ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.03.2018 Справа № 920/1232/17

За позовом Фізичної особи-підприємця Багнюк Леоніда Івановича, с. Дунаєць

до відповідача Приватного підприємства "Агрофірма "Журавка", с. Журавка

про стягнення 149455,17 грн. за договором перевезення вантажу № 3012/1-Ж

від 30.12.2016

Суддя С.В. Заєць

Представники сторін:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача: не з'явився;

При секретарі судового засідання Чепульській Ю.В.

Суть спору: позивач звернувся з позовом до суду, відповідно до якого просить стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги за договором перевезення вантажу № 3012/1-Ж від 30.12.2016 в розмірі 117608,35 грн., а також 13312,09 грн. інфляційного збільшення, 3113,07 грн. 3% річних та 15421,66 грн. пені за неналежне виконання умов договору.

12.03.2018 позивачем надіслано до суду клопотання від 12.03.2018, в якому останній просить суду провести засідання без участі

Представник позивача в судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, відзив на позовну заяву не подав. Про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Таким чином, враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принцип змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 13 та ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши подані докази, суд встановив:

Як вбачається з матеріалів справи, 30 грудня 2016 року між фізичною особою - підприємцем Багнюк Леонідом Івановичем (позивач, перевізник) та приватним підприємством «Агрофірма «Журавка» (відповідач, замовник) укладено договір перевезення вантажу № 3012/1-Ж.

У відповідності до п. 1.1. договору перевізник бере на себе зобов'язання доставити автомобільним транспортом довірений йому замовником вантаж (згідно з транспортною накладною) з місця відправлення до пункту призначення, які вказуються в додатках до цього Договору, та видати вантаж уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувач), а замовник бере на себе зобов'язання сплатити за перевезення вантажу плату в строк та на умовах, встановлених цим договором або додатками до нього.

Згідно в п. 1.4. Договору надання послуг з перевезення підтверджується підписанням сторонами акту приймання-передачі наданих послуг.

Відповідно до п. 1.5. договору факт прийняття перевізником вантажу для перевезення підтверджується відповідними товарно-транспортними накладними.

Відповідно до п. 4.1. Договору вартість (ціна) послуг з перевезення вантажу, встановлюється в додатковій угоді до договору, що є невід'ємною частиною договору.

Згідно з п.2 Додаткової угоди № 1 до договору від 30.12.2016 сторони погодили, що вартість послуг з перевезення 1-ї тони вантажу за маршрутом, без ПДВ становить 2 (дві) грн. 10 коп.

Пунктом 4.4. договору визначено, що замовник зобов'язаний оплачувати надані послуги протягом 5 (п'яти) робочих днів з дати отримання/підписання Акту виконаних робіт. Оплата здійснюється в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок перевізника.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ним зобов'язання виконані в повному обсязі, проте відповідач договірних зобов'язань не виконав і не здійснив оплати в повному обсязі та в обумовлені в договорі строки отриманих послуг по перевезенню.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до положень ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Згідно ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Також правовідносини сторін регулюються і затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 р. N 363 Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні.

Як вбачається з матеріалів справи на виконання умов договору позивачем було здійснено перевезення вантажу, що підтверджується актами про прийняття - передачу виконаних робіт, зокрема:

- акт прийняття-передачі виконаних робіт № 25 від 16.01.2017 на суму 50831 грн. 76 коп.;

- акт прийняття-передачі виконаних робіт № 35 від 23.01.2017 на суму 116776 грн. 59 коп.

В матеріалах справи відсутні докази, щодо наявності у відповідача претензій щодо якості та кількості виконаних робіт.

Таким чином, позивачем було надано відповідачу послуги по перевезенню вантажів на загальну суму 167608 грн. 35 коп.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем частково оплачено надані послуги на загальну суму 50000 грн. 00 коп. (а.с. 20).

В обґрунтування позову, позивач зазначає, що залишилась не сплачена сума заборгованості, що становить 117608 грн. 35 коп.:

- згідно акту прийняття-передачі виконаних робіт № 25 від 16.01.2017 831 грн. 76 коп.;

- згідно акту прийняття-передачі виконаних робіт № 35 від 23.01.2017 - 116776 грн. 59 коп.

16.11.2017 позивачем направлено на адресу відповідача листа-вимогу ( а.с. 21) з вимогою сплатити заборгованість в сумі 117608 грн. 35 коп.

В матеріалах справи відсутні документи, які свідчать про надання відповідачем відповіді на лист-вимогу.

Доказів про існування спору між сторонами з приводу якості наданих послуг у справі немає, послуги перевезення позивачем належним чином надавалися та прийняті відповідачем без зауважень.

Відповідач не направив суду заперечень проти позову із доказами, які б звільняли його від виконання зобов'язання по оплаті отриманих послуг за перевезення вантажів.

За умовами п. 4.4. договору замовник зобов'язаний оплачувати надані послуги протягом 5 (п'яти) робочих днів з дати отримання/підписання Акту виконаних робіт.

За актом прийняття-передачі виконаних робіт № 25 від 16.01.2017 строк оплати настав 24.01.2017, за актом прийняття-передачі виконаних робіт № 35 від 23.01.2017 - 31.01.2017

Отже, суд приходить до висновку, що на час вирішення спору строк виконання зобов'язання по оплаті послуг перевезення вже є таким, що настав, доказів сплати боргу за позовними вимогами у справі нема.

Заперечень проти доводів та розрахунків позивача відповідач суду не подав, доказів проведення повного розрахунку за позовними вимогами у справу не надано.

Правомірність позовних вимог доведена зібраними у справі доказами, а тому позовні вимоги щодо стягнення суми боргу за наданні послуги підлягають до повного задоволення шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 117608 грн. 35 коп. за перевезення вантажів на підставі договору перевезення вантажу № 3012/1-Ж від 30.12.2016.

В обґрунтування позовних вимог щодо стягнення пені позивач зазначає, що пунктом 5.10 Договору визначено, що за несвоєчасну оплату наданих послуг відповідач платить перевізникові пеню, що обчислюється від вартості неоплачених послуг у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня.

Згідно з вимогами частини 2 статті 193 Господарського кодексу України, порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктами 1, 2 статті 230 Господарського кодексу України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу України, передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» № 2921-ІІІ від 10.01.2002р. визначено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Відповідно до поданого позивачем розрахунку відповідачу нарахована пеня в сумі 15421 грн. 66 коп.

Відповідач контррозрахунку чи обґрунтованого заперечення щодо нарахованої суми суду не надав.

Відповідно до вимог пункту 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

Передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді сплати 3% річних, від простроченої суми не є неустойкою (пенею), зазначені відсотки є не мірою відповідальності, а платою за безпідставний, не погоджений сторонами строк користування чужими грошовими коштами, а тому ці кошти стягуються незалежно від вини боржника та не залежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Не є неустойкою (штрафом, пенею) й застосуванням до простроченої суми грошового зобов'язання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, стягувані у зв'язку з таким застосуванням суми, оскільки вони є відшкодуванням збитків, завданих кредитору, внаслідок зменшення його грошових коштів, через зростання загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу.

Відповідно до поданого позивачем розрахунку загальний розмір нарахованих 3% річних складає 3113 грн. 07 коп., інфляційні нарахування - 13312 грн. 09 коп.

Відповідач контррозрахунку чи аргументованих заперечень щодо здійснених позивачем нарахувань суду не надав.

З огляду на зазначене, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних збитків, 3 % річних та пені за несвоєчасну оплату за надані послуги є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню шляхом стягнення з відповідача 15421 грн. 66 коп. пені, 3113 грн. 07 коп. 3 % річних та 13312 грн. 09 коп. інфляційних втрат.

Згідно ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, оскільки спір виник з вини відповідача, судові витрати покладаються на відповідача повністю і з нього на користь позивача слід стягнути 2241,83 грн. на відшкодування сплаченого судового збору.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ч. 1 ст. 202, ст.ст. 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства «Агрофірма «Журавка» (41041, с. Журавка, Середино-Будський район, Сумська область, ідентифікаційний код 30903248) на користь фізичної особи - підприємця Багнюка Леоніда Івановича (41456, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 117608 грн. 35 коп. боргу за перевезення вантажів, 13312 грн. 09 коп - інфляційних нарахувань, 3113 грн. 07 коп. 3% річних та 2241 грн. 83 коп. на відшкодування сплаченого судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено 16.03.2018 року.

Суддя С.В. Заєць