КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2018 р. Справа№ 911/3282/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

При секретарі Ярмак О.В.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 06 березня 2018 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НОТАПС»

на рішення

Господарського суду Київської області

від 12.12.2017 (повне рішення складено 18.12.2017)

у справі № 911/3282/17 (суддя С.О. Саванчук)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НОТАПС»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП»

2. Фізичної особи - підприємця Романенка Геннадія Вікторовича

про стягнення 25534,25 грн.,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «НОТАПС» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» та до Фізичної особи-підприємця Романенка Геннадія Вікторовича про солідарне стягнення з відповідачів 3103,40 грн. - 3% річних та 22430,85 грн. - інфляційних втрат. Крім того, заявлено про солідарне стягнення з відповідачів судових витрат позивача, пов'язаних з поданням даного позову: 2000,00 грн. - витрат на оплату послуг адвоката та 1600,00 грн. -судового збору.

Позов обґрунтовано несвоєчасним виконанням відповідачем-2 рішення Господарського суду Одеської області у справі №916/3957/14 від 24.11.2014 та договором поруки від 14.04.2015 №14-04-2015, відповідно до якого відповідач-1 поручається перед позивачем за виконання відповідачем-2 грошового зобов'язання щодо сплати 3% річних та інфляційних втрат, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем-2 зобов'язання за вищевказаним рішенням.

Рішенням Господарського суду Київської області від 12.12.2017 у справі № 911/3282/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявлені до стягнення 3% річних та інфляційні втрати можуть нараховуватись на основне зобов'язання відповідача-2, яке є грошовим, а не на проценти, що вже нараховані на суму основного зобов'язання, у зв'язку з його простроченням.

Не погоджуючись з прийнятим рішення, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове, яким позов задовольнити, мотивуючи свої вимоги тим, що викладені у рішенні висновки не відповідають фактичним обставинам справи, та порушенням судом першої інстанції норм процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що грошове зобов'язання відповідача-2, в силу приписів, зокрема, частини п'ятої статті 11 Цивільного кодексу України, виникло із дати прийняття рішення місцевим господарським судом у справі №916/3957/14 від 24.11.2014, а прострочення почалось із наступного дня після набрання ним законної сили, тобто з 08.12.2014. При цьому, таке зобов'язання не виконано, а відтак, підлягають нарахуванню за його невиконання 3% річних та інфляційні втрати.

Протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями визначено склад судової колегії для розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НОТАПС» на рішення Господарського суду Господарського суду Київської області від 12.12.2017 у справі № 911/3282/17: Головуючий суддя: Тищенко А.І., судді: Отрюх Б.В., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2018 відкрито апеляційне провадження, справу призначено до розгляду на 13.02.2018.

Ухвалою від 13.02.2018 розгляд справи відкладено на 06.03.2018.

Крім того, 22.01.2018 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НОТАПС» до Київського апеляційного господарського суду надійшло Додаткове обґрунтування позовних вимог (вх.. №09.1-042/589/18).

Дане Додаткове обґрунтування позовних вимог, судова колегія не приймає до розгляду, оскільки відповідно до частини п'ятої статті 269 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

В судове засідання від 06.03.2018 представники учасників справи не з'явився, про причини неявки суд не повідомили. Про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Повідомлення позивача підтверджується підписом повноваженого представника позивача Грищенка О.М. на розписці про відкладення розгляду справи та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за №221 (вх.. №09.2-04/13554/18 від 21.02.2018).

Представники відповідача-1 та відповідача-2 у жодне з судових засідань у даній справі не з'явились, відзивів не подавали.

Суд вважає належним повідомлення відповідачів про судові засідання у справі, з огляду на таке.

Відповідно до Витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 14.11.2017 №9 та за №, що знаходяться в матеріалах справи, адреси місцезнаходження відповідачів відповідають тим, що зазначені в позовній заяві і на які направлялися процесуальні документи суду, а саме, відповідачу-1 (ТОВ «ПАК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП»): 08633, Київська область, Васильківський район, село Мархалівка, вул. Комсомомльська, 22; відповідачу-2 (ФОП Романенко Г.В.): 74402, Херсонська область, Верхньорогачицький район, селище міського типу Верхній Рогачик, вул. Невського, 56.

За приписом пункту 10 частини 2 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про місце проживання фізичної особи-підприємця.

Відповідно до статті 10 вказаного Закону, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Крім того, ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2018 про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду відпоідачем-1 було отримано, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за №300 (вх.. №09.2-04/10969/18/18 від 13.02.2018).

З огляду на викладене та зазначені положення чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про належне повідомлення відповідачів про час та місце розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін, повідомлених належним чином про час та місце розгляду справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Рішенням Господарського суду Одеської області у справі №916/3957/14 від 24.11.2014 на користь позивача солідарно стягнуто з відповідача-2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «СОВАГРО» 3000,00 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами та стягнуто 33004,57 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами з відповідача-2.

Вказане рішення суду, на час звернення позивача з позовом у даній справі, не виконане, що підтверджується наданими до матеріалів справи позивачем відомостями зі зведеного виконавчого провадження №49092045, відповідачами вказане не заперечене.

У зв'язку з наявністю зобов'язання відповідача-2 за рішенням суду, позивачем нараховані інфляційні втрати та 3 % річних на підставі статті 625 Цивільного кодексу України за період прострочення, що обраховується з наступного дня після набранням рішенням суду законної сили - 08.12.2014, відтак, 3 % річних заявлені за період з 09.12.2014 по 27.10.2017, а інфляційні втрати - з грудня 2014 року по вересень 2017 року.

При цьому, позовні вимоги щодо солідарного стягнення заборгованості обґрунтовані укладенням між відповідачем-1 та позивачем договору поруки №14-04-2015 від 14.04.2015 (далі - Договір поруки), відповідно до якого відповідач-1 поручився перед позивачем за виконання відповідачем-2 на користь позивача грошового зобов'язання зі сплати 3% річних та інфляційних втрат у зв'язку з неналежним виконанням рішення Господарського суду Одеської області у справі №916/3957/14 від 24.11.2014.

Відповідно до пункту 3.1. Договору поруки відповідальність відповідача-1 як поручителя перед позивачем як кредитором обмежується сплатою розміру 3% річних та інфляційних втрат у сумі 30000,00 грн.

Згідно з статтею 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником; порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі, а відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Зважаючи на положення Договору поруки та статей 553, 554 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про розгляд справи щодо солідарного стягнення з відповідачів заявлених позовних вимог.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Разом з тим, відповідно до положень статті 11 Цивільного кодексу України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов'язків у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, тобто за наявності прямої вказівки про це в законі, як установлено, наприклад, частиною четвертою статті 36, статтями 43, 46, частиною третьою статті 334, частини третьої статті 653 Цивільного кодексу України.

Отже, за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов'язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов'язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов'язують виникнення зобов'язання саме з набранням законної сили рішенням суду (постанова Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року №910/8318/16).

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Визнаючи правову природу грошового зобов'язання, необхідно виходити з правил, встановлених частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В то же час, проценти, передбачені статтею 536 Цивільного кодексу України - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими тощо, підставою для застосування до правовідносин сторін статті 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або законом.

Відтак, як вірно зазначено місцевим господарським судом, визначальним при розгляді даної справи є та обставина, чи є сплата процентів за користування чужими грошовими коштами грошовим зобов'язанням в розумінні частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, з тим, щоб за його невиконання підлягала застосуванню відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки не підлягають стягненню суми на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, які нараховані за невиконання боржником рішення, ухваленого не щодо грошового зобов'язання.

Відповідно до рішення Господарського суду Одеської області у справі №916/3957/14 від 24.11.2014 судом встановлена наявність основної заборгованості з оплати товару та нараховані покупцю за прострочення сплати платежу за договором постачальнику проценти за користування чужими грошовими коштами від простроченої суми, що передбачені статтею 536 Цивільного кодексу України.

Статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11).

Відтак, суми, передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України мають нараховуватись на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами, якщо в обов'язкових для сторін правилах чи договорі немає прямої вказівки щодо іншого порядку нарахування процентів.

З рішення Господарського суду Одеської області у справі №916/3957/14 від 24.11.2014, що наданий позивачем як підстава позову у даній справі в порядку частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, не вбачається, що стягнуті за ним суми входять до складу грошового зобов'язання сторін.

Позивач стверджує, що заявлені ним до стягнення 3% річних та інфляційні втрати входять до складу грошового зобов'язання, натомість, з огляду на предмет і підстави позову у даній справі доведенню підлягає чи входять до складу грошового зобов'язання проценти за користування чужими грошовими коштами, передбачені статтею 536 Цивільного кодексу України, оскільки саме на них нараховані заявлені до стягнення суми.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що заявлені до стягнення 3% річних та інфляційні втрати можуть нараховуватись на основне зобов'язання відповідача-2, яке за своєю правовою природою є грошовим, а не на проценти, що вже нараховані на суму основного зобов'язання у зв'язку з його простроченням. А, відтак, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При цьому, доводи апеляційної скарги стосовно того, що грошове зобов'язання виникає безпосередньо з прийняттям судового рішення є безпідставними та спростовуються вищевикладеним.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого господарського суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, є безпідставними й необґрунтованими, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Київської області від 12.12.2017 у справі № 911/3282/17 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 267, 270, 273, 275, 276, 281- 285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Нотапс» на рішення Господарського суду Київської області від 12.12.2017 у справі № 911/3282/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 12.12.2017 у справі № 911/3282/17 залишити без змін.

Матеріали справи №911/3282/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до ст. 288 ГПК України.

Повний текс постанови складено: 15.03.2018.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська