ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2018 р.Справа № 922/3855/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н.А.

при секретарі судового засідання Масаловій І.А.

розглянув в порядку загального позовного провадження справу

за позовом заступника керівника Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру в Харківській області, 61022, м. Харків, майдан Свободи, 5, Держпром, під'їзд 1, поверх 6;

до відповідача-1 ТОВ «СК Восток», 64320, Харківська область, Ізюмський район, с. Бугаївка, пл. Центральна, 11, ;

відповідача-2 Шевченківська районна державна адміністрація Харківської області, 63601, Харківська область, Шевченківський район, смт. Шевченкове, вул. Лермонтова, 2, ;

про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 29.12.2007р.

за участі учасників справи:

прокурора - Горгуль Н.В. (службове посвідчення № 036152 від 29.10.2015 року);

позивача - Чернишов К.О. (довіреність № 32-20-0,14-12/62-18 від 16.01.18);

відповідача 1 - Савін О.С. (довіреність б/н від 27.11.2017 року);

відповідача 2 - не з'явився

Суть спору:

Заступник керівника Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру в Харківській області звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до ТОВ «СК Восток», Шевченківська районна державна адміністрація Харківської області про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, який 29.12.2007 укладений між Шевченківською районною державною адміністрацію та СК «Восток» та 20.01.2008 зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі в Шевченківському районному відділі Харківської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземлі України» за № 03, який СК «Восток» надано в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 49,7591 га (пасовища), що знаходиться на території Сподобівської сільської ради Шевченківського району за межами населеного пункту, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

15.12.2017 набув чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" №2147-VIII від 03.10.2017, котрим ГПК України викладено в новій редакції.

У зв'язку з чим, ухвалою господарського суду Харківської області від 18.12.2017 призначено справу № 922/3855/17 до розгляду в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження і призначено підготовче засідання на 09.01.2018.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 09.01.2018, на підставі п. 2 ч. 5 ст. 183 ГПК України в підготовчому засіданні оголошено перерву до 24.01.2018.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 24.01.2018, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України відкладено підготовче засідання на 12.02.2018.

У зв'язку із відпусткою судді Новікової Н.А., керуючись рішенням зборів суддів господарського суду Харківської області №6-1/2016 від 28.03.2016, помічником судді повідомлено учасників справи про перенесення підготовчого засідання з 12.02.2018 на 15.02.2018 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15.02.2018 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача ТОВ "СК Восток" про залишення позову без розгляду.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 15.02.2018, на підставі ч. 2 ст. 185 ГПК України закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 19.02.2018.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 19.02.2018, на підставі ст. 216 ГПК України оголошено перерву у судовому засіданні до 05.03.2018.

В судовому засіданні прокурор заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, в обґрунтування позову зазначив, що Розпорядженням голови Шевченківської районної державної адміністрації Харківської області від 28.12.2007 №503 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передано в оренду СК «Восток» земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області. На виконання зазначеного розпорядження між Шевченківською районною державною адміністрацією та СК «Восток» 29.12.2007 укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення із земель резервного фонду площею 49,7591 га (пасовища), що знаходиться на території Сподобівської сільської ради Шевченківського району за межами населеного пункту, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказаний договір оренди земельної ділянки 20.01.2008 зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі в Шевченківському районному відділі Харківської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України» за №03. Згідно з інформацією відділу Держгеокадастру у Шевченківському районі Харківської області від 25.09.2017 № 10-20-0.23,29-134/120-17 встановлено, що в архіві відділу відсутня технічна документація з нормативної грошової оцінки вищевказаної земельної ділянки. Відповідно до інформації Шевченківської районної ради Харківської області від 26.09.2017 № 337 технічна документація з нормативної грошової оцінки вищевказаної земельної ділянки на сесіях районної ради не затверджувалася. У договорі оренди земельної ділянки державної форми власності, укладеного між відповідачами 29.12.2007, розміри орендної плати встановлено з порушенням вимог ст.13 Закону України «Про оцінку земель». Не зважаючи на те, що у зазначеному договорі оренди земельної ділянки, вказано розмір нормативної грошової оцінки, яка визначена на підставі проведеного розрахунку вартості земельної ділянки, проте технічна документація з оцінки землі фактично не складалась, Шевченківською районною радою не затверджувалась. Прокурор звертається до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, як суб'єкта, уповноваженого розпоряджатися спірною земельною ділянкою державної власності сільськогосподарського призначення. Підставою для представництва є порушення інтересів держави, зокрема, в зв'язку з не проведенням нормативно-грошової оцінки істотно занижується орендна плата за використання землі, що призводить до ненадходження коштів до бюджету. Здійснюючи правове обґрунтування посилався на положення ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 13 Закону України «Про оцінку земель», ст. 203, 228 ЦК України. Також, у засіданні проти клопотання відповідача 1 про застосування строків позовної давності заперечує, в обґрунтування заперечень вказує про те, що про порушення вимог чинного законодавства при укладенні вказаного договору позивач дізнався лише з листа Ізюмської місцевої прокуратури від 02.11.2017 №03-07-10959 вих.17, про що посилається на лист Головного управління від 05.10.2017 №10-20-14-14452/0/19-17, а отже, прокурором наголошено про те, що початок позовної давності слід вираховувати саме з цього часу.

Позивач у відповіді на відзив (вих. № 4064 від 13.02.2018) та повноважний представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить суд прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства та з врахуванням наданих сторонами доказів

Відповідач 1 у відзиві на позовну заяву (вх. № 39681 ід 28.11.2017) та повноважний представник у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечив повністю, в обґрунтування заперечень зазначив, що порушення вимог щодо встановлення у спірному договорі оренди землі без належного визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки відбулося з вини органу виконавчої влади, тобто - Шевченківської райдержадміністрації, у той час, як орендар зі свого боку належним чином виконував умови спірного договору, зокрема в частині повної та своєчасної сплати орендних платежів, тому визнання вказаного договору оренди землі від 29.12.2007, згідно якого орендар отримав в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та подальше позбавлення орендаря цього майна на підставі недотримання вимог закону щодо визначення нормативної грошової оцінки, на думку відповідача 1, є неприпустимим. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачем 1 також вказано про те, що Шевченківська райдержадміністрація, як орендодавець отримує узгоджену орендну плату, яка в свою чергу була визначена без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка передавалася в оренду, при цьому, не стояло питання про те, що дії органу були спрямовані проти інтересів суспільства чи щодо порушення інтересів самої держави, або, визначення орендної плати було здійснено всупереч вимогам закону. Таким чином, відповідачем 1 вказано про те, що оскільки сама місцева вдала (орендодавець) при укладанні спірного договору вважала, що вона правильно визначила в договорі розмір орендної плати, то орендар міг на розумних підставах сподіватися на виконання умов цього договору, та підписуючи його не міг віддаватися сумніву щодо визначення розміру орендної плати не у відповідності з нормами діючого на той час законодавства. Також, в обґрунтування своїх заперечень відповідачем 1 наголошено про те, що останній, укладаючи спірний договір оренди землі сільськогосподарського призначення, не лише мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від здійснених ним капіталовкладень, але й очікував на можливість користування об'єктом оренди протягом встановленого сторонами строку дії договору оренди, тобто, укладення спірного договору оренди землі було важливим елементом підприємницької діяльності відповідача 1, так як земля сільськогосподарського призначення надавалася останньому для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Додатково, відповідачем 1 вказано про те, що на теперішній час нормативно - грошова оцінка землі виготовлена та затверджена рішенням сесії Шевченківської районної ради від 26.10.2017, про що посилається на відповідне рішення, копію якого, останнім було подано до матеріалів справи 28.11.2017 разом із відзивом на позов. Також, в засіданні відповідач 1 повністю підтримав подану до суду 28.11.2018 заяву про застосування позовної давності, просив задовольнити викладені у ній обставини та застосувати до спірних правовідносин у даній справі строк позовної давності в порядку вимог ст. 267 ЦК України.

Відповідач 2 у судове засідання не з'явився, явку свого повноважного представника не забезпечив, хоча про дату, місце та час розгляду справи був належним чином повідомлений, про що свідчить поштове повідомлення з датою (21.02.2018) та відміткою про вручення уповноважені особі відповідача 2 копії ухвали від 19.02.2018 про повідомлення останнього про розгляд даної справи.

Суд оголосив про закінчення з'ясування обставин справи та перейшов до судових дебатів.

В судових дебатах прокурор просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, який 29.12.2007 укладений між Шевченківською районною державною адміністрацією та СК «Восток» та 20.01.2008 зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі в Шевченківському районному відділі Харківської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземлі України» за № 03, який СК «Восток» надано в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 49,7591 га (пасовища), що знаходиться на території Сподобівської сільської ради Шевченківського району за межами населеного пункту, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Проти клопотання відповідача 1 про застосування строків позовної давності заперечив.

В судових дебатах повноважний представник позивача наполягав на задоволенні заявленого прокурором позову.

В судових дебатах повноважний представник відповідача 1 наполягав на відмові в задоволенні позову та застосуванні до спірних правовідносин у даній справі строку позовної давності на підставі ст. 267 ЦК України.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши промову учасників справи у судових дебатах, суд встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи, розпорядженням голови Шевченківської райдержадміністрації від 28.12.2007 №503 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та надано дозвіл на складання документів, що посвідчують право оренди ТОВ "СК "Восток" на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Сподобівської сільської ради Шевченківського району Харківської області.

На виконання зазначеного розпорядження між Шевченківською райдержадміністрацією та СК "Восток" 29.12.2007 укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення із земель запасу площею 49,7591 га (пасовища), що знаходиться на території Сподобівської сільської ради Шевченківського району за межами населеного пункту, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 22-23).

Вказаний договір оренди земельної ділянки 20.01.2008 зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на постійного користування землею, договорів оренди землі в Шевченківському районному відділі Харківської регіональної філії ДП "Центр ДЗК при Держкомземі України" за №03.

Відповідно до п. 7 договору, договір укладено строком на 49 років.

У п. 8 договору встановлено, що орендна плата складає 0,1 відсоток від нормативної грошової оцінки земельної ділянки та вноситься орендарем щомісячно, протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця.

Згідно з п. 11 договору розмір орендної плати переглядається сторонами один раз на рік у разі:

- зміни умов господарювання, передбачених договором;

- зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції;

- погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документально;

- в інших випадках передбачених законом.

Відповідно до п.4 договору, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 108674,00 грн.

Пунктом 16 договору передбачено, що передача земельної ділянки в оренду здійснюється з розробленням технічної документації по встановленню зовнішніх меж. Підставою розроблення є дозвіл голови Шевченківської районної адміністрації від 27 липня 2005 року за №918/01-11. Організація розроблення технічної документації по встановленню зовнішніх меж земельної ділянки і витрати пов'язані з цим покладаються на орендаря.

Передача земельної ділянки орендарю здійснюється у семиденний термін після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі (п. 17 договору).

На підставі акту передачі-прийому земельної ділянки згідно з договором №03 від 29.12.2007 Земельна ділянка, що розташована на території Сподобівської сільської ради Шевченківського району за межами населеного пункту загальною площею 49,7591 га із земель резерву передана орендодавцем -Шевченківською РДА орендарю -СК "Восток" (а.с. 24).

Згідно з листом відділу у Шевченківському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 25.09.2017 № 10-20-0.23,29-134/120-17, в архіві Відділу відсутня розроблена та затверджена технічна документація з нормативної грошової оцінки вищевказаної земельної ділянки ( а.с.25).

Відповідно до листа Шевченківської районної ради Харківської області від 26.09.2012 № 337, технічна документація з нормативної грошової оцінки вищевказаної земельної ділянки на сесіях районної ради не затверджувалася (а.с. 26).

Зазначені обставини і стали підставою для звернення прокурора до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 121 Конституції України (в редакції, яка діяла до 30.09.2016 року) було передбачено, що одним із завдань прокуратури України є представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

15.07.2015 року набрав чинність розділ IV Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року N 1697-VII, який визначає повноваження прокурора з виконання покладених на нього функцій, в тому числі, ст. 23, що встановлює підстави представництва інтересів громадянина або держави в суді. Цим Законом було внесено також зміни до ГПК України, зокрема до статей 2 та 29.

Відповідно до ст.ст. 2, 29 ГПК України прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених ч. 2 або 3 ст. 25 Закону України "Про прокуратуру". Невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви (заяви, скарги) у порядку, встановленому ст. 63 цього Кодексу.

Підстави для здійснення прокурором представництва держави в суді визначені у ч. 3 та 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII.

Зокрема, у Законі України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзац перший та другий частини третьої статті 23).

У п. 1 та 3 постанови "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам" від 23 березня 2012 року N 7 (із змінами) Пленум Вищого господарського суду України роз'яснив, що право прокурора на здійснення представництва в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави виникає у випадках нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування або іншим суб'єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Інтереси держави мають чітко формулюватися й умотивовуватися прокурором. Звертаючись до суду, прокурор повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва у порядку, передбаченому ч. 2 або 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру". Слід враховувати, що прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду із представництвом інтересів держави або громадянина, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. Зазначені обставини повинні перевірятися судом при зверненні прокурора з відповідною заявою або скаргою до суду.

На виконання вищевикладеного, Ізюмською прокуратурою надано лист за вих. №03-07-10959-17 на ім'я начальника ГУ Держгеокадастру у Харківській області щодо представництва інтересів держави в особі ГУ Держгеокадастру у Харківській області до СК " Восток" Шевченківської РДА про визнання недійсним договору (а.с.36).

Так, вказаним договором Товариству з обмеженою відповідальністю "СК Восток" надано в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 49,7591 га (пасовища), яка розташована за межами населеного пункту.

Відповідно до пункту 1 та 2 договору, земельна ділянка передається в оренду із земель резервного фонду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до пункту 5 договору земельна ділянка, яка передається в оренду, немає недоліків, що можуть перешкоджати її ефективному використанню.

Договір набирає чинності з моменту його підписання та державної реєстрації.

Договір підписаний уповноваженими представниками сторін, скріплений печатками вказаних юридичних осіб.

Прокурор в обґрунтування позову посилається на те, що спірний договір було укладено з порушенням ст. 13 Закону України "Про оцінку земель" та ст.ст. 15, 21 Закону України "Про оренду землі", а саме: договір укладено без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що є обов'язковим у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності та є істотною умовою такого договору, тому прокурор в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області звернувся з даним позовом до господарського суду, в якому просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між Шевченківською районною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю "СК Восток" від 29.12.2007, зареєстрований у Шевченківському районному Харківської регіональної філії ДП "Центр ДЗК" 20.01.2008 за № 03.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про оренду землі", оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно з ст. 13 Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі", однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку ії внесення і перегляду та відповідальності за ії несплату.

Орендна плата відповідно до ст. 21 Закону України "Про оренду землі" - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою; розмір, форма і строки внесення орендної плати встановлюються за згодою сторін в договорі оренди, крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України "Про плату за землю" (в редакції Закону на час укладення договору).

Згідно з ст. 6 Закону України "Про плату за землю" (в редакції на час прийняття податкового кодексу) ставки земельного податку з одного гектара сільськогосподарських угідь встановлюються у відсотках від їх грошової оцінки у таких розмірах: для ріллі, сіножатей та пасовищ - 0,1; для багаторічних насаджень - 0,03.

Виходячи із положень зазначених норм, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, а договір у цій частині суперечить приписам чинного законодавства.

Таким чином, спірний договір укладено з порушенням приписів ст. 13 Закону України "Про оцінку земель", ст. ст. 15, 21 Закону України "Про оренду землі", а саме без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що є обов'язковим у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Оскільки, орендну плату встановлено без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, то договір, оренди земельної ділянки підлягає визнанню недійсними у зв'язку із недодержанням сторонами в момент вчинення цих правочинів встановленого законом порядку.

Правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Земельним кодексом України, Законом України "Про оренду землі".

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 Цивільного кодексу України тощо.

Статтею 2 Закону України "Про плату за землю" (в редакції чинній на момент укладення Договорів оренди від 17.10.2005р.) передбачено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом.

За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

Згідно статті 1 Закону України "Про оцінку земель", нормативна грошова оцінка земельної ділянки являє собою капіталізований рентний дохід із земельної ділянки (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Частиною 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції, чинній на момент укладення Договорів оренди від 17.10.2005р.) визначено випадки обов'язкового проведення грошової оцінки земельних ділянок. Так, нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі, зокрема, визначення розміру земельного податку і визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Грошова оцінка земельної ділянки проводиться Державним комітетом України по земельних ресурсах за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України (ст. 23 Закону України "Про плату за землю").

Статтею 18 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції, чинній на момент укладення Договору оренди-1) встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок сільськогосподарського призначення проводиться не рідше як один раз у 5 - 7 років, а несільськогосподарського призначення - не рідше як один раз у 7 - 10 років. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які отримали ліцензії на проведення робіт із землеустрою.

Статтею 18 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції, чинній на момент укладення Договору оренди) визначено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться розташованих за межами населених пунктів земельних ділянок сільськогосподарського призначення - не рідше ніж один раз на 5 - 7 років, а несільськогосподарського призначення - не рідше ніж один раз на 7 -10 років. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які отримали ліцензії на проведення робіт із землеустрою.

При цьому, підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Підставами для проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки є договір, який укладається заінтересованими особами в порядку, встановленому законом, а також рішення суду (ст.15 Закону України "Про оцінку земель").

Технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах* населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, затверджується районними радами. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається відповідним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів (ст.23 Закону України "Про оцінку земель").

Зі змісту наведених норм випливає, що законодавства, яке діяла на момент виникнення спірних правовідносин, не надавала платнику орендної плати (орендарю) права самостійно визначати нормативну грошову оцінку землі.

В той же час законодавство, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин підставою для її проведення визначало або рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, або договір між зацікавленими особами.

Тобто, в даному випадку єдиною підставою для проведення нормативної грошової оцінки землі є рішення органу виконавчої влади.

Проте, Шевченківською районною державною адміністрацією Харківської області рішення про проведення нормативної грошової оцінки земельних ділянок, які передавалася в оренду СК "Восток" в 2007 році не приймалося, про що вказує прокурор в своєму позові.

Таким чином, під час укладення спірних договорів оренди застосовано норми постанови Кабінету Міністрів України № 1724 "Деякі питання оренди земель", а саме додаток 1 "розрахунок розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності, грошова оцінка яких не проведена" та Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 1995 року № 213.

Згідно із частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до вимог статті 15 Закону України "Про оренду землі" підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним є саме відсутність у договорі оренди землі однієї із істотних умов, а не невідповідність даної істотної вимоги вимогам законодавства.

Як вбачається із пункту 4 спірного Договору оренди землі, нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була в ньому вказана. При цьому, жодних доказів про заниження розміру нормативно-правової оцінки земельної ділянки і, відповідно, розміру орендної плати, прокурором суду подано не було і в матеріалах справи такі докази відсутні, тобто прокурором не доведено факту порушення економічних інтересів держави укладенням спірного договору .

Окрім того, з матеріалів справи також вбачається, що сторони спірного договору оренди землі дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, встановлених ст. 15 Закону України "Про оренду землі".

При цьому, сторони також не позбавлені права вчинити правочин щодо внесення змін до правочину з метою приведення його у відповідність із законом.

Так, відповідно до п. 2. 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у процесі вирішення спору сторони можуть самі усунути у встановленому порядку порушення, які тягнуть за собою визнання правочину недійсним, зокрема, шляхом: вчинення нового правочину; погодження правочину з відповідним державним органом, якщо це необхідно було для даного правочину, а таке погодження не було раніше здійснено тощо. Сторони також не позбавлені права вчинити правочин про внесення змін до правочину з метою приведення його у відповідність із законом. Якщо згаданий правочин (про внесення змін) не суперечить вимогам закону, господарський суд приймає судове рішення, виходячи з його умов. При цьому господарським судам необхідно мати на увазі, що законом не передбачено заборони стосовно надання правочинові, - в тому числі про внесення змін до іншого правочину, - за згодою сторін зворотної дії в часі.

З матеріалів справи вбачається, що 26 жовтня 2017 року технічну документацію з нормативно - грошової оцінки земельної ділянки, яку використовує ТОВ "СК Восток" за спірним договором від 29.12.2007 (виготовленої ФОП Радіоновою В.В., згідно договору №01/5 від 10.05.2016, а.с. 52-58), затверджено Рішенням Шевченківської районної ради Харківської області ХVІІІ сесії VІІ скликання (а.с. 59).

Отже відповідачі вчинили дії, спрямовані на усунення порушення, на наявність якого прокурор посилається як на підставу позову.

Враховуючи наведене, суд вважає, що відсутність належно проведеної нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою не для визнання договору оренди недійсним в цілому, а для внесення відповідних змін до таких договорів та спонукання орендаря до вчинення відповідних дій.

Крім того, Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції (далі Конвенція).

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, згідно з частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах "Мелахер та інші проти Австрії" від 19.12.1998 р., "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002 р., "Прессос Компанія ОСОБАЗ та інші проти Бельгії" від 28.10.1995 р., визначив, що під поняттям "майно" розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, "активи", які можуть виникнути, "правомірні очікування"/"законні сподівання" особи.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак, і "майном". До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25.03.1999 р., заява №311107/96, п.54).

Отже, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань користуватися орендованим майном, так і самого майнового права (права оренди), є об'єктом правового захисту згідно статті 1 Першого протоколу до зазначеної вище Конвенції та національного законодавства України.

Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 року, "Новоселецький проти України" від 11.03.2003 року, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (рішення у справах "Хендісайд проти Сполученого Королівства" від 07.12.1976 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.01.1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Так, за змістом пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24 червня 2003 року, майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Зазначеним вище рішенням Європейського суду з прав людини також встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

Слід зазначити, що порушення вимог законодавства, на які прокурор вказує як на підставу позову у даній справі - укладення спірних договорів без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, вчинено насамперед з боку державних органів, а саме, Шевченківською районної державної адміністрації Харківської області, так як укладення спірних договорів оренди землі без зазначення нормативно-грошової оцінки було здійснено за участі державного органу, наділеного відповідною компетенцією щодо недопущення включення у спірні договори умов, які б порушували земельне законодавство.

При цьому слід зазначити, що оскільки сама місцева влада - орендодавець (на яку Конвенцією як на національний орган у земельних відносинах покладено обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення) при укладенні договору оренди вважала, що вона правильно визначила в договорі розмір орендної плати, то орендар міг на розумних підставах сподіватися на виконання умов цього договору, і не міг піддати сумніву правильність визначення місцевою радою розміру орендної плати.

Отже перший відповідач не може бути позбавлений через допущені органом місцевого самоврядування порушення норм земельного законодавства права мирно володіти своїм майном у вигляді титульного права оренди спірної землі та законних сподівань здійснювати таке право оренди.

Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією, вказаною Вищим господарським судом України у своїй постанові від 23.03.2016р. у справі №918/31033/15.

Окрім цього, під час розгляду справи першим та другим відповідачами заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, які викладено ТОВ "СК Восток" у заяві (а.с. 72), Шевченківською райдержадміністрацією у відзиві на позов (а.с. 107). Клопотання про застосування строків позовної давності обґрунтоване тим, що спірний договір було укладено у грудні 2007 року, а зареєстрований 20.01.2008, тоді, як прокурор звернувся з позовом у даній справі про визнання вказаного договору недійсним лише у 20.11.2017 року, пропустивши встановлений статтею 257 трирічний строк позовної давності.

Господарський суд, розглянувши вказані клопотання, дійшов до висновку про їх задоволення та про застосування у даній справі строку позовної давності.

При цьому, суд виходить з такого.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Крім того, інститут позовної давності передбачає обставини, які є підставами для зупинення та переривання строку давності, вичерпний перелік яких встановлено статтями 263, 264 Цивільного кодексу України.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За приписами ч. 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності.

Як вже зазначалося, у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Перебіг позовної давності у справах за позовами, заявленими прокурором в інтересах держави в особі її органів, починається від дня коли про порушене право довідався або міг довідатися саме такий державний орган, а не прокурор, який звернувся з позовом до суду.

Зазначена правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі №3-23гс14, від 23.12.2014 у справі №3-194гс14, від 23.03.2015 у справі №3-21гс15, від 01.07.2015 у справі №6-178цс15.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Харківській області.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

До 2013 року земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності надавалися в оренду за рішенням районних державних адміністрацій (ст. 122 Земельного кодексу України в редакції до 2013 року).

Згідно з положеннями п. 12 перехідних положень Земельного кодексу України, в редакції що діяла на час укладання спорюваного договору оренди землі, до розмежування земель державної та комунальної власності щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених у абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснювали відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Законом України від 06.09.2012 № 5245-УІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" (який набрав чинності 01.01.2013) внесено зміни до Земельного кодексу України відповідно до яких з 01.01.2013 повноваження щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності перейшли до Центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів.

Цей Закон не встановлює і не змінює строку позовної давності, підстав його зупинення або переривання для звернення до суду з відповідним позовом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 5 "Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру" постановлено утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру за переліком згідно з додатком 1. Реорганізувати територіальні органи Державного агентства земельних ресурсів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру за переліком згідно з додатком 2 (п. 2). Установити, що територіальні органи Державного агентства земельних ресурсів, які реорганізуються, продовжують виконувати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру (п. 3).

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.03.2015 №294-р питання Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру функції та повноваження Державного агентства земельних ресурсів у зв'язку з розформуванням покладено на Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру.

Таким чином, з 01.01.2013 від імені та в інтересах держави України право власності земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності здійснював центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів та його територіальні органи, а отже, районні державні адміністрації з 2013 року позбавлені таких повноважень.

У даній справі прокурор у запереченнях на клопотання першого відповідача про застосування строків позовної давності (а.с. 125-129) посилається на те, що про порушення вимог чинного законодавства при укладенні вказаного договору позивач дізнався лише з листа Ізюмської місцевої прокуратури від 02.11.2017 №03-07-10959 вих.17 (а.с. 36), що підтверджується відповідним листом Головного управління від 05.10.2017 №10-20-14-14452/0/19-17 (а.с. 35), а отже, на думку прокурора і початок позовної давності слід вираховувати саме з цього часу.

Однак вищенаведені доводи прокурора не свідчать про зміну строку позовної давності, підстав його зупинення або переривання для звернення до суду з відповідним позовом.

Висновки прокурора про те, що позовна давність для Головного управління Держгеокадастру у Харківській області почалась з дати отримання ним листа від Ізюмської місцевої прокуратури від 02.11.2017 №03-07-10959 вих.17 свідчить про порушення спірним договором вимог законодавства, суд вважає безпідставними, зважаючи на таке.

Відповідно до приписів статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Виходячи із положень законодавства, які були наведені вище, органи, які є попередниками позивача у здійсненні повноважень власника на землю, не були позбавлені права звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу у межах строку позовної давності.

При цьому, зміна розпорядника землі не може мати наслідком зміни позовної давності, оскільки повноваження державних органів здійснювати на підставі статті 13 Конституції України від імені Українського народу права власника на землю не припинялися, а передавалися від одного органу до іншого.

Слід також зазначити, що оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за діяльність її органів, прийняття нормативно-правових актів не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних дій державних органів, зокрема шляхом укладання правочинів з порушенням вимог законодавства.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11.05.2016 зі справи №910/3723/14.

Оскільки за наслідками розгляду даного спору судом достеменно встановлено, що спірний правочин, який 29.12.2007 укладено між Шевченківською районною державною адміністрацією Харківської області, орендодавцем, та СК "Восток"", орендарем, та який 20.01.2008 року зареєстровано з порушенням вимог земельного законодавства, то саме з цієї дати (20.01.2008) для особи, яка уповноважена здійснювати права власника спірної земельної ділянки (районної державної адміністрації до 01.01.2013 і центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів та його територіальних органів після цієї дати) розпочався перебіг позовної давності для позовних вимог про визнання цього правочину недійсним.

Таким чином, оскільки даний позов заявлено у листопаді 2017 року і прокурором та позивачем не наведено поважних причин пропуску позивачем позовної давності за заявленими вимогами, то у позові слід відмовити в порядку частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України.

Вказана правова позиція відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Вищого господарського суду України від 01.11.2017 у справі № 922/688/17.

З огляду на приписи ст.129 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи висновки господарського суду про відмову в задоволенні позову, судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 11, 13, 14, 41-46, 73-80, 86, 129, 233, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю .

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, дане рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повне рішення складено 12.03.2018 р.

Суддя Н.А. Новікова