадян телекомунікаційних послуг та оплату заборгованості не є підставою для його звільнення від виконання зобов'язань зі сплати компенсації пільг.

Чинним законодавством України не передбачена залежність відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обов'язку проведення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається не внаслідок власної недбалості чи власного бажання, а відповідно до вимог Законів України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач, не заперечуючи по суті та не спростовуючи наявності простроченої заборгованості перед позивачем за надані послуги телефонного зв'язку пільговим категоріям населення у період з січня по грудень 2016 року включно, не надав суду належних доказів відшкодування вартості наданих послуг, у зв'язку з чим прострочений борг відповідача перед позивачем в сумі 79543,52грн. обґрунтовано визнано судом першої інстанції таким, що підлягає стягненню.

Щодо доводів скаржника про те, що між сторонами не виникло договірних зобов'язань про відшкодування витрат за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян, колегія суддів зазначає, що чинне законодавство України не передбачає обов'язковості укладення такого договору, оскільки зобов'язання сторін у даній справі виникають безпосередньо з законів України і не залежать від їх волевиявлення.

Крім того, доданий до апеляційної скарги договір №16 від 25.02.2015р. на відшкодування вартості послуг зв'язку протягом 2015 року за рахунок коштів Державного бюджету не приймається судом до уваги з огляду на наступне. Вказаний договір відповідач не надавав до суду першої інстанції. Відповідно до ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Відповідачем не було надано суду доказів неможливості подання вказаного договору до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позову, всебічно, повно та об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи, у зв'язку з чим рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 269,270,273,276,281-284 Господарського процесуального кодексу

України, суд

постановив:

Рішення господарського суду Одеської області від 25.01.2018р. у справі №916/3282/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

ОСОБА_2 ОСОБА_1

Суддя В.В. Бєляновський

Суддя Т.А. Величко