ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2018 р.Справа № 922/31/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи справу

за позовом ФОП Удянської Олени Михайлівни, м. Харків
до ФОП Сапожник Людмили Іванівни, с. Подоли
про стягнення 75157,04 грн.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Харківської області звернувся позивач - ФОП Удянська О.М. з позовом до відповідача - ФОП Сапожник Л.І. про стягнення 71217,64 грн. суми основного боргу, 2991,14 грн. суми інфляційного збільшення заборгованості, 948,26 грн. суми 3% річних, а всього - 75157,04 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати поставленого товару. Витрати по оплаті судового збору позивач просить суд покласти на відповідача. В позовній заяві позивач просить суд розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею призначено Погорелову О.В.

Відповідно до частини першої пункту 3 статті 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Для цілей цього Кодексу визначено поняття малозначних справ, а саме - це справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними.

Частиною 1 статті 247 ГПК України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 ГПК України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 5 статті 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 02.02.2018 позовна заява була прийнята до провадження та відкрито провадження у справі.

Цією ж ухвалою суду було задоволено клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Було постановлено справу №922/31/18 розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 5 статті 252 ГПК України, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Визначено відповідачу строк для подання заяви з запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - п'ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Запропоновано відповідачу в п'ятнадцятиденний строк від дня отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов, оформлений згідно вимог ст. 165 ГПК України. Роз'яснено позивачу, що він має право протягом 10 днів з дня отримання відзиву, подати до суду відповідь на відзив, оформлену згідно вимог ст. 166 ГПК України. Роз'яснено відповідачу, що він має право протягом 10 днів з дня отримання відповіді на відзив, подати до суду заперечення на відповідь на відзив, оформлені згідно вимог ст. 167 ГПК України.

Як свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, вказана ухвала суду була отримана позивачем 09.02.2018, відповідачем - 09.02.2018.

Заяву з запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та відзив на позовну заяву відповідач суду не подав.

Згідно ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 1 статті 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно частини 2 статті 252 ГПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно статті 114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, суд встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи, у період з 10 лютого 2017 року по 20 липня 2017 року Фізична особа-підприємець Зіберов Артем Миколайович (далі - постачальник або первісний кредитор) поставив відповідачу, Фізичній особі-підприємцю Сапожник Людмилі Іванівні товар за на загальну суму 71 217,64 грн.

Факт поставки товару підтверджується видатковими накладними, а саме: видаткова накладна № 814 від 10 лютого 2017 року на суму 719,75 грн., видаткова накладна № 815 від 10 лютого 2017 року на суму 5296,92 грн., видаткова накладна № 1459 від 10 березня 2017 року на суму 3359,52 грн., видаткова накладна № 1461 від 10 березня 2017 року на суму 2351,76 грн., видаткова накладна № 1460 від 10 березня 2017 року на суму 8871,44 грн., видаткова накладна № 1695 від 16 березня 2017 року на суму 4651,52 грн., видаткова накладна № 2449 від 06 квітня 2017 року на суму 16585,72 грн., видаткова накладна № 2695 від 13 квітня 2017 року на суму 3311,84 грн., видаткова накладна № 2697 від 13 квітня 2017 року на суму 797,88 грн., видаткова накладна № 3198 від 05 травня 2017 року на суму 2251,98 грн., видаткова накладна № 3197 від 05 травня 2017 року на суму 6387,12 грн., видаткова накладна № 3911 від 25 травня 2017 року на суму 3893,40 грн., видаткова накладна № 4660 від 16 червня 2017 року на суму 222,78 грн., видаткова накладна № 3256 від 05 липня 2017 року на суму 9170,81 грн., видаткова накладна № 4723 від 13 липня 2017 року на суму 2239.00 грн., видаткова накладна № 5825 від 20 липня 2017 року на суму 1106,20 грн. (а.с. 7-15).

В подальшому, 07.11.2017 між позивачем, ФОП Удянською Оленою Михайлівною (далі - позивач або новий кредитор) та первісним кредитором був укладений Договір про відступлення права вимоги № 07/11-8, відповідно до умов якого первісний кредитор безвідплатно відступає, а новий кредитор набуває належне первісному кредитору право вимоги до Фізичної особи-підприємця Сапожник Людмили Іванівни (далі - боржник), зі сплати заборгованості за поставлений товар, відповідно до видаткових накладних, наведених у п. 1.2. цього Договору, загальний розмір якої становить суму у розмірі 71217,64 грн.

Перелік документів, за якими новий кредитор набуває право вимоги за цим Договором міститься у Реєстрі документів, що є невід'ємною частиною цього Договору та додатком до нього.

Новий кредитор набув право вимагати від боржника сплати суми боргу в розмірі 71217,64 грн. з моменту укладення цього Договору, тобто з 07 листопада 2017 року.

Первісний кредитор зобов'язаний передати новому кредитору документи, що підтверджують право вимоги до боржника в момент укладення цього Договору.

Новий кредитор не пізніше 40-ка календарних днів з дня укладення цього Договору зобов'язаний письмового повідомити боржника про відступлення права вимоги первісного кредитора.

Позивач письмово повідомив відповідача про зміну кредитора, що підтверджується Повідомленням про зміну кредитора № 05/12-8 від 05.12.2017 та доказами його відправлення (а.с. 18-20).

08.12.2017 позивачем на адресу відповідача була направлена вимога про сплату заборгованості у розмірі 71217,64 грн. Втім, відповідач відповіді на вимогу не надав, заборгованість не оплатив.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

У відповідності зі статтею 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статтею 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити повну ціну переданого товару.

Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Відповідно до частини 1 статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 530 ЦК України передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Станом на момент розгляду справи, відповідач заборгованість не сплатив та не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу.

Отже, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, останній визнається судом таким, що прострочив виконання зобов'язання з оплати поставленого товару на суму 71217,64 грн. грн.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Якщо інше не встановлено договором або законом, відступлення права вимоги є двостороннім правочином, в якому сторонами є первісний кредитор і новий кредитор. У цьому випадку боржник - не є стороною у цьому правочині, а лише наділений правом не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні (ч. 2 ст. 517 ЦК України) та правом висувати проти вимоги кредитора заперечення (ст. 518 ЦК України).

З аналізу наведених норм вбачається, що заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов'язків, не погіршує становище боржника і не зачіпає його інтересів, та здійснюється без згоди боржника, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Як зазначалося вище, у Договорі про відступлення права вимоги, сторони обумовили, що новий кредитор не пізніше 40-ка календарних днів з дня укладення цього Договору зобов'язаний письмового повідомити боржника про відступлення права вимоги первісного кредитора. Позивач (новий кредитор) письмово повідомив відповідача про зміну кредитора, що підтверджується Повідомленням про зміну кредитора № 05/12-8 від 05.12.2017 та доказами його відправлення (а.с. 18-20).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 71217,64 грн. основного боргу.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 2991,14 грн. та три проценти річних у розмірі 948,26 грн.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Судом враховано, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому, сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Судом перевірений розрахунок позивача нарахування суми інфляційного збільшення та встановлено, що вказана сума розрахована позивачем за період липень 2017 року - листопад 2017 року та становить 2991,14 грн.

Втім, поставка за видатковою накладною № 5825 відбулася 20.07.2017, отже нарахування сум інфляційного збільшення повинно відбуватися з серпня 2017 року. Судом за допомогою Юридично-пошукової системи "Законодавство" проведений свій розрахунок сум інфляційного збільшення та встановлено, що за видатковими накладними № 814 від 10 лютого 2017 року на суму 719,75 грн., № 815 від 10 лютого 2017 року на суму 5296,92 грн., № 1459 від 10 березня 2017 року на суму 3359,52 грн., № 1461 від 10 березня 2017 року на суму 2351,76 грн., № 1460 від 10 березня 2017 року на суму 8871,44 грн., № 1695 від 16 березня 2017 року на суму 4651,52 грн., № 2449 від 06 квітня 2017 року на суму 16585,72 грн., № 2695 від 13 квітня 2017 року на суму 3311,84 грн., № 2697 від 13 квітня 2017 року на суму 797,88 грн., № 3198 від 05 травня 2017 року на суму 2251,98 грн., № 3197 від 05 травня 2017 року на суму 6387,12 грн., № 3911 від 25 травня 2017 року на суму 3893,40 грн., № 4660 від 16 червня 2017 року на суму 222,78 грн., № 3256 від 05 липня 2017 року на суму 9170,81 грн., № 4723 від 13 липня 2017 року на суму 2239.00 грн. за період з липня 2017 року по листопад 2017 року сума інфляційного збільшення становить 2984,61 грн. За видатковою накладною № 5825 від 20 липня 2017 року на суму 1106,20 грн. за період з серпня 2017 року по листопад 2017 року сума інфляційного збільшення становить 44,79 грн., що загалом складає 3029,40 грн.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення 2991,14 грн. сум інфляційного збільшення заборгованості.

Суд, перевіривши розрахунок позивача, період нарахування останнім вказаної суми 3% річних, дійшов висновку про те, що відповідний розрахунок є вірним, та відповідає нормам чинного законодавства, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 948,26 грн. 3% річних підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, вони підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, не спростовані відповідачем та є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на відповідача.

Згідно ч.1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 126 ГПК України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат позивач зазначив, що очікує понести витрати на професійну правничу допомогу 10000,00 грн.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Проте, позивачем суду не подано жодного доказу на підтвердження наданої правничої допомоги.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно частини 5 статті 240 ГПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 512 - 518, 525, 526, 530, 610, 612, 692, 712 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Сапожник Людмили Іванівни (63731, Харківська область, Куп'янський район, с. Подоли, вул. Жовтнева, 42, ІПН ) на користь Фізичної особи - підприємця Удянської Олени Михайлівни (61055, м. Харків, пр. Фрунзе, 7, кв. 14, код ) - 71217,64 грн. основного боргу, 2991,14 грн. інфляційних, 948,26 грн. 3% річних та 1600,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено та підписано 12 березня 2018 року.

Суддя О.В. Погорелова