ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2018 р. Справа № 914/1839/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Матущака О.І.

суддів Кравчук Н.М.

Мирутенка О.Л.

при секретарі судового засідання: Грабовського В.В.

за участю представників сторін від:

позивача: Пилипів Р.О. - за довіреністю від 02.01.2018 р.

відповідача: Чернобай С.С. - представник за довіреністю №2302-вих-389 від 18.01.2018 р.

розглянувши апеляційну скаргу державного підприємства "Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут "Укрзахідпроектреставрація", м. Львів

на рішення господарського суду Львівської області від 18.10.2017 р.

у справі № 914/1839/16

за позовом державного підприємства "Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут "Укрзахідпроектреставрація", м. Львів

до відповідача Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, м. Львів

про визнання недійсним частини договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 18.10.2017 р. (у складі колегії суддів: головуючого судді Горецької З.В., суддів Манюка П.Т., Крупника Р.В.) у справі № 914/1839/16 у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ДП "Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут "Укрзахідпроектреставрація" на користь Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради 1 653,60 грн. відшкодування витрат по сплаті судового збору за розгляд справи в касаційній інстанції.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки орендна плата є ціною, визначеною у договорі, і, відповідно до норм чинного законодавства, є істотною умовою договору, отже правочин не міг би бути вчинений без включення до нього цієї спірної частини договору, тобто орендна плата є умовою, без якої існування правочину є неможливим.

Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та визнати недійсним п.5.1 договору оренди №Г-8822-13 від 17.10.2013 р. в частині встановлення ставки орендної плати « 8». В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що поза увагою місцевого господарського суду залишилась та обставина, що позивач не вимагав визнавати недійсною орендну плату з урахуванням її індексації, яка відповідно до ч.1 ст. 10 Закону України «Про оренду державного і комунального майна» є істотною умовою договору, а про ставку орендної плати, яка застосовується до уже визначеної та проіндексованої орендної плати. Скаржник зазначає, що задоволення позову не має наслідком визнання орендної плати недійсною, а відтак і самого договору; йдеться про завищений розмір орендної плати, який у разі задоволенні позовних вимог буде відповідати вимогам Закону. Апелянт також стверджує, що факт завищення орендної плати встановлений Державною фінансовою інспекцією у Львівській області згідно акту перевірки ревізії фінансово-господарської діяльності №06-25/3 від 01.04.2016, яким визначено різницю між фактично нарахованою орендною платою згідно з умовами договорів та проведеним розрахунком орендної плати із застосуванням орендної плати 2%, як для розміщення науково-дослідної установи за період з 25.06.2010 по 31.12.2015, що складає 2 370 666, 21 грн.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу. в якому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Свої заперечення обґрунтовує тим, що між сторонами було укладено спірний договір та погоджено істотні умови, а відтак, позивач взяв на себе зобов'язання сплачувати орендну плату, визначену договором та на момент підписання проти них не заперечував. Відповідач також зазначає, що під час укладення договору позивачем не стверджувалось, що останній є науковою установою, доказів надання таких документів разом із заявою на укладення договору оренди позивачем не подано.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, рішенням господарського суду Львівської області від 12.09.2016 р. в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 08.11.2016 р. апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення господарського суду Львівської області від 12.09.2016р. скасовано в частині відмови у задоволенні позову повністю. Прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано недійсним п.5.1 договору оренди №Г-8822-13 від 17.10.2013 р. в частині встановлення ставки орендної плати « 8». В решті рішення господарського суду Львівської області від 12.09.2016 р. залишено без змін.

Постановою Вищого Господарського суду України від 06.03.2017 р. у даній справі постанову Львівського апеляційного господарського суду від 08.11.2016 р. та рішення господарського суду Львівської області від 12.09.2016 р. скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

При цьому, Вищий господарський суд зазначив, що визнаючи недійсним спірний пункт договору оренди нерухомого майна комунальної власності в частині визначення орендної плати, суд апеляційної інстанції не встановив та не з'ясував правових наслідків визнання недійсною такої умови, з огляду на її істотність для договорів даного виду, тобто правову долю спірного договору, та чи міг би він бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.

Як підтверджується матеріалами справи, 17.10.2013 р. між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (орендодавець) та державним підприємством «Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут «Укрзахідпроектреставрація» (орендар) укладено договір оренди № Г-8822-13 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщення).

Відповідно до п.п.1.1, 2.1, 4.1, 5.1. 5.2, 5.3, 12.1 вказаного договору, орендодавець на підставі ухвали 11-ї сесії 6-го скликання Львівської міської ради №2338 від 30.05.2013 р., на умовах визначених цим договором зобов'язується передати, а орендар прийняти в строкове платне користування нерухоме майно - нежитлові приміщення загальною площею 1 129,1 кв.м., а саме: приміщення першого поверху - площею 341,2 кв.м., приміщення другого поверху - площею 541,3 кв.м., приміщення мезоніну - площею 171,8 кв.м. та приміщення антресолі - площею 74,8 кв.м., які розташовані в будівлі (літ. А-2) за адресою: м. Львів, пл. Соборна, буд 3а (об'єкт оренди), що знаходиться на балансі Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради (балансоутримувач) і належить територіальній громаді м Львова в особі Львівської міської ради на праві комунальної власності на підставі свідоцтва про право власності № Г-03490 від 12.02.2010 року.

Цільове призначення об'єкта оренди - для виконання проектних робіт.

Термін оренди визначений на 5 років з 17.10.2013 р. до 17.10.2018 р. включно.

Розмір орендної плати за об'єкт оренди визначається відповідно до чинної на час укладення цього договору Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова затвердженою ухвалою Львівської міської ради № 897 від 07.06.2007 року (зі змінами та доповненнями) і складає 32 139,37 грн. без ПДВ за перший місяць оренди з врахуванням індексу інфляції.

Загальна сума річної орендної плати на момент укладення договору без врахування індексу інфляції становить 388 780,00 грн. без ПДВ.

Розмір орендної плати підлягає індексації за відповідний період (місяць, квартал, рік). Орендна плата за кожний наступний місяць визначається коригуванням орендної плати за попередній місяць щодо індексу інфляції за попередній місяць.

Сторони домовились вважати істотною умовою цього договору, що у разі зміни Методики розрахунку орендної плати сторони погоджуються внести відповідні зміни у встановленому законодавством України порядку в частині розміру орендної плати.

Як встановлено місцевим господарським судом, станом на 01.04.2016р. розмір орендної плати з урахуванням індексу інфляції становив 34 407,98 грн.

Проте, позивач з таким розміром орендної плати не погодився, оскільки ДП УРСНРІ «Укрзахідпроектреставрація» є державною науково-дослідною (науково-технічною) установою, що підтверджується виданим Міністерством регіонального розвитку та будівництва України свідоцтвом про державну атестацію наукової установи від 29.08.2008 року № 2 та рішенням колегії Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16.07.2013р. № 51 про затвердження її результатів, в частині підтвердження ДП УРСНРІ «Укрзахідпроектреставрація» статусу наукової установи з віднесенням до групи В.

Також в обґрунтування своїх вимог зазначає, що відповідно до п. 7 п. 25 додатку 2 до Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, що затверджена ухвалою Львівської міської ради від 07.06.2007 р. № 897 зі змінами, орендна ставка для науково-дослідних установ, крім бюджетних, встановлена в розмірі « 2» тоді як розрахунок орендної плати у договорі проведений з застосуванням орендної ставки « 8», у зв'язку з чим розмір орендної плати збільшено в чотири рази.

Відтак, державне підприємство «Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут «Укрзахідпроектреставрація» звернулося до господарського суду Львівської області із позовом до Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради про визнання недійсним п.5.1 договору оренди нежитлового приміщення площею 1129,1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, пл. Соборна, 3 «а» від 17.10.2013 р. №Г-8822-13, укладеного між державним підприємством УРСНРІ «Укрзахідпроектреставрація» та Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради в частині встановлення ставки орендної плати « 8».

При прийнятті постанови суд апеляційної інстанції виходив з такого.

Згідно ст.ст. 627, 638, 629, 759 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», зокрема, орендна плата з урахуванням її індексації, є істотною умовою договору оренди.

Як встановлено судом, сторонами укладено договір оренди, на момент укладення якого з врахуванням зазначеного в ньому цільового призначення орендованого об'єкта та поданих позивачем на час його укладення документів, сторони погодили всі істотні умови та підписали даний договір у встановленому законом порядку.

Згідно ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Необхідно зазначити, що наведена норма стосується вирішення питання щодо правової долі правочину, що має дефекти окремих його частин. При цьому закону може суперечити лише певна частина умов правочину, а інша - йому відповідати, а тому за таких обставин не завжди доцільно визнавати правочин недійсним у цілому. Не призводить недійсність окремої частини правочину до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.

Переважна частина правочинів містить комплекс умов, які мають різне значення та неоднаковий вплив на досягнення юридичної мети. Є умови, без яких існування правочину неможливе, а відтак дефекти в них, їх невідповідність вимогам закону не можуть бути правомірною підставою виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. В правочинах-договорах такими є істотні умови (стаття 638 Цивільного кодексу України). Тому визнання будь-якої з істотних умов договору спричиняє його недійсність в цілому. Інші ж умови не мають такого правоутворюючого фактору, їх невідповідність закону не має такого правового значення для реалізації правочину.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією місцевого господарського суду про те, що на момент підписання договору оренди сторони визнавали та були ознайомленні зі всіма істотними умовами договору, включаючи орендну плату та відповідно в момент підписання дійшли взаємної згоди щодо виконання зобов'язань за даним договором оренди.

А отже, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про те, що оскільки орендна плата є ціною, визначеною у договорі, і, відповідно до норм чинного законодавства, є істотною умовою договору, спірний правочин не міг би бути вчинений без включення до нього цієї спірної частини договору, тобто орендна плата є умовою, без якої існування правочину є неможливим. А відтак, позовні вимоги не підлягають до задоволення.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не позбавлений права звернутись до суду з вимогою внести зміни у договір оренди у зв'язку з тим, що орендна плата згідно Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, що затверджена ухвалою Львівської міської ради від 07.06.2007 р. № 897 (зі змінами), для науково-дослідних установ, крім бюджетних, встановлена в розмірі « 2», а не « 8» як встановлено в договорі, а також внести зміни щодо цільового використання об'єкту оренди, визначивши, що зазначений об'єкт орендується для «для розміщення закладу науки».

Відповідно ст.ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки місцевого господарського суду, а тому оспорюване рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням вище, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про необхідність залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом (відповідачем).

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 ГПК України,

Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 18.10.2017 р. у справі № 914/1839/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу державного підприємства «Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут «Укрзахідпроектреставрація» без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції в порядку та строки, визначені ст.ст. 288, 289, 291 ГПК України.

Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 19.03.2018 р.

Головуючий суддя О.І. Матущак

Судді Н.М. Кравчук

О.Л. Мирутенко