ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
УХВАЛА

13.03.2018

Справа № 910/678/18

за позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Україна»

до          Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна

телерадіокомпанія України»

про          розірвання договору

Суддя Картавцева Ю.В.

Представники сторін: згідно з протоколом судового засідання

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» про розірвання договору, а саме ліцензійної угоди №ТРК-000024 від 12.02.2013, додаткової угоди №1 від 12.02.2013 до ліцензійного договору, додаткової угоди №2 від 12.02.2013 до ліцензійного договору, які укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Україна» та Публічним акціонерним товариством «Національна суспільна телерадіокомпанія України».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що положення Ліцензійної угоди щодо трансляції футбольних матчів Чемпіонату світу з футболу 2018 містить умови, які передбачають зобов’язання позивача здійснювати трансляції матчів та заходів, пов’язаних з проведенням Чемпіонату світу з футболу, які однозначно будуть містити ознаки та елементи пропаганди Російської Федерації, у зв’язку з чим позивач вважає, що у зв’язку з істотною зміною обставин стало неможливим висвітлення заходів Чемпіонату світу з футболу 2018 засобами трансляції, виготовлених у Російській Федерації. За наведених обставин, позивач, посилаючись на приписи ст. 652 Цивільного кодексу України, просить суд розірвати ліцензійну угоду №ТРК-000024 від 12.02.2013, додаткову угоду №1 від 12.02.2013 до ліцензійного договору, додаткову угоду №2 від 12.02.2013 до ліцензійного договору, які укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Україна» та Публічним акціонерним товариством «Національна суспільна телерадіокомпанія України».

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Зважаючи на обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, суд приходить до висновку про здійснення розгляду даної справи у порядку загального позовного провадження.

Згідно з приписами статті 181 Господарського процесуального кодексу України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання. Дата і час підготовчого засідання призначаються суддею з урахуванням обставин справи і необхідності вчинення відповідних процесуальних дій.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 20.02.2018.

16.02.2018 до відділу діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов.

У підготовче засідання 20.02.2018 з’явились представники сторін.

Представник позивача подав суду додаткові документи та заяви про забезпечення доказів у спосіб їх огляду за їх місцезнаходженням.

Відповідно до заяви №1, позивач просить суд оглянути в мережі Інтернет: Резолюцію Генеральної асамблеї ООН A/RES/68/262 від 27 березня 2014 року «Про підтримку територіальної цілісності України»; Резолюцію Генеральної асамблеї ООН 71/205 від 19 грудня 2016 року «Ситуація з правами людини в АР Крим та місті Севастополь (Україна)» (; Резолюцію Парламентської асамблеї Ради Європи від 9 квітня 2014 року «Розвиток останніх подій в Україні. Загроза функціонуванню демократичних інститутів»; Резолюцію Парламентської асамблеї Ради Європи від 10 квітня 2014 року «Перегляд по суті попередньо затверджених повноважень російської делегації»; Резолюцію Парламентської асамблеї Ради Європи від 27 січня 2015 року «Гуманітарне становище українських біженців та переміщених осіб»; Резолюція Парламентської асамблеї Ради Європи від 25 червня 2015 року «Про зниклі особи під час конфлікту в Україні»; Резолюцію Парламентської асамблеї Ради Європи від 12 жовтня 2016 р. «Юридичні засоби правового захисту від порушень прав людини на українських територіях, що знаходяться поза контролем української влади; Резолюція Європейського парламенту від 16 квітня 2014 р. щодо тиску Росії на країни «Східного партнерства» та, зокрема, дестабілізації Східної України; Декларацію Парламентської асамблеї НАТО «Про підтримку України» від ЗО травня 2014.

Дане клопотання обґрунтоване тим, що в позовній заяві на докази, які зберігаються у відкритих джерела в мережі Інтернет, а саме на низку резолюцій та декларацій Генеральної асамблеї ООН, ПАРЄ, Європарламенту, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської асамблеї ОБСС в яких висловлено офіційну підтримку України та рішучий осуд діям цієї держави - агресора. Оскільки зазначені в позовній заяві докази про зазначену обставину зберігаються у відкритих джерелах в мережі Інтернет за адресами веб-сайтів які не належать позивачу, що є підставою для припущення що ці засоби доказування можуть бути втрачені, чи подання їх стане згодом неможливим або утрудненим.

Відповідно до заяви №2, позивач просить суд оглянути в мережі Інтернет відеозвукозапис трансляції фінального жеребкування Чемпіонату світу з футболу 2018 року.

У підготовчому засіданні 20.02.2018 представник відповідача усно заявив клопотання про оголошення перерви, яке судом задоволено, у зв’язку з чим у підготовчому засіданні відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 13.03.2018.

06.03.2018 до відділу діловодства суду від відповідача надійшли заперечення проти заяв і клопотань позивача, згідно з якими відповідач, посилаючись на норми ч. 9 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, зазначає про відсутність підстав брати до уваги поданий позивачем у підготовчому засіданні доказ з тих підстав, що такий доказ не є речовим та копію такого доказу не було надіслано відповідачеві. Також відповідач вказує на наявність підстав для повернення заяв про забезпечення доказів з підстав несплати позивачем судового збору за їх розгляд.

У підготовче засідання 13.03.2018 з’явились представники сторін.

Розглянувши заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Україна» про забезпечення доказів у спосіб їх огляду за їх місцезнаходженням №1, №2 від 20.02.2018, з урахуванням заперечень відповідача суд зазначає наступне.

У заяві про забезпечення доказів зазначаються:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв'язку та адресу електронної пошти, за наявності;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) іншої сторони (сторін), якщо вона відома заявнику, а також якщо відомо відомості, що її ідентифікують: її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України, відомі номери засобів зв'язку та адреси електронної пошти;

4) докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні;

5) обґрунтування необхідності забезпечення доказів;

6) спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази, у разі необхідності - особу, у якої знаходяться докази;

7) перелік документів, що додаються до заяви.

Заява підписується заявником або його представником. До заяви, яка подана представником заявника, має бути додано документ, що підтверджує його повноваження (ч.ч. 1-3 ст. 111 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 111 Господарського процесуального кодексу України за подання заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом. Документ, що підтверджує сплату судового збору, додається до заяви. Суд, встановивши, що заяву про забезпечення доказів подано без додержання вимог цієї статті, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Відповідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду до заяви про вжиття запобіжних заходів та забезпечення позову; заяви про видачу виконавчого документа на підставі рішення іноземного суду; заяви про скасування рішення третейського суду; заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду; заяви про роз'яснення судового рішення, ставка судового збору становить 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, суд зазначає, що норми Закону України «Про судовий збір», на які посилається відповідач у запереченнях проти заяв і клопотань позивача, стосуються сплати судового збору за подання до господарського суду заяви про вжиття запобіжних заходів (які чинною редакцією ГПК України не передбачені) та забезпечення позову, тоді-як розмір судового збору за подання заяви про забезпечення доказів вказаним законом не встановлено, у зв’язку з чим відсутні підстави для повернення заяв позивача про забезпечення доказів.

Відповідно до ст. 110 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений, або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов'язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

За результатами розгляду заяви про забезпечення доказів суд постановляє ухвалу про задоволення чи відмову у задоволенні заяви. У разі задоволення заяви суд в ухвалі зазначає доказ, а також дії, що необхідно вчинити для його забезпечення Оскарження ухвали про забезпечення доказів не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає розгляду справи. Суд, вирішуючи питання про забезпечення доказів, може зобов'язати заявника надати забезпечення відшкодування збитків, що можуть бути заподіяні у зв'язку із забезпеченням доказів. Таке забезпечення відшкодування збитків здійснюється за правилами зустрічного забезпечення, встановленими главою 10 цього Кодексу. Збитки, спричинені забезпеченням доказів, відшкодовуються в порядку, визначеному законом з урахуванням положень статті 146 цього Кодексу. Якщо після вчинення процесуальних дій щодо забезпечення доказів позовну заяву подано до іншого суду, протоколи та інші матеріали щодо забезпечення доказів надсилаються до суду, який розглядає справу. Ухвала про забезпечення доказів (крім забезпечення доказів шляхом допиту свідків, призначення експертизи, огляду доказів) є виконавчим документом та виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. (ст. 112 Господарського процесуального кодексу України).

Так, суд зазначає, що у поданих позивачем заявах про забезпечення доказів не обґрунтовано жодним чином необхідність огляду документів та відеозапису, які позивач вважає доказами, у їх місцезнаходженні в контексті наявності підстав припускати, що засіб доказування може бути втрачений, або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим, тим більше, що такі об’єкти, за твердженням позивача, знаходяться у мережі Інтернет у вільному доступі.

Крім того, за змістом ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Так, позивач не позбавлений права самостійно надати ті об’єкти, які знаходяться в мережі Інтернет, тоді-як огляд доказів за їх місцезнаходженням своєю метою має забезпечення доказу у випадку, коли такий доказ може бути наданий для огляду виключно у місці його знаходження (територіального знаходження), що пов’язане з певними властивостями такого об’єкта (він не може бути переміщений тощо), тоді-як заявлення клопотання про огляд доказів у місці їх знаходження в мережі Інтернет не є обґрунтованим.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 112, ч. 2 ст. 232, ст.ст. 233, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні заяв Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Україна» про забезпечення доказів у спосіб їх огляду за їх місцезнаходженням №1, №2 від 20.02.2018 відмовити.

2. Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та може бути оскаржена у порядку, встановленому статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя                                                                                          Ю.В. Картавцева