РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.03.2018Справа № 910/22812/17

За позовом Фізичної особи-підприємця Оронова Дмитра Леонідовича, м. Чернігів

до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", м. Київ

про стягнення грошових коштів

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Ільєнко О.О.

Представники сторін:

від позивача - Новик М.С. (представник за довіреністю);

від відповідача - Аніщенко Б.С. (представник за довіреністю).

В судовому засіданні 06 березня 2018 року, відповідно до положень ст.ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

15 грудня 2017 року до канцелярії Господарського суду міста Києва від Фізичної особи-підприємця Оронова Дмитра Леонідовича (позивач) на розгляд суду надійшла позовна заява б/н від 11.12.2017 року до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (відповідач) про стягнення грошових коштів в сумі 133 036,73 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не було виконано рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.06.2015 року у справі № 904/3250/15, яке набрало законної сили, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача пені, втрат від інфляції та 3% річних, оскільки мало місце прострочення останнім у виконанні ним взятих на себе зобов'язань.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2017 року (суддя Котков О.В.) у справі № 910/22812/17 позовну заяву б/н від 11.12.2017 року Фізичної особи-підприємця Оронова Дмитра Леонідовича до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про стягнення грошових коштів в розмірі 133 036,73 грн. залишено без руху, надано Фізичній особі-підприємцю Оронову Дмитру Леонідовичу строк до 09.01.2018 року для виправлення встановлених судом недоліків.

09 січня 2018 року до канцелярії Господарського суду міста Києва від Фізичної особи-підприємця Оронова Дмитра Леонідовича надійшла заява б/н від 03.01.2018 р. "Про виправлення недоліків поданої позовної заяви".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.01.2018 року (суддя Котков О.В.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/22812/17; судом постановлено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначити на 01.02.18 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2018 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/22812/17 до судового розгляду по суті; призначено судове засіданні до судового розгляду по суті на 06.03.18 року.

В судовому засіданні 06.03.18 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечив.

У своєму відзиві на позовну заяву, поданого через канцелярію до суду 01.02.2018р., відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.06.2015 року по справі № 904/3250/15 у справі за позовом Фізичної особи-підприємця Оронова Дмитра Леонідовича до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про зобов'язання вчинити певні дії позовні вимоги задоволено, судом вирішено зобов'язати Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, б. 50, ) виконати умови договору банківського рахунку від 22.10.2013р. шляхом перерахування на користь Фізичної особи-підприємця згідно платіжних доручень № 1 від 24.04.2015р. грошових коштів на суму 2 120,50 доларів США та № 2 від 24.04.2015р. грошових коштів на суму 53 605 грн. 44 коп. на поточний рахунок відкритий в АТ «Сбербанк Росії» м. Київ МФО 320627.

Позивач зазначає, що відкрите виконавче провадження (ВП № 48804391) з виконання рішення суду в частині зобов'язання перерахунку грошових коштів в сумі 2 120,50 доларів США та 53 605 грн. 44 коп. було відкрито 22.09.2015 року щодо зобов'язання перерахувати грошові кошти.

В 2016 році ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, із заявою про відстрочку виконання рішення суду від 30.06.2015 року. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області в задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення суду від 30.06.2015 р. по справі № 904/3250/15 було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.2016р. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 року було відмовлено.

Надалі, не погоджуючись із прийнятими рішеннями за результатом розгляду заяву про відстрочку виконання рішення суду, ПАТ КБ «Приватбанк» подало касаційну скаргу. Постановою Вищого господарського суду України від 05.10.2016 року касаційну скаргу було відхилено, рішення судів залишено без змін.

Позивач в позові вказує, що після проведення націоналізації ПАТ КБ «Приватбанку» на ім'я його нового керівництва - Шлапака Олександра Віталійовича було направлено лист-звернення з вимогою виконати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.06.2015 року, та перерахувати належні ФОП Оронову Д.Л. грошові кошти в рамках відкритого виконавчого провадження (ВП № 48804391). Лист з вимогою було направлено 03.02.2017 року, що підтверджується квитанцією поштового відділення та описом вкладення до цінного листа. Згідно поштового повідомлення про вручення від 06.02.2017 року даний лист було одержано представником ПАТ КБ «Приватбанку».

Листом відповіддю 14.03.2017 року № 20.1.0.0.0/7-20170207/5079 ПАТ КБ «Приватбанк» повідомив, що виконання рішення суду має здійснюватися в рамках Закону України «Про виконавче провадження». В той же час не наведено причин, що унеможливили виконання боржником ПАТ КБ «Приватбанк» вище зазначеного рішення суду в рамках відкритого виконавчого провадження протягом півтора року, що передували зверненню із листом вимогою на адресу керівництва фінансової установи.

Вище наведені обставини і факти та дії ПАТ КБ «Приватбанк», а саме неоднократне оскарження рішень судів, звернення із заявою про надання відстрочки виконання рішення по справі № 904/3250/15, направлення листу відповідь від 14.03.2017 року на звернення від 03.02.2017 року, свідчить про визнання боржником свого безумовного зобов'язання з перерахування та фактичного повернення кредитору ФОП - Оронову Дмитру Леонідовичу належних йому грошових коштів в розмірі 53 605 грн. 44 коп. та 2 120,50 доларів США згідно рішення суду від 30.05.2015 року по справі № 904/3250/15.

За переконанням позивача, з часу направлення платіжних доручень та на момент звернення до Господарського суду міста Київ із позовом б/н від 11.12.2017 року, відповідач своїми діями, що свідчать про визнання ним боргу (оскарження рішень судів, звернення із заявою про надання відстрочки виконання рішення по справі № 904/3250/15, направлення листу відповідь від 14.03.2017 року на звернення ФОП Оронова Д.Л. від 03.02.2017 року), свідчать про неоднарозове переривання боржником строків перебігу позовної давності, що не перевищував спеціального строку позовної давності в один рік.

Мотивуючі викладені в позові обставини, позивачем відмічено, що боржником - ПАТ КБ «Приватбанком» не було виконано рішення суду від 30.06.2015 року по справі № 904/3250/15, що набрало законної сили, а застосовані до банку в рамках відкритого виконавчого провадження (ВП № 48804391) штрафні санкції не призвели до його фактичного виконання навіть в примусовому порядку, а відтак доцільним та належним з урахуванням такої неправомірної поведінки ПАТ КБ «Приватбанку» звернутися до суду та просити стягнути: 16 603,83 грн. - інфляційних втрат, 4 234,06 грн. та 167,66 доларів США - 3 % річних, 51 944,89 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань із повернення 53 605,44 грн. і 55 705,69 грн. - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань із повернення 57 486,75 грн., оскільки мало місце порушення відповідачем грошового зобов'язання, а саме починаючи з 25.04.2015р., оскільки із вимогою про перерахування коштів позивач звернувся до відповідача 24.04.2015 року.

З викладеними позивачем в позовній заяві вимогами відповідач не погоджується та у своєму відзиві зауважив на тому, що позивач не має правових підстав нараховувати пеню, оскільки пропустив строки спеціальної позовної давності, а також не правильно визначив період нарахування пені, а тому нарахування позивачем пені є протиправним та незаконним, що суперечить вимогам законодавства України, а тому така вимога не підлягає задоволенню. Окрім того, відповідач зазначає, що вимога позивача про стягнення з Відповідача 3% не підлягає задоволенню, оскільки грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, а не у дол. США, як наводить у розрахунку позивач, а посилання на дату початку нарахування інфляційних витрат є помилковим.

Оцінивши в нарадчій кімнаті наявні в матеріалах справи документи та докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги, підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно положень ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вже було установлено судом, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.06.2015 року по справі № 904/3250/15 у справі за позовом Фізичної особи-підприємця Оронова Дмитра Леонідовича, як Клієнта, до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", як Банку, про зобов'язання вчинити певні дії позовні вимоги задоволено, судом вирішено зобов'язати Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, б. 50, ) виконати умови договору банківського рахунку від 22.10.2013р. шляхом перерахування на користь Фізичної особи-підприємця згідно платіжних доручень № 1 від 24.04.2015р. грошових коштів на суму 2 120,50 доларів США та № 2 від 24.04.2015р. грошових коштів на суму 53 605 грн. 44 коп. на поточний рахунок відкритий в АТ «Сбербанк Росії» м. Київ МФО 320627.

У відповідному судовому рішенні, серед іншого, судом зазначено, що 22.10.2013р. між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" (банк) та Фізичною особою-підприємцем (клієнт) підписано заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, відповідно до умов якої клієнт приєднався до "Умов та правил надання банківських послуг", Тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті www.pb.ua, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування від 22.10.2013р. (надалі - Договір). Відповідно до умов Договору позивачу було відкрито поточний рахунок (у гривні) та поточний рахунок (у доларах США) в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв'язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших), що визначено і врегульовано "Умовами та правилами надання банківських послуг". 10.04.2015р. та 24.04.2015р. позивач направив на адресу Чернігівського РУ ПАТ КБ „Приватбанк" платіжні доручення № 1 на суму 2 120,50 доларів США та № 2 на суму 53 605 грн. 44 коп. про перерахування вищезазначених сум з рахунків на поточний рахунок відкритий в АТ «Сбербанк Росії» м. Київ МФО 320627. Як свідчать матеріали справи, позивач дотримався встановлених законом правил переказу коштів та ініціював в належний спосіб переказ коштів з рахунку в ПАТ КБ "ПриватБанк" на рахунок в АТ „Сбербанк Росії" згідно платіжних доручень № 1 від 24.04.2015р. на суму 2120,50 доларів США та № 2 від 24.04.2015р. на суму 53 605 грн. 44 коп. Заперечення відповідача судом відхиляються, оскільки банком не наведено підстав, передбачених законодавством або Договором, для невиконання платіжних доручень Фізичної особи-підприємця про перерахування грошових коштів, які належать йому на праві власності на рахунок позивача, відкритий в АТ „Сбербанк Росії". За встановлених обставин, позовні вимоги позивача про зобов'язання ПАТ КБ "Приватбанк" виконати умови договору банківського рахунку від 22.10.2013р. шляхом перерахування на користь Фізичної особи-підприємця згідно платіжних доручень № 1 від 24.04.2015р. грошових коштів на суму 2120,50 доларів США та № 2 від 24.04.2015р. грошових коштів на суму 53 605 грн. 44 коп. на поточний рахунок відкритий в АТ «Сбербанк Росії» м. Київ МФО 320627, обґрунтовані, підтверджені належними доказами та є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Таким чином встановленими у господарській справі № 904/3250/15 є факти, в тому числі, щодо дотримання позивачем встановлених законом правил переказу коштів та ініціювання в належний спосіб переказ коштів з рахунку в ПАТ КБ "ПриватБанк" на рахунок в АТ „Сбербанк Росії" згідно платіжних доручень № 1 від 24.04.2015р. на суму 2120,50 доларів США та № 2 від 24.04.2015р. на суму 53 605 грн. 44 коп., а також про те, що відповідачем не наведено підстав, передбачених законодавством або Договором, для невиконання платіжних доручень Фізичної особи-підприємця про перерахування грошових коштів, які належать йому на праві власності на рахунок позивача, відкритий в АТ „Сбербанк Росії".

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Частиною 1 статті 14 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відносини між банком та клієнтом (володільцем банківського рахунка) щодо укладення договору банківського рахунка та здійснення операцій за рахунком клієнта урегульовано положеннями глави 72 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ч. 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Статтею 1074 Цивільного кодексу України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Згідно з ст. 1071 Цивільного кодексу України, яка регулює порядок списання коштів з рахунку клієнта, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Пунктом 3.1.1.3. Умов та правил надання банківських послуг визначено, що банк має право використовувати кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Нарахування відсотків на залишки вільних коштів на рахунку клієнта (розміри, порядок оплати і терміни) здійснюється відповідно до діючих тарифів банку на розрахункове інкасове обслуговування клієнта.

Пункт 3.1.1.26. Умов та правил надання банківських послуг унормовує, що розрахункові документи, які надійшли в банк протягом операційного часу, банк виконує в день їх надходження. Розрахункові документи, що надійшли в банк після операційного часу, банк виконує його наступним операційним днем. Розрахункові документи на списання коштів з рахунків платника, що надійшли в банк в післяопераційний час, виконуються поточним днем за наявності технічної можливості з одночасною оплатою такої послуги відповідно до тарифів банку.

Відповідно до пункту 3.4.1.18. Умов та правил надання банківських послуг банк і клієнти зобов'язані дотримуватись вимог законодавства України з питань відкриття і ведення рахунків. За порушення зазначених вимог банки і клієнти несуть відповідальність, передбачену законодавством України.

За приписами ст. 21.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", ініціювання переказу проводиться шляхом, зокрема, подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа.

Розрахунковим є документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунку платника на рахунок отримувача (п. 1.35 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Одним із видів розрахункових документів є платіжне доручення, що містить доручення платника банку або іншій установі - члену платіжної системи, що його обслуговує, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача (ст. 1.30, ст. 22.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Розрахункові документи, за винятком платіжної вимоги - доручення, мають подаватися ініціатором до банку, що його обслуговує. При використанні розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання (ст. ст. 22.3, 22.4 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Банки виконують розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку коштів на рахунках платників, крім випадків надання платнику обслуговуючим його банком кредиту (ст. 22.9 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (ст. 30.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Право розпорядження коштами, що знаходяться на рахунку, відкритому в банку, надане лише власникові рахунку.

Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом (ст. 1074 Цивільного кодексу України).

Відповідно до листа НБУ від 23.11.2014р. №25-118/1918-12202 кошти клієнтів, перенесені на балансовий рахунок 2903 "Кошти клієнтів за недіючими рахунками", мають обліковуватись банком на цьому рахунку до моменту звернення власників цих коштів щодо розпорядження ними.

Матеріалами справи підтверджено, що має місце порушення відповідачем грошового зобов'язання з переказу коштів з рахунку в ПАТ КБ "ПриватБанк" на рахунок в АТ „Сбербанк Росії" згідно платіжних доручень № 1 від 24.04.2015р. на суму 2 120,50 доларів США та № 2 від 24.04.2015р. на суму 53 605 грн. 44 коп., а саме починаючи з 25.04.2015р., оскільки із вимогою про перерахування коштів позивач звернувся до відповідача 24.04.2015 року.

У своїй постанові від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пленум Вищого господарського суду України, з метою однакового і правильного розгляду господарськими судами справ зі спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, постановив надати роз'яснення за яких господарським судам необхідно мати на увазі, що кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

За приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Згідно з частиною другою статті 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відтак вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України). Стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні).

Суд відмічає, що доказів виконання відповідачем грошового зобов'язання позивача з переказу коштів з рахунку в ПАТ КБ "ПриватБанк" на рахунок в АТ „Сбербанк Росії" згідно платіжних доручень № 1 від 24.04.2015р. на суму 2 120,50 доларів США та № 2 від 24.04.2015р. на суму 53 605 грн. 44 коп., до суду не надано.

У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В пункті 19 Інформаційного листа "Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у 2009 році щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України» від 29.06.2010р. № 01-08/369 чітко зазначено, що господарський суд може прийняти рішення про стягнення з відповідача суми заборгованості саме в іноземній валюті у спорах, пов'язаних із здійсненням валютних операцій у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 Цивільного кодексу України, Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю").

При цьому законом прямо не передбачено обов'язку господарського суду зазначати в резолютивній частині рішення про стягнення заборгованості в іноземній валюті еквівалент такої суми в гривнях.

Якщо ж у відповідних випадках позивач просить зазначити в резолютивній частині судового рішення зі спору, пов'язаного зі стягненням суми заборгованості в іноземній валюті, також і гривневий еквівалент (за офіційним курсом Національного банку України) або лише гривневий еквівалент, то суд з урахуванням конкретних обставин справи може задовольнити будь-яке з таких клопотань.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що зобов'язано Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, б. 50, ) виконати умови договору банківського рахунку від 22.10.2013р. шляхом перерахування на користь Фізичної особи-підприємця Оронова Дмитра Леонідовича згідно платіжних доручень № 1 від 24.04.2015р. грошових коштів на суму 2 120,50 доларів США та № 2 від 24.04.2015р. грошових коштів на суму 53 605 грн. 44 коп. на поточний рахунок відкритий в АТ «Сбербанк Росії» м. Київ МФО 320627, що випливає з рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.06.2015 року у справі № 904/3250/15, з урахуванням того, що подані Клієнтом до Банку платіжні доручення № 1 від 24.04.2015р. на суму 2120,50 доларів США та № 2 від 24.04.2015р. на суму 53 605 грн. 44 коп. не були виконані останнім, суд дійшов висновку, що за прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання по Договору, в межах заявленого періоду нарахування, а саме з 25.04.2015р. по 11.12.2017р., стягненню з Банку, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, на користь Клієнта підлягає 4 234,06 грн. і 167,66 доларів США 3% річних та 16 603,83 грн. втрат від інфляції за період з травня 2015 року по жовтень 2017 року.

Відповідні розрахунки позивача про нарахування 3% річних на суму 2 120,50 доларів США (враховуючи про встановлення такого порядку визначення за договором) та на суму 53 605 грн. 44 коп., а також про нарахування втрат від інфляції на суму 53 605 грн. 44 коп. (оскільки стягнення інфляційних нарахувань на суму 2 120,50 доларів США не є можливим, так як індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні)), були перевірені судом та визнано їх арифметично вірними.

Щодо викладених позовних вимог про стягнення пені суд зазначає наступне.

У відповідності до ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права, - позовна давність - встановлюється тривалість у три роки.

Положеннями ст. 258 Цивільного кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю, зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог, в тому числі, про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно із ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності чи право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або мала дізнатися про порушення свого права.

У своїй постанові від 29.05.2013р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" пленум Вищого господарського суду України постановив роз'яснення згідно яких, якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Таким чином, з огляду на те, що подані Клієнтом до Банку платіжні доручення № 1 від 24.04.2015р. на суму 2120,50 доларів США та № 2 від 24.04.2015р. на суму 53 605 грн. 44 коп. не були виконані, що свідчить про відлік прострочення виконання зобов'язання з наступної дати після відповідного порушення, суд прийшов до висновку, що початок строку перебігу спеціальної позовної давності виник у позивача з - 25.04.2015р. і, відповідно, закінчився - 25.10.2016р., тобто після спливу 6 (шість) місяців та 1 (один) року.

За ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У своїй постанові від 29.05.2013р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" пленум Вищого господарського суду України постановив роз'яснення згідно яких у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема письмове прохання відстрочити сплату боргу.

Водночас, визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що оскарження судового рішення є гарантоване Конституцією України право сторони на оскарження в апеляційному та касаційному порядку відповідного судового акту, зважаючи, що факт відкриття виконавчого провадження в рамках Закону України «Про виконавче провадження» є передбаченою законом процедурою щодо виконання рішення суду з наданими Законом України «Про виконавче провадження» відповідним органам правами, з огляду на те, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема письмове прохання відстрочити сплату боргу, втім прохання подане саме боржником до кредитора, а не боржником до іншої особи та, відповідно, такою особою в інтересах боржника, і додатково ж при цьому, визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), суд відмічає, що обставини: оскарження в апеляційному та касаційному порядку рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.06.2015 року у справі № 904/3250/15, відкриття виконавчого провадження ВП № 48804391, звернення Банку до Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції із заявою про відстрочку виконання рішення суду від 30.06.2015 року, звернення Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції до суду із заявою про відстрочку виконання рішення суду від 30.06.2015 року, направлення Клієнтом до Банку листа-звернення від 29.01.2017р. з вимогою виконати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.06.2015 року, лист-відповідь Банку від 14.03.2017 року № 20.1.0.0.0/7-20170207/5079 з повідомленням, що виконання рішення суду має здійснюватися в рамках Закону України «Про виконавче провадження», на переконання суду не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами про стягнення: 51 944,89 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань із повернення 53 605,44 грн. і 55 705,69 грн. - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань із повернення 57 486,75 грн. за період з 25.04.2015р. по 11.12.2017р.

Позовна заява б/н від 11.12.2017 року, в якій викладені вимоги про стягнення пені, подана до суду лише 13.12.2017р., про що свідчить відмітка канцелярії суду на першій сторінці заяви, а не в строк до 25.10.2016р.

У відповідності до частин 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В матеріалах справи міститься заява відповідача, викладена у відзиві на позов, про застосування строку позовної давності, як підставу про відмову в позовних вимогах щодо стягнення пені.

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість застосування заявленої відповідачем заяви щодо строків позовної давності відносно вимог позивача про стягнення пені за період з 25.04.2015р. по 11.12.2017р., що є підставою для відмови позивачу у позові за викладених в ньому підстав у вказаній частині.

За ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню про стягнення: 3% річних - 4 234,06 грн. (чотири тисячі двісті тридцять чотири гривні 06 копійок), 3% річних - 167,66 доларів США (сто шістдесят сім доларів 66 центів) та втрат від інфляції - 16 606,83 грн. (шістнадцять тисяч шістсот шість гривень 83 копійки).

Судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 380,75 грн. відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (ідентифікаційний код 14360570, адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Фізичної особи-підприємця Оронова Дмитра Леонідовича (ідентифікаційний код НОМЕР_1, адреса: 14005,АДРЕСА_1), на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, грошові кошти: 3% річних - 4 234,06 грн. (чотири тисячі двісті тридцять чотири гривні 06 копійок), 3% річних - 167,66 доларів США (сто шістдесят сім доларів 66 центів), втрат від інфляції - 16 606,83 грн. (шістнадцять тисяч шістсот шість гривень 83 копійки) та судового збору - 380,75 грн. (триста вісімдесят гривень 75 копійок).

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 15.03.2018р.

Суддя О.В. Котков