РІШЕННЯ

Іменем України

14 березня 2018 року м. Чернігів

Господарським судом Чернігівської області у складі судді Оленич Т. Г.

за участю секретаря судового засідання Хіловської І. Д.

розглянуто у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу №927/85/18

за позовом: Державного підприємства «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», вул.П'ятницька, 11-а, м.Чернігів, 14000

до відповідача: Головного управління Держгеокадастру у Чернігівської області, проспект Миру, 14, м.Чернігів, 14000

про стягнення 16580грн.90коп.

у присутності представників сторін:

від позивача: Жаданової А.В. - юрисконсульта, довіреність № 3 від 02.01.2018;

від відповідача: Будлянського В.М. - начальника юридичного управління, доручення №31-25-0661-13423/2-17 від 25.09.2017.

В судовому засіданні 14.03.2018 на підставі ч.1 ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Рішення приймається після перерви в судовому засіданні, проголошеної на підставі ч.3 ст.216 Господарського процесуального кодексу України, з 12.03.2918 до 14.03.2018.

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача 16580грн.90коп. боргу по оплаті послуг зі створення цифрової векторної карти по Носівському району методом векторизації сканованих зображень картограм агровиробничих груп ґрунтів.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язання з оплати створеної позивачем на підставі договору на виконання послуг №2 від 16.09.2013 цифрової карти, яка передана відповідачу на підставі Акту №2 від 17.12.2013 здачі-приймання технічної документації.

Відповідач у відзиві на позов, поданому у встановлений судом строк, проти заявлених позовних вимог заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначаючи про пропуск позивачем встановленого Цивільним кодексом України трирічного строку позовної давності. Крім того, відповідач у відзиві на позов наголошує, що кредиторська заборгованість по бюджетній програмі «Проведення земельної реформи» перед ДП «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» в розмірі 16580грн.90коп. відповідно до договору №2 від 16.09.2013 та акту здачі-приймання технічної продукції від 17.12.2013 №2 виникла у Відділу Держземагентства у Носівському районі. Проте, в зв'язку із ліквідацією територіальних підрозділів, вказана сума кредиторської заборгованості в ІІ кварталі 2017 року передавальним актом була передана на баланс Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області. Між ДП «Чернігівській науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» та Головним управлінням була підписана додаткова угода до догорів про заміну сторони «замовника», а також акт звірки взаєморозрахунків. На 2017 рік по бюджетній програмі «Проведення земельної реформи» були виділені кошти тільки на погашення кредиторської заборгованості, яка підтверджена судовими рішеннями. На даний час всі кошторисні призначення на 2017 рік витрачені.

Крім того, у відзиві на позов відповідач з посиланням на нормативно-правові акті з питань реорганізації органів Державного агентства земельних ресурсів України заперечує щодо факту правонаступництва Управлінням прав та обов'язків Відділу Держземагенства у Носівському районі за договором на виконання послуг №2 від 16.09.2013.

В поданій до початку судового засідання по розгляду справи по суті відповіді на відзив позивач не погоджується з позицією відповідача, що Управління не є правонаступником Відділу Держземагенства у Носівському районі у договорі на виконання послуг №2 від 16.09.2013, зазначаючи про підписання відповідачем додаткової угоди від 30.06.2017 про заміну сторони до Договору №2 від 16 вересня 2013 року, а також стверджуючи про підписання відповідачем Акту звірки взаємних розрахунків станом на 01.12.2017, в якому відповідач визнав існування заборгованості перед позивачем в сумі 16580грн.90коп.

Дослідивши подані сторонами документи, що містяться в матеріалах справи, вислухавши в ході розгляду справи по суті пояснення та доводи представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши їх доказами, суд ВСТАНОВИВ:

16 вересня 2013 року між Державним підприємством «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (позивач у справі, виконавець за договором) та відділом Держземагенства у Носівському районі (замовник за договором) укладено договір №2 на виконання послуг (далі за текстом рішення - договір), за умовами якого позивач зобов'язався у 2013 році надати замовнику послуги зі створення цифрової векторної карти по Носівському району методом векторизації сканованих зображень картограм агровиробничих груп ґрунтів, а замовник зобов'язувався прийняти і оплатити такі послуги.

Згідно з п.1.3., 1.4. договору найменування, зміст, обсяг, характеристика та інші вимоги до послуг, визначених у п.1.2. цього договору, визначається узгодженим сторонами Технічним завданням ( додаток №4), що є невід'ємною частиною цього договору. Етапи та строки виконання послуги визначаються погодженим сторонами календарним планом на виконання послуг (додаток №2).

Відповідно до п.3.1. договору загальна вартість послуг за цим договором визначена в сумі 23687,00грн. (двадцять три тисячі шістсот вісімдесят сім гривень 00 копійок), в т.ч. ПДВ - 3947,83грн. Загальна вартість послуг визначається згідно з протоколом погодження договірної ціни на виконання послуг, що складається на підставі погодженого сторонами кошторису на виконання послуг.

В пунктах 3.2., 3.4. договору сторонами встановлено, що розрахунки проводяться замовником шляхом перерахування вартості наданих послуг, визначеної у акті наданих послуг, протягом 10 (десяти) банківських днів з дати підписання сторонами кожного із зазначених актів, в межах фактичних надходжень на реєстраційний рахунок за бюджетною програмою 2803030 «Проведення земельної реформи» на 2013 рік. Оплата послуг виконавця здійснюється в національній валюті України шляхом банківського переказу відповідної суми на поточний рахунок виконавця.

В розділі 4 договору сторонами узгоджено порядок приймання передачі послуг та зазначено, що приймання виконаних послуг за цим договором оформляється актом приймання передачі послуг (п.4.1.). Замовник протягом 3 (трьох) робочих днів з дня одержання акта наданих послуг зобов'язаний направити виконавцеві підписаний акт наданих послуг або мотивовану відмову від прийняття наданих послуг (п.4.2.). Передача-приймання послуг, зазначених в п.1.1. Договору, здійснюється після виконання виконавцем послуг у строки, визначених календарним планом (додаток №2), що є підставою для здійснення розрахунків ( п.4.3.).

Відповідно до п.10.1. договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його закріплення печатками сторін і діє до 31 грудня 2013 року. Згідно з п.10.2. строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 10.1. цього договору та діє до повного виконання сторонами своїх обов'язків.

Як вбачається з наданої до матеріалів справи копії примірника договору №2 на виконання послуг від 16.09.2013 року, останній підписаний сторонами та скріплений їх печатками.

Доказів розірвання або визнання недійсним вказаного договору в судовому порядку на час розгляду даної справи сторонами не надано, а тому в силу ст. 629 Цивільного кодексу України договір № 2 на виконання послуг від 16.09.2013 року є обов'язковим для виконання сторонами, що також не оспорювалось жодною із сторін в ході розгляду справи.

Аналіз змісту договору №2 на виконання послуг від 16.09.2013 року свідчить, що у зв'язку з його укладенням між сторонами виникли правовідносини з надання послуг, які регулюються нормами глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається із матеріалів справи, 17 грудня 2013 року представниками позивача (виконавця за договором) та Відділу Держземагенства у Носівському районі (замовника за договором) підписано акт №2 здачі-приймання технічної продукції згідно договору №2 від 16.09.2013, в якому відображено про передачу замовнику технічної продукції - цифрової карти, та зазначено, що проектна продукція задовольняє умовам договору і в належному порядку оформлена. Визначена в акті №2 від 17.12.2013 вартість виконаних робіт, яка підлягає до перерахування, складає 16580грн.90коп.

Таким чином, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується факт належного виконання позивачем взятих на себе за договором зобов'язань.

Відповідно до ст.903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з умовами договору, зокрема п.3.2., замовник зобов'язувався провести розрахунки шляхом перерахування вартості наданих послуг, визначеної в акті наданих послуг, протягом 10 банківських днів з дати підписання сторонами договору кожного акту.

За змістом ч.1 ст.251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

В силу ч.1 ст.252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Отже, враховуючи вищевказані приписи цивільного законодавства щодо порядку обчислення строків, суд приходить до висновку, що оплата вартості наданих позивачем та прийнятих замовником на підставі акту №2 від 17.12.2013 послуг мала бути проведена до 31 грудня 2013 року включно.

За твердженням позивача, замовником у встановлений договором строк отримані послуги не оплачені, внаслідок чого станом на день звернення до суду з даним позовом обліковується заборгованість в сумі 16580грн.90коп., яку він і просить стягнути в судовому порядку.

Обґрунтовуючи підстави заявлення даного позову до відповідача у справі - Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, позивач посилається на укладення між сторонами у справі Додаткової угоди від 30.06.2017 про заміну сторони до Договору №2 від 16 вересня 2013 року, в якій сторонами в тексті договору №2 від 16.09.2013 слова «Відділ Дерземагенства у Носівському районі Чернігівської області» замінено словами «Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області», в зв'язку з чим, на думку позивача, відповідач прийняв на себе зобов'язання за спірним договором.

Додаткова угода від 30.06.2017 про заміну сторони до Договору №2 від 16.09.2013 укладена між Головним управління Держгеокадастру в Чернігівській області (відповідач у справі) та Державним підприємством «Чернігівський науково-дослідний та проектній інститут землеустрою» (позивач у справі), в якій сторони з посиланням на ліквідацію територіальних органів Головного управління Держгеокадастру в Чернігівській області та правонаступництво відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 «Про утворення територіальних органів Держгеокадастру» і Постанови Кабінету Міністрів України від 31.08.2016 №581 «Про реформування територіальних органів Державної служби з питань геодезії. Картографії та кадастру» дійшли згоди про внесення до Договору №2 від 16.09.2013 змін, а саме: в тексті договору слова «Відділ Держземагенства у Носівському районі Чернігівської області» замінено словами «Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області», а також внесені зміни до розділу 12 «Місцезнаходження і реквізити сторін» договору щодо адреси місцезнаходження та інших реквізитів відповідача.

Додаткова угода підписана представниками обох сторін, скріплена відбитками печаток сторін.

Доказів розірвання вказаної додаткової угоди від 30.06.2017, а також доказів визнання цієї угоди недійсною у встановленому законом порядку сторонами суду не надано, а тому суд приходить до висновку, що додаткова угода є дійсною та чинною на момент вирішення спору.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з 30 червня 2017 року стороною договору №2 на виконання послуг від 16.09.2013 - замовником є саме Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області (відповідач у справі), як правонаступник Відділу Держземагенства у Носівському районі Чернігівської області.

При цьому суд приймає до уваги, що у зв'язку з проведенням в період з 2011 року по 2016 рік заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією та ліквідацією Головного управління Держземагенства України та його територіальних відділів, а також з ліквідацією територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру у Чернігівській області, як юридичних осіб публічного права, саме відповідач є правонаступником ліквідованих та реорганізованих Держземагенства України та Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру у Чернігівській області, про що сам відповідач зазначає у відзиві на позов.

В зв'язку з цим судом не приймаються до уваги заперечення відповідача щодо його правонаступництва по договору №2 на виконання послуг від 16.09.2013.

Приймаючи до уваги, що правова природа правонаступництва полягає у переході суб'єктивного права та правового обов'язку від однієї особи до іншої особи, тому суд приходить до висновку, що на відповідача, як правонаступника замовника по договору №2 на виконання послуг від 16.09.2013, покладений обов'язок виконання зобов'язань замовника за цим договором.

Не приймаються судом до уваги також твердження відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності з огляду на таке:

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

В Цивільному кодексі України встановлено як загальну, тривалістю у три роки (ст.257), так і спеціальну позовну давність: скорочену або більш тривалу порівняно із загальною позовною давністю (ст.258).

Крім того, в ст.268 Цивільного кодексу України встановлено вимоги, на які не поширюється позовна давність.

В силу ст.259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Враховуючи, що до вимоги про стягнення боргу за договором про надання послуг законом не встановлено обмежень щодо застосування позовної давності або спеціальної позовної давності, і сторонами в ході розгляду справи не надано доказів досягнення домовленості про збільшення позовної давності за такою вимогою, а тому суд приходить до висновку, що для вимоги позивача встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Згідно із ст.260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

За змістом ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому в силу ч.5 даної статті Кодексу за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як встановлено судом вище оплата вартості наданих позивачем та прийнятих відповідачем на підставі акта №2 від 17.12.2013 послуг, мала бути проведена відповідачем до 31 грудня 2013 року включно.

Таким чином, не отримавши у встановлені договором строки оплати за надані послуги, вже наступного дня після закінчення відповідного строку позивач був обізнаний про порушення його права на отримання плати за надані послуги.

Згідно із ч.1, 5 ст.254 Цивільного кодексу України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Враховуючий, що останній день позовної давності, припав на вихідний день, вказаний строк фактично сплив у перший за ним робочий день, тобто 03 січня 2017 року.

Як вбачається з реєстраційного штампу канцелярії суду, проставленого на першому аркуші позовної заяви, позов до господарського суду подано позивачем 30.01.2018.

Однак, ч.1 ст.264 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. При цьому, в силу ч.3 даної статті Кодексу після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

В матеріалах справи міститься підписаний сторонами в межах строку позовної давності акт звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2016, в якому відповідач визнає наявність перед позивачем боргу.

В силу вищенаведених норм цивільного права наслідком такої дії є переривання строку позовної давності та початок перебігу позовної давності заново, тобто без зарахування часу, що минув до переривання перебігу позовної давності.

Таким чином, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення боргу за договором про надання послуг в межах позовної давності, тобто в межах нового строку, який розпочав свій перебіг після переривання внаслідок визнання відповідачем боргу, а тому заява відповідача залишається судом поза увагою.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу ч.1, 3 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідач в ході розгляду даної справи в місцевому господарському суді доказів оплати отриманих послуг не надав.

Наявність боргу, в заявленому до стягнення розмірі, підтверджується підписаним обома сторонами та скріпленим їх печатками актом звірки взаємних розрахунків станом на 01.12.2017 (а.с.25).

В силу ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки на момент звернення до суду з даним позовом строк оплати послуг сплив, а тому суд приходить до висновку, що відповідачем порушено умови договору в частині своєчасної оплати наданих послуг, в зв'язку з чим заявлені до стягнення 16580грн.90коп. неоплаченої вартості послуг за своєю правовою природою є боргом.

Твердження відповідача, що зобов'язання оплатити отриманні за договором послуги виникає у нього лише за наявності бюджетного фінансування, а за відсутності відповідних бюджетних асигнувань відповідач не може виконати таке зобов'язання судом не приймається до уваги, оскільки відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність органу державної влади чи місцевого самоврядування та не є підставою для уникнення від виконання зобов'язання. Відповідна правова позиція викладена в рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України».

Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» зазначено, що: «Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань».

За змістом ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже відповідач зобов'язаний належно, у відповідності до умов договору та вимог чинного законодавства виконати свої зобов'язання в частині оплати наданих позивачем послуг, а зазначені ним обставин щодо відсутності бюджетного фінансування не є підставами для звільнення останнього від оплати отриманих послуг.

До того ж, суд вважає за необхідне зазначити, що, як встановлено судом вище, між сторонами у справі на підставі укладеного між ними договору №2 від 16.09.2013 виникли цивільні правовідносини з надання послуг, які підпадають під регулювання нормами цивільного законодавства.

В свою чергу, відповідно до ст.1 Бюджетного кодексу України цим Кодексом регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства, і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу.

Отже, до спірних правовідносин, що розглядаються в межах даної справи, не можуть бути застосовані норми бюджетного законодавства.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобов'язання по оплаті послуг, визначених в акті №2 від 17.12.2013 та наданих позивачем на підставі договору №2 від 16.09.2013, на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості за надані йому послуги відповідач суду не представив, а тому з нього підлягає стягненню 16580грн.90коп. боргу.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги належить задовольнити в повному обсязі, і з відповідача має бути стягнуто на користь позивача 16580грн.90коп. боргу за отримані послуги.

Відповідно до ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв'язку з задоволенням позовних вимог в повному обсязі, сплачений за подання даного позову судовий збір у сумі 1762грн.00коп. підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача.

Керуючись ст.73, 74, 129, 233, 237, 238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Державного підприємства «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» задовольнити повністю.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, пр. Миру, 14, м. Чернігів, 14000 (ідентифікаційний код 39764881) на користь Державного підприємства «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», вул. Пятницька, 11-а, м. Чернігів, 14000 (ідентифікаційний код 00709804) 16580грн.90коп. основного боргу та 1762грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п.п.17.5 п.17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено та підписано 19 березня 2018 року.

Суддя Т. Г. Оленич