ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"01" березня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/3155/17

Господарський суд Одеської області у складі:

судді Цісельського О.В.

при секретарі судового засідання Мукієнко Д.С.

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: ОСОБА_2 - довіреність

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №916/3155/17 за позовом Одеської міської ради до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 комунальної власності Одеської міської ради про стягнення 117 830,55 грн.

ВСТАНОВИВ:

18.12.2017р. Одеська міська рада звернулась до Господарського суду Одеської області із позовною заявою (вх.№3385/17) про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 117 830,55 грн., де 105 207,75 грн. заборгованість по орендній платі, 3 365,15 грн. інфляційні, 1 063,61 грн. 3% річних, 8 194,04 грн. пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

11.12.2013 р. між Одеською міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (далі ФОП ОСОБА_3Б.), ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, було укладено договір оренди земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Адмірала Лазарева, 9, загальною площею 1370 кв.м., терміном на 10 років, для експлуатації та обслуговування адміністративної будівлі та допоміжних приміщень згідно з планом земельної ділянки, який є невід'ємною частиною договору.

Згідно з актом приймання-передачі земельної ділянки від 11.12.2013 р. Одеська міська рада передала в оренду ФОП ОСОБА_3 вказану земельну ділянку.

Пунктами 9.1.2 Договору передбачено право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Орендна плата вноситься за базовий податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця на протязі 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця. Орендна плата, враховуючи невиплачену, підлягає індексації (п.4.4).

В обґрунтування заявленого позову, позивач зазначає, що орендар сплачує орендну плату за користування земельною ділянкою у неналежному розмірі з січня 2017 р., внаслідок чого ОСОБА_4 комунальної власності Одеської міської ради надіслано претензію ФОП ОСОБА_3 від 31.07.2017р. №01-13/3526.

Проте, станом на час звернення до суду із даним позовом, відповідачем заборгованість не сплачена, внаслідок чого за останнім виникла заборгованість за період з 01.01.2017 р. по 31.10.2017 р. в сумі 105 207,75 грн.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2017р., позовну заяву Одеської міської ради (вх.№3385/17) було передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Цісельського О.В.

Ухвалою Господарського Одеської області від 21.12.2017р. прийняти позовну заяву Одеської міської ради (вх.№3385/17) до розгляду, відкрито провадження у справі, залучено до участі у справі № 916/3155/17 в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_4 комунальної власності Одеської міської ради та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

18.01.2018р. на адресу Господарського суду Одеської області надійшла заява відповідача (вх.№1086/18), яка судом була задоволена.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача в судові засідання не з'являвся, хоча про час та місце їх проведення був повідомлений належним чином, відзив на позов не надав, своїм правом на захист не скористався.

Згідно до п.1 ч.3 ст.202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до правової позиції Вищого господарського суду України, що викладена у постанові від 07.07.2016р. у справі №910/21819/15, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для скасування судового рішення прийнятого за відсутності представника сторони спору.

Приймаючи до уваги, що судове відправлення ухвала про відкриття провадження у справі від 18.12.2017р. було отримано відповідачем, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про отримання поштової кореспонденції суду (а.с. 53), а також відсутність жодних клопотань з боку відповідача про відкладення розгляду справи, станом на 01.03.2018р., суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника позивача, за наявними в ній матеріалами відповідно до п.9 ст.165 ГПК України.

Представник третьої особи заявлені позивачем позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх в повному обсязі, хоча письмову позицію щодо позову суду не надав.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Приписами ст.193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Застосування господарських санкцій до суб'єкта, який порушив зобов'язання, не звільняє цього суб'єкта від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов'язання.

Управнена сторона має право не приймати виконання зобов'язання частинами, якщо інше не передбачено законом, іншими нормативно-правовими актами або договором, або не випливає із змісту зобов'язання.

Зобов'язана сторона має право виконати зобов'язання достроково, якщо інше не передбачено законом, іншим нормативно-правовим актом або договором, або не випливає із змісту зобов'язання.

Зобов'язана сторона має право відмовитися від виконання зобов'язання у разі неналежного виконання другою стороною обов'язків, що є необхідною умовою виконання.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Управнена сторона, приймаючи виконання господарського зобов'язання, на вимогу зобов'язаної сторони повинна видати письмове посвідчення виконання зобов'язання повністю або його частини.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

В свою чергу, порушенням зобовязання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Частинами 1, 3 ст.283 ГК України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Орендар зобовязаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Відповідно до п.п.1, 2 ст.762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч.6 ст.283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

За приписами ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Отже, відповідно ч.6 ст.762 ЦК України визначальною умовою звільнення від орендної плати є наявність обставин, за які орендар не відповідає.

Обставини, що є причиною неможливості використовувати орендоване майно наймачем можуть бути пов'язані як з діяльності наймодавця, так із певними об'єктивними обставинами (проведення ремонту майна внаслідок його пошкодження третіми особами, заборона використання внаслідок прийняття органами влади відповідного рішення тощо).

Визначальною умовою звільнення від орендної плати є наявність обставин, за які орендар не відповідає.

Відповідно до ст.145 Конституції України права місцевою самоврядування захищаються в судовому порядку.

Частина 1 ст.206 Земельного кодексу України передбачено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка.

У відповідності до ч.ч.1, 2, 3 ст.21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Зі змісту ч.1 ст.24 Закону України вбачається, що орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема з розрахунку заборгованості приведеного позивачем в позовній заяві, відповідачем в порушення вищезазначених приписів закону та договору оренди, договірні зобовязання щодо оплати орендних платежів в період з 01.01.2017р. по 31.10.2017р. не виконані, внаслідок чого за відповідачем уторилась заборгованість в сумі 105 207,75 грн., у зв'язку з чим, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості, встановлена судом в розмірі 105 207,75 грн.

Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 1 063,61 грн. 3% річних, 8 194,04 грн. пені та 3 365,15 грн. інфляційних.

Оцінюючи вимоги про стягнення 3% річних, суд зазначає наступне:

У відповідності з п.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, на думку суду, право позивача вимагати від відповідача сплатити 3% річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належним до сплати за договором оренди землі.

Перевіривши розрахунок позивача трьох відсотків річних в сумі 1 063,61 грн., суд встановив, що позовні вимоги в цій частині відповідають вимогам чинного законодавства, їх розрахунок здійснений позивачем належним чином, у звязку з чим підлягають судом задоволенню в повній мірі.

Оцінюючи вимоги про стягнення пені, суд зазначає наступне:

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є господарські санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною шостою статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців. Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.

Частина перша статті 223 ГК України передбачає, що при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено ГК України.

За змістом пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Поняття позовної давності міститься в статті 256 ЦК України, відповідно до якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відтак частина шоста статті 232 ГК України передбачає строк та порядок, у межах якого нараховуються штрафні санкції, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється ЦК України.

Перевіривши розрахунок позивача пені, судом встановлено, що його здійснено не належним чином, у зв'язку з чим, судом було самостійно розраховано пеню наступним чином:

Сума боргу (грн.)Період прострочкиКількість днів прострочкиРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСумма пені за період прострочки
11689.7503.03.2017 - 13.04.20174214.0000 %0.077 %*376.63
11689.7514.04.2017 - 25.05.20174213.0000 %0.071 %*349.73
11689.7526.05.2017 - 06.07.20174212.5000 %0.068 %*336.28
11689.7507.07.2017 - 03.08.20172812.5000 %0.068 %*224.19
11689.7504.08.2017 - 31.08.20172812.5000 %0.068 %*224.19
11689.7531.03.2017 - 13.04.20171414.0000 %0.077 %*125.54
11689.7514.04.2017 - 25.05.20174213.0000 %0.071 %*349.73
11689.7526.05.2017 - 06.07.20174212.5000 %0.068 %*336.28
11689.7507.07.2017 - 03.08.20172812.5000 %0.068 %*224.19
11689.7504.08.2017 - 14.09.20174212.5000 %0.068 %*336.28
11689.7515.09.2017 - 28.09.20171412.5000 %0.068 %*112.09
11689.7501.05.2017 - 25.05.20172513.0000 %0.071 %*208.17
11689.7526.05.2017 - 06.07.20174212.5000 %0.068 %*336.28
11689.7507.07.2017 - 03.08.20172812.5000 %0.068 %*224.19
11689.7504.08.2017 - 14.09.20174212.5000 %0.068 %*336.28
11689.7515.09.2017 - 26.10.20174212.5000 %0.068 %*336.28
11689.7527.10.2017 - 29.10.2017313.5000 %0.074 %*25.94
11689.7531.05.2017 - 06.07.20173712.5000 %0.068 %*296.25
11689.7507.07.2017 - 03.08.20172812.5000 %0.068 %*224.19
11689.7504.08.2017 - 14.09.20174212.5000 %0.068 %*336.28
11689.7515.09.2017 - 26.10.20174212.5000 %0.068 %*336.28
11689.7527.10.2017 - 31.10.2017513.5000 %0.074 %*43.24
11689.7501.07.2017 - 06.07.2017612.5000 %0.068 %*48.04
11689.7507.07.2017 - 03.08.20172812.5000 %0.068 %*224.19
11689.7504.08.2017 - 14.09.20174212.5000 %0.068 %*336.28
11689.7515.09.2017 - 26.10.20174212.5000 %0.068 %*336.28
11689.7527.10.2017 - 31.10.2017513.5000 %0.074 %*43.24
11689.7531.08.2017 - 14.09.20171512.5000 %0.068 %*120.10
11689.7515.09.2017 - 26.10.20174212.5000 %0.068 %*336.28
11689.7527.10.2017 - 31.10.2017513.5000 %0.074 %*43.24
11689.7531.10.2017 - 31.10.2017113.5000 %0.074 %*8.65
За самостійним розрахунком суду, розмір пені складає 8 194,04 грн., у зв'язку з чим, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня в сумі 8 194,04 грн.

Щодо позовної вимоги позивача в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат, суд зазначає наступне:

Втрати від інфляції є наслідком інфляційних процесів в економіці, а тому їх слід вважати складовою частиною основного боргу, стягнення яких передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Перевіривши розрахунок позивача інфляційних втрат, судом встановлено, що його здійснено належним чином, у зв'язку з чим з відповідача на користь позивача слід стягнути суму збитків від інфляції в розмірі заявленому позивачем, тобто в сумі 3 365,15 грн.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та обєктивного зясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідачем у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача не спростовано.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору, а саме 1 767,45 грн.

Керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 86, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (65091, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Одеської міської ради (65004, м. Одеса, пл. Думська, 1, код ЄДРЮОФОПГФ 26597691) заборгованість зі сплати орендної плати у розмірі 105 207 (сто п'ять тисяч двісті сім) грн. 75 коп., інфляційні у розмірі 3 365 (три тисячі триста шістдесят п'ять) грн. 15 коп., 3% річних 1 063 (одна тисяча шістдесят три) грн. 61 коп., пеню 8 194 (вісім тисяч сто дев'яносто чотири) грн. 04 коп. та витрати з оплати судового збору у розмірі 1 767 (одна тисяча сімсот шістдесят сім) грн. 45 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Накази видати в порядку ст.327 ГПК України

Повний текст рішення складено 06 березня 2018 р.

Суддя О.В. Цісельський