ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

06.03.2018 Справа № 971/4/18

місто                                                                                                               Дніпро

Суддя Дніпропетровського апеляційного господарського суду Білецька Л.М.,

секретар судового засідання: Саланжій Т.Ю.,

представники сторін у судове засідання не з'явилися.

розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Маяки» про видачу наказу на примусове виконання рішення третейського суду, створеного для розгляду конкретного спору, від 14.02.2018 у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Маяки», м.Кропивницький

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма-ГТВ», м.Харків

про зобов’язання виконати умови договору, -

ВСТАНОВИВ:

20 лютого 2018 року до Дніпропетровського апеляційного господарського суду звернувся позивач товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Маяки» з заявою про видачу наказу на примусове виконання рішення третейського суду.

Посилався на те, що 14 лютого 2018 року третейський суд створений для розгляду конкретного спору у складі судді Венської Оксани Олександрівни за позовом про зобов’язання виконати умови договору та ухвалив рішення про задоволення позову, на підставі якого, враховуючи підвідомчість апеляційного суду, позивач просив видати судовий наказ про примусове виконання судового рішення третейського суду від 14 лютого 2018 року, яким зобов’язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма –ГТВ», розташоване за адресою: 61172, Харківська область, м.Харків, Орджонікідзевський район, вул.Роганська, буд.130/4 (код ЄРДПОУ 40045445) виконати умови договору складського зберігання зерна від 26.08.2016 року, повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Агрофірма»Маяки», розташованому за адресою: 03189, Кіровоградська область, м.Кропивницький, вул. Олеся Єгорова,40 (код ЄРДПОУ 38731656) соняшник в кількості 3 960 тон ( три мільйони дев’ятсот шістдесят тисяч кілограм).

Статтею 355 ГПК України встановлено підстави для відмови у видачі наказу на примусове виконання судового рішення третейського суду.

Так, суд відмовляє у видачі наказу на примусове виконання рішення третейського суду, якщо:

1) на день ухвалення рішення за заявою про видачу наказу рішення третейського суду скасовано судом;

2) справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону;

3) пропущено встановлений строк для звернення за видачею наказу, а причини його пропуску не визнані господарським судом поважними;

4) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди;

5) третейська угода визнана недійсною;

6) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону;

7) рішення третейського суду містить способи захисту прав та охоронюваних інтересів, не передбачені законом;

8) постійно діючий третейський суд не надав на вимогу господарського суду відповідну справу;

9) третейський суд вирішив питання про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Статтею 354 ч. 3 ГПК України передбачено, що господарський суд при розгляді справи в судовому засіданні встановлює наявність чи відсутність підстав для відмови у видачі наказу на примусове рішення третейського суду, передбачених статтею 355 ГПК України.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що рішення третейського суду не скасовано, справа підвідомча третейському суду, строк для видачі наказу не пропущено, розгляд цього спору третейським судом передбачено третейським застереженням , третейське застереження не визнано недійсним, склад третейського суду відповідає вимогам закону, рішення третейського суду не містить способів захисту прав і охоронюваних законом інтересів, не передбачених законом, питання про права та обов’язки третіх осіб третейським судом не вирішувалося.

З матеріалів провадження вбачається, що 26 серпня 2016 року позивач уклав договір складського зберігання і здав на зберігання ТОВ »Райл-Олександрівський елеватор» 3 960 тон соняшника, про що йому видано складську квитанцію №18 від 28 серпня 2016 року. Складська квитанція апеляційному суду не надана.

На підставі договору від 22 вересня 2016 року здійснено заміну боржника у договорі на ТОВ »Фірма-ГТВ».

Термін зберігання соняшника встановлено до 30 листопада 2017 року.

Оскільки відповідач не виконав свого зобов’язання і не повернув позивачеві його соняшник з відповідального зберігання, третейський суд зобов’язав відповідача повернути соняшник позивачу.

У рішенні, ухваленому 3 квітня 2008 р. у справі «Regent Company проти України» , Європейський суд з прав людини (далі – Суд) постановив, що мало місце порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція. Рішення стане остаточним відповідно до вимог ч. 2 ст. 44 Конвенції, оскільки воно не може бути предметом перегляду, а також ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до ст. 41 Конвенції Суд призначив сплатити компанії-заявнику протягом трьох місяців з моменту набуття чинності цим рішенням відповідно до вимог ч. 2 ст. 44 Конвенції суму боргу, встановлену національним арбітражним рішенням від 23 грудня 1998 р., яку держава заборгувала компанії-заявнику. На думку Суду, саме визнання наявності порушень ч. 1 ст. 6 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції становить достатню компенсацію моральної шкоди. Обставини справи -Заявником є приватна керуюча компанія Regent Engineering International Limited, зареєстрована у Вікторії (Сейшельські острови) (далі – компанія-заявник). Офіційною адресою компанії є Лондон (Сполучене Королівство). Вона була представлена п. Юрієм Портніком, який проживає в Лондоні. У грудні 1998 р. СОМ s.r.o., ТОВ, зареєстроване у Празі (Чеська Республіка) (далі – СОМ), розпочало провадження в Міжнародному комерційному арбітражі при Торгово-промисловій палаті України (далі – МКАС) проти Відкритого акціонерного товариства «Оріана», вимагаючи відшкодування за порушення умов договору. Зокрема, СОМ стверджувала, що «Оріана» – фірма, зареєстрована в Калуші Івано-Франківської області, – 99,9% акцій якої належало державі, не виконала взяті на себе договірні зобов’язання щодо переробки сировини. 23 грудня 1998 р. МКАС ухвалив арбітражне рішення (справа AC № 142y/98), згідно з яким «Оріана» повинна була сплатити СОМ відшкодування в розмірі 2 466 906,47 доларів США. 19 липня 1999 р. СОМ подала апеляцію до Івано-Франківського обласного арбітражного суду (далі – арбітражний суд), вимагаючи зафіксувати в рішенні суду той факт, що СОМ була кредитором «Оріани» на підставі арбітражного рішення від 23 грудня 1998 р. 2 серпня 1999 р. Державна виконавча служба м. Калуша (далі – виконавча служба) розпочала виконавче провадження щодо «Оріани» стосовно виплати боргу, як це було ухвалено МКАС. 16 жовтня 1999 р. арбітражний суд відхилив вимогу компанії-заявника про початок процедури банкрутства щодо «Оріани». 18 та 21 жовтня 1999 р. виконавча служба розпочала накладення арешту на власність «Оріани». 13 грудня 1999 р. виконавча служба скасувала рішення про накладення арешту на майно неплатоспроможного боржника – «Оріани». 14 грудня 1999 р. на власність «Оріани» знову було накладено арешт. 16 грудня 1999 р. виконавча служба прийняла рішення продати частину заарештованого майна (зокрема, «Оріана» мала у власності полімеризаційний цех). 20 вересня 2000 р. СОМ знову звернулася до арбітражного суду з приводу процедури банкрутства «Оріани». Висувалася також вимога включити СОМ до списку кредиторів «Оріани». Між 1999– 2003 рр. виконавча служба вжила низку заходів, щоб отримати виплату за боргами, які накопичила «Оріана». Зокрема, було відіслано платіжні доручення до банку дебітора, який отримав активи «Оріани», із забороною неправомірного продажу власності «Оріани», а також було зроблено спробу продати деяке майно «Оріани» для виплати її боргів. Крім того, виконавча служба наклала арешт на банківські рахунки «Оріани» та її акції (у тому числі й акції компанії «Лукор», якими володіла «Оріана»).

Виконавчі провадження переривались декілька разів, оскільки «Оріана» оспорювала дії виконавчої служби в суді, а чисельні кредитори компанії зверталися до суду з приводу визнання неплатоспроможності «Оріани». 18 вересня 2002 р. Господарський суд Івано-Франківської області (далі – господарський суд) (колишній Івано-Франківський обласний арбітражний суд) розпочав процедуру банкрутства «Оріани». Ця процедура все ще триває. 22 січня 2003 р. СОМ висунула вимогу до господарського суду включити її до списку кредиторів «Оріани». 10 лютого 2003 р. компанія-заявник уклала із СОМ договір про передачу їй права вимоги боргів, визнаних МКАС у рішенні від 23 грудня 1998 р. 8 червня 2004 р. компанія-заявник і СОМ звернулися до МКАС з приводу визнання компанії-заявника кредитором у господарському процесі проти «Оріани» на підставі зазначеного вище договору. 21 червня 2004 р. голова МКАС відхилив цю вимогу, посилаючись на те, що МКАС було розпущено після арбітражного рішення від 23 грудня 1998 р. 9 липня 2004 р. компанія-заявник і СОМ звернулися до Апеляційного суду Івано-Франківської області (далі – апеляційний суд) з приводу визнання права компанії-заявника на борги СОМ, визнані в рішення МКАС від 23 грудня 1998 р. 16 липня 2004 р. компанія-заявник і СОМ звернулися до виконавчої служби з приводу зміни кредитора у виконавчому провадженні на підставі згаданого договору. 9 вересня 2004 р. компанія-заявник і СОМ звернулися до апеляційного суду з приводу проголошення компанії-заявника кредитором «Оріани» та заміни компанією-заявником СОМ як сторони виконавчого провадження на тих самих підставах, що зазначалися вище. 10 вересня 2004 р. апеляційний суд задовольнив вимогу компанії-заявника. Її було проголошено кредитором «Оріани» за боргом у розмірі 2 466 906,47 долара США, визнаного в арбітражному рішенні від 23 грудня 1998 р. 18 листопада 2004 р. компанія-заявник і СОМ звернулися до виконавчої служби з приводу заміни компанією-заявником СОМ у виконавчому провадженні стосовно «Оріани». 9 грудня 2004 р. виконавча служба на підставі рішення апеляційного суду від 10 вересня 2004 р. замінила первинного кредитора у виконавчому провадженні компанією-заявником. 29 грудня 2005 р. господарський суд виніс рішення про припинення виконавчого провадження. 30 грудня 2005 р. виконавча служба припинила виконавче провадження та передала виконавчі листи розпорядникові майна «Оріани». 23 січня 2006 р. компанія-заявник звернулася до господарського суду з вимогою внести зміни до списку кредиторів «Оріани» та включити себе до цього списку на підставі договору від 10 лютого 2003 р. та рішення апеляційного суду від 10 вересня 2004 р. 6 лютого 2006 р. господарський суд задовольнив вимогу компанії-заявника та зобов’язав розпорядника майна «Оріани» внести зміни до списку кредиторів. 27 лютого 2006 р. компанія-заявник висловила вимогу бути поінформованою про те, чи виконавча служба замінила нею СОМ у списку кредиторів у виконавчому провадженні щодо «Оріани». Виконавче провадження триває й досі.

Зміст рішення Суду Даючи оцінку фактам у справі, Суд звернувся, зокрема, до таких законодавчих актів України та судової практики: ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14 травня 1992 р. (ст. 12), ЗУ «Про введення мораторiю на примусову реалiзацiю майна» від 29 листопада 2001 р. (ст. 2), ЦКУ 1963 р. (ст. 197–202, 214), ЗУ «Про власність» (розділ VII), ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 р. (ст. 2, 3 (1), 85, 86), ЗУ «Про державну виконавчу службу» від 24 березня 1998 р. (ст. 11, 13), постанов КМУ стосовно фінансового становища «Оріани» від 19 жовтня 1998 р. № 1650, від 16 липня 1999 р. № 1280, від 10 травня 1998 р. № 800, від 19 лютого 2000 р. № 92-р, від 10 серпня 2000 р. № 314-р, від 28 жовтня 2004 р. № 810-р, від 29 серпня 2000 р. № 1346, від 23 грудня 2004 р. № 1734, від 18 липня 2005 р. № 593, рішення Конституційно Суду України від 10 червня 2003 р. щодо мораторію на примусовий продаж майна, ЗУ «Про міжнародний комерційний арбітраж» від 24 лютого 1994 р. (ст. 5, 6, 35), Статуту Міжнародного комерційного арбітражу при Торгово-промисловій палаті України. Компанія-заявник скаржилася на порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції через невиконання арбітражного рішення від 23 грудня 1998 р. Уряд стверджував, що ч. 1 ст. 6 не підлягає застосуванню до розгляду спору третейським судом. По-перше, Уряд зазначив, що МКАС було засновано на основі згоди сторін вирішувати спір у третейському суді на підставі третейського застереження в договорі між ними. Він стверджував, що сторони арбітражного процесу в цій справі відмовилися від застосування ч. 1 ст. 6 Конвенції, яка з огляду на це не підлягає застосуванню до виконання остаточного арбітражного рішення від 23 грудня 1998 р., ухваленого третейським судом. По-друге, Уряд стверджував, що не було зв’язку між розглядом цього спору третейським судом і подальшим виконавчим провадженням, оскільки компанія-заявник, як зазначалося, одержала право вимагати сплати заборгованості відповідно до договору від 10 лютого 2003 р., а не відповідно до арбітражного рішення. На думку Уряду, заява не відповідала вимозі ratione materiae, як того вимагає Конвенція. Заявник не погодився з цим твердженням. Він стверджував, що ч. 1 ст. 6 Конвенції підлягала застосуванню до проваджень у цій справі. Оскільки Уряд висловив заперечення щодо застосовуваності ч. 1 ст. 6 Конвенції до проваджень у третейському суді, Суд нагадав, що ст. 6 Конвенції не перешкоджає утворенню третейських судів задля вирішення спорів між приватним суб’єктами. Насправді слово «суд» у ч. 1 ст. 6 Конвенції не обов’язково слід розуміти як таке, що позначає суд у його класичному розумінні, пов’язаному зі стандартною судовою системою держави (див. рішення Суду у справі Lithgow and Others vs the United Kingdom від 8 липня 1986 р., § 201). На думку Суду, МКАС був «третейським судом, створеним згідно із законом», оскільки діяв відповідно до Закону України «Про Міжнародний комерційний арбітраж» (далі – Закон) і свого внутрішнього регламенту. Провадження у справах, що їх розглядав МКАС, було подібним до провадження в цивільних чи господарських судах, і Закон передбачав право подання апеляції на його рішення до Апеляційного суду м. Києва. Останній міг переглянути рішення МКАС на підставах, встановлених у Законі. МКАС залишався єдиним третейським судом в Україні, який міг відповідно до Закону вирішувати «господарські спори з іноземним елементом». Відповідно до Закону та ст. 3 (1) Закону України «Про виконавче провадження» рішення МКАС вважається еквівалентом судового рішення, що підлягає примусовому виконанню. Право вимагати виплати боргу чи виконання цивільно-правового зобов’язання зі сплати компенсації майнової та немайнової шкоди є «цивільним» правом, що належить до сфери приватного права України, яке передбачене в розділі 40 ЦКУ 1963 р. («Відшкодування шкоди») та в Законі України «Про власність» («Захист права власності»). Зокрема, ст. 197–202 Розділу 17 ЦКУ дозволяли передачу права вимагати сплати боргів через укладення письмових договорів для такої передачі. Більше того, право компанії-заявника повернути собі борг, який заборгувала «Оріана», на підставі арбітражного рішення та договору було підтримане апеляційним судом у рішенні від 10 вересня 2004 р. Суд дійшов висновку, що провадження у третейському суді стосувалося встановлення цивільного права первинного кредитора «Оріани». Наступна передача боргу компанії-заявнику на підставі договору від 10 лютого 2003 р., визнання компанії-заявника новим кредитором у вересні 2004 р. і розпочате виконавче провадження поставили права компанії-заявника та її цивільні права в залежність від прав первинних кредиторів. На думку Суду, ці підстави є достатніми, аби дійти висновку, що ч. 1 ст. 6 Конвенції підлягає застосовуваною до судового провадження в цій справі. Таким чином, Суд відхилив попередні заперечення Уряду. Уряд стверджував, що в цій справі не було порушено ч. 1 ст. 6 Конвенції щодо компанії-заявника. Зокрема, Уряд вважав, що розглядуване арбітражне рішення було остаточним лише щодо сторін спору та підлягало виконанню лише щодо первинного кредитора «Оріани», а не щодо компанії-заявника, яка непрямим способом набула право на отримання боргу, визнаного в арбітражному рішенні. Також Уряд доводив, що не було порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, держава не несе відповідальності за борги «Оріани», яка є самостійною юридичною особою. Уряд також стверджував, що договір про передачу боргу від 10 лютого 2003 р. не був достатньою підставою для вимоги виконання арбітражного рішення на користь іншої юридичної особи. Компанія-заявник доводила, що ч. 1 ст. 6 Конвенції була порушена органами держаної влади і це порушення полягало в тому, що арбітражне рішення від 23 грудня 1998 р. не було виконане в повному обсязі та в розумний строк. Вона стверджувала, що держава не виконала свої зобов’язання, які випливали зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки не забезпечила виконання арбітражного рішення у встановлений строк і не вжила необхідних та адекватних заходів для забезпечення права власності компанії-заявника. Суд зазначив, що однією з основних причин того, що державні органи не змогли виконати остаточне арбітражне рішення, була неплатоспроможність компанії «Оріана», яка належала державі та керувалася державою. Проте слід зазначити: попри те що призначення платежів для виплат державних боргів можуть спричинити затримку у виконанні судових рішень за кошти урядового бюджету, її не можна розглядати як виправдання невиконання зобов’язань, що випливають із ч. 1 ст. 6 Конвенції. Більше того, з матеріалів справи випливає, що державні органи не зробили жодного нового кроку для виправлення ситуації, яка склалася в цій справі. Таким чином, Суд вважає, що триваюче невиконання рішення про виплату боргу порушує ч. 1 ст. 6 Конвенції. Суд також нагадав, що він неодноразово вказував на те, що «вимога» може лише тоді становити «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, коли вона виконується (див. рішення Суду у справах Burdov vs Russia, § 40, Poltorachenko vs Ukraine, § 45, обидва від 18 січня 2005 р.). Суд також вважає, що передача права на борг не суперечить принципу володіння майном. Більше того, з погляду Суду рішення національних судів, у якому визнається, що компанія-заявник була кредитором у провадженні щодо виконання арбітражного рішення від 23 грудня 1998 р., означає, що вона мала визначене в судовому рішенні право вимоги, яке становило «володіння» в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (див. §24 цього рішення). Отже, мало місце порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції

Основними питаннями, на які мав відповісти Суд у цій справі, були такі: 1) чи є МКАС «судом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції; 2) чи мала компанія-заявник право на отримання боргу, яке вона набула за цивільно-правовим договором з первинним кредитором; 3) чи несе держава відповідальність за зобов’язаннями «Оріани» – самостійної юридичної особи; 4) чи була виправданою затримка у виконанні арбітражного рішення МКАС; 5) чи є право вимоги боргу майном у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції; 6) чи не суперечить передача права на борг принципу володіння майном. Ґрунтуючи відповіді на ці запитання як на національному законодавстві (зокрема, щодо статусу МКАС та цивільних прав вторинного кредитора), так і на практиці застосування відповідних положень Конвенції, Суд доходить таких висновків:

МКАС був «третейським судом, створеним згідно із законом», оскільки діяв відповідно до Закону України «Про Міжнародний комерційний арбітраж» 1994 р. та свого внутрішнього регламенту. Провадження у справах, що їх розглядав МКАС, було подібним до провадження у цивільних чи господарських судах, і закон встановлює право подання апеляцій на його рішення до Апеляційного суду м. Києва. Останній міг переглянути рішення МКАС з підстав, зазначених у Законі. МКАС залишався єдиним третейським судом в Україні, який міг відповідно до зазначеного Закону вирішувати «господарські спори з іноземним елементом». Відповідно до цього Закону та п. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», рішення МКАС вважається еквівалентом судового рішення, що підлягає примусовому виконанню (§54 рішення Суду);

провадження у третейському суді стосувалося встановлення цивільного права первинного кредитора «Оріани». Наступна передача боргу компанії-заявнику на підставі договору від 10.02.2003 р., визнання компанії-заявника новим кредитором у вересні 2004 р. і розпочате виконавче провадження поставили її права в залежність від відповідних прав первинних кредиторів (§55 рішення Суду). Тобто з огляду на цивільно-правову природу договору між первинним кредитором і компанією-заявником на підставі ст. 197– 202 ЦКУ 1963 р., які дозволяли передачу права вимагати сплати боргів через укладення письмових договорів про таку передачу, компанія-заявник отримала всі права, які мав первинний кредитор;

затримка у виконанні судових рішень з коштів державного бюджету не виправдовує невиконання зобов’язань, що випливають із ч. 1 ст. 6 Конвенції (§59 рішення);

передача права на борг не суперечить принципу володіння майном. Рішення національного суду, у якому визнається, що компанія-заявник була кредитором у провадженні щодо виконання арбітражного рішення МКАС від 23.12.1998 р., означає, що вона мала визначене в цьому судовому рішенні право вимоги, тобто володіння в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (§61 рішення Суду).

Таким чином, приходжу до висновку про те, що створений у даній справі суд є належним судом, створеним відповідно до закону у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Оскільки договір укладений між юридичними особами він потребує письмової форми ( ст.208 ЦК України). Ч.3 ст. 937 ЦК України встановлено, що письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчено розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем, чого до заяви не долучено, але, враховуючи, що питання достовірності обставин, встановлених третейським судом, не оцінюється при видачі наказу, вважаю за можливе видати наказ, задовольнивши заяву позивача.

Відповідно до ч.9 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Сплачена Позивачем сума судового збору відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Відповідача, оскільки станом на дату звернення Позивача до суду з даною заявою рішення третейського суду Відповідачем виконано не було, а отже Відповідач є винним у виникненні спору (у зверненні Позивача до суду з даною заявою).

Враховуючи викладене та керуючись ст.129, 256, 354, 356 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Маяки» про видачу наказу на примусове виконання рішення третейського суду, створеного для розгляду конкретного спору від 14.02.2018 року - задовольнити.

Видати наказ на примусове виконання рішення третейського суду, створеного для вирішення конкретного спору від 14.02.2018 року, згідно якого зобов’язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма –ГТВ», розташоване за адресою: 61172, Харківська область, м.Харків, Орджонікідзевський район, вул.Роганська, буд.130/4 (код ЄРДПОУ 40045445), виконати умови договору складського зберігання зерна від 26.08.2016 року, повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Маяки», розташованому за адресою: 03189, Кіровоградська область, м.Кропивницький, вул. Олеся Єгорова,40 (код ЄРДПОУ 38731656) соняшник в кількості 3 960 тон ( три мільйони дев’ятсот шістдесят тисяч кілограм).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма –ГТВ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма»Маяки» витрати по сплаті судового збору за подання заяви про видачу наказу на примусове виконання рішення в сумі 881(вісімсот вісімдесят одна ) грн. 00 коп.

Ухвалу апеляційного господарського суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Верховного Суду України протягом 20 днів з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 06.03.2018р.

Суддя                                                              Л.М. Білецька