ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2018м. ДніпроСправа № 904/10585/17

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Мельниченко І.Ф. за участю секретаря судового засідання Левицької К.Ю.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Корса", м. Дніпро

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська обл.

про відшкодування вартості втраченого вантажу в сумі 29 825 грн.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2, дов. б/н від 22.01.18 р., представник;

від відповідача: ОСОБА_1, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань;

від відповідача: ОСОБА_3; договір № 06/18 від 05.02.18 р.; адвокат.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Корса" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовом про відшкодування вартості втраченого вантажу в сумі 29 825 грн., перевезення якого здійснювалось відповідачем за ТТН № АК009175/6 від 23.12.2016 р. на підставі договору перевезення № 23122016 від 23.12.2016 р.

Відповідач заперечує проти задоволення вимог позивача, посилаючись на те, що ним були виконані зобовязання за спірним договором належним чином, що підтверджується товарно-транспортною накладною № АК009175/6 від 23.12.2016 р., яка містить підпис уповноваженої особи вантажоодержувача та не містить жодних зауважень до кількості прийнятого товару. Відносно акту приймання по кількості якості № 223873 відповідач зазначає, що останній складений 23.12.2016 р., тобто за день до того, як товар був доставлений. Крім того, відповідач зазначає, що у випадку визначення збитків або розміру відшкодування є обовязковим проведення оцінки майна, що, у спірному випадку, позивачем не було виконано. Відповідач також зазначає, що позивачем було пропущено строк шестимісячний строк позовної давності, встановлений ст. 315 ГК України.

ТОВ «Корса» надав відповідь на відзив відповідача, в якій не погоджується із твердженням щодо обовязковості проведення незалежної оцінки втраченого майна, оскільки, остання необхідна лише у випадку, якщо перевізник, вантажовідправник або вантажоодержувач не дійшли згоди у визначення вартості майна. Відносно посилань відповідача на попущений строк позовної давності, позивач вважає, що відповідно до статей 258, 925 ЦК України до вимог, що випливають із договору перевезення застосується позовна давність в один рік.

Відповідачем надані заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких останній вважає, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо вартості втраченого товару, у звязку з чим проведення експертизи з метою її визначення, на думку відповідача, є обовязковим. Крім того, відповідач наполягає на застосуванні шестимісячного строку позовної давності до даних правовідносин. Відносно виявленого факту нестачі товару, відповідач зазначає, що лише наявність відмітки на ТТН про нестачу товару є обовязковою умовою для предявлення претензій до перевізника, яка у спірному випадку взагалі відсутня, що в свою чергу свідчить про необґрунтованість вимог позивача.

26.02.2018 р. відповідачем подано клопотання, в якому останній просить стягнути з позивача судові витрати, які складаються з: витрат на послуги адвоката в сумі 10 500 грн. та витрат, повязаних з явкою представника відповідача та відповідача до суду в сумі 1 000 грн.

26.02.2018 р. у судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення (ст.240 Господарського процесуального кодексу України.).

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, заслухавши представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

23.12.2016 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Корса" (позивач у даній справі) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач у даній справі) укладено договір № 23122016 про перевезення вантажів (далі Договір).

Згідно вказаного вище договору (п.1.1), Перевізник (відповідач) надає Замовнику (позивачу) послуги з перевезення вантажів, що здійснюється водієм ОСОБА_4 на автомобілі марки Мерседес, номер НОМЕР_1 по маршруту: Дніпро-Бровари-Київ, з визначеною датою завантаження 23.12.16 р. та датою поставки (розвантаження) 24.12.16 р.

У п.2.3 договору, сторони визначили, що Перевізник зобовязаний забезпечити збереження вантажу з моменту його прийняття для перевезення і до моменту видачі вантажоодержувачу, згідно товарно-транспортних документів, а у випадку виявлення нестачі оплачувати її.

Відповідно до товарно-транспортної накладної, до перевезення був наданий вантаж, у кількості 11 місць, масою 31,09 кг. загальною вартістю 35 059,09 грн. (у т.ч. ПДВ 5843,17 грн.) згідно видаткової накладної № 223873/6 від 23.12.2016 р. (а.с. 15; 17).

ТОВ «Оптова компанія Магніт» (Клієнт) та ТОВ «Корса» (Експедитор 1) підписано заявку на перевезення вантажу, а саме, побутової техніки, автомобільним транспортом за маршрутом Дніпро-Бровари-Київ.

Заявка містить відомості: щодо адреси завантаження та вивантаження; про дату та час подачі автомобіля, дату та час доставки вантажу, вартість робіт, умови оплати, дані про автомобіль та водія (а. с. 16).

У заявці також зазначено, що Виконавець несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу та його якість до здачі вантажу вантажоотримувачу.

Крім того, в товарно-транспортній накладній АК009175/6 від 23.12.2016 р., зазначено, що вантаж наданий до перевезення у стані, що відповідає правилам перевезення відповідних вантажів, номер пломби не зазначений.

Звертаючись із даним позовом, позивач посилається на те, що в результаті здійснення перевезення за спірним договором, а саме, при розвантаженні товару, було виявлено недостачу товару, а саме: монітору LG 34UC98-W (код товару 001005058), про що було складено акт прийомки за кількістю та якістю № 223873 від 23.12.2016 р.(а.с. 18) та акт оцінки збитків при недовозі № АК000223873, відповідно до якого дійсна вартість втраченого товару (монітору LG 34UC98-W) склала 29 825,00 грн.

Вартість втраченого товару на вказану вище суму позивачем було відшкодовано вантажоодержувачу - ТОВ "Оптова компанія Магніт", шляхом укладення протоколу взаємозаліку зустрічних однорідних вимог.

На підставі вказаних вище обставин та на підставі статей 228 Господарського кодексу України, 1191 Цивільного кодексу України, позивач просить стягнути з відповідача вартість втраченого вантажу в сумі 29 825 грн. в порядку регресу.

Заявлені вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Як вбачається із матеріалів справи між сторонами виникли правовідносини перевезення, які врегульовано главою 32 ГК України, главою 64 ЦК України.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань (ч. 1, 5 ст. 307 ГК України).

Згідно частини 2 статті 308 Господарського кодексу України відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення.

Відповідно до частини 3 статті 310 Господарського Кодексу України відповідальність перевізника за збереження вантажу припиняється з моменту його видачі одержувачу в пункті призначення.

Статтею 920 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

За статтею 314 ГК України, перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. У транспортних кодексах чи статутах можуть бути передбачені випадки, коли доведення вини перевізника у втраті, нестачі або пошкодженні вантажу покладається на одержувача або відправника. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає: у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Згідно статті 52 Закону України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 року N 2344-III, автомобільний перевізник зобов'язаний забезпечити збереження вантажу, прийнятого до перевезення, до передачі вантажовласнику (уповноваженій ним особі) в пункті призначення; відшкодовувати замовнику збитки за пошкодження або псування вантажу, часткову чи повну його втрату, а також: збитки, завдані внаслідок несвоєчасної доставки вантажу.

Згідно пункту 10.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України 14.10.97 N 363 (зі змінами та доповненнями), перевізники приймають вантажі для перевезення на підставі укладених договорів із замовниками згідно з заявками (додаток 1) або за разовими договорами (додаток 2).

Відповідно до п. 4.1 договору на перевезення, Перевізник несе повну матеріальну відповідальність за втрату, недостачу, пошкодження, псування вантажу в розмірі дійсної вартості втраченого, відсутнього, пошкодженого чи зіпсованого вантажу.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв'язку між порушенням права та збитками, наявності винної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками.

Відшкодування збитків є видом відповідальності учасників цивільних правовідносин за шкоду, яка є негативним наслідком правопорушення. При цьому, враховано, що збиток - це грошова оцінка шкоди, яка підлягає відшкодуванню за неможливості, недоцільності або у разі відмови потерпілого від відшкодування шкоди в натурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 623 ЦК України відшкодуванню підлягають збитки, що завдані правопорушенням. Тобто відшкодуванню підлягають збитки, які знаходяться у причинному зв'язку з правопорушенням. За таких умов визнається, що причинний зв'язок між порушенням та збитками має бути безпосереднім або прямим.

Так, протиправною є поведінка особи з порушенням норм законодавства. Якщо зобов'язання виникає з договору, то протиправною визнається поведінка боржника, що порушує умови договору та закону.

При цьому стаття 614 Цивільного кодексу України визначає вину як обов'язкову підставу відповідальності за завдані збитки.

Розділом 15 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України N 363 від 14.10.97 р., встановлено, що документами, що підтверджують втрату вантажу, його кількість та вартість є виключно товарно-транспортна накладна з відміткою вантажоотримувача про нестачу/втрату вантажу та акт встановленої форми, що складається в такому випадку.

При відмові від складання акта або від внесення записів у товарно-транспортну накладну у випадках недостачі, псування або ушкодження вантажу акт складається за участю представника незацікавленої сторони.

Для засвідчення складання акта на вільному місці зворотнього боку товарно-транспортної накладної записується дата складання і про що складений акт.

Відповідно до 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Вдповідно до статей 73, 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ГПК України унормовано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не були надані встановлені законом документи, що підтверджують втрату вантажу, оскільки товарно-транспортна накладна АК009175/6 від 23.12.2016 р., не містить запису про нестачу чи втрату вантажу.

До того ж, слід зазначити про те, що залучений до матеріалів справи акт за кількістю та якістю №223873 від 23.12.2016 р. засвідчує факти, виявлені при прийманні товару по-перше, 23.12.2016 р., в той час як доставка спірного товару в договорі перевезення визначена 24.12.2016 р.; по-друге, вказаний акт свідчить про те, що приймання товару за кількістю відбувалось відносно товару, перевезення якого здійснювалось за товарно-транспортною накладною АК09175/3, в той час як спірне перевезення здійснювалось на підставі товарно-транспортної накладної АК009175/6.

Отже, докази, надані позивачем, не підтверджують обставин, які є підставою для застосування матеріально-правової відповідальності перевізника в разі втрати вантажу.

Крім того, в матеріалах справи наявний акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 20 від 24.12.2016 р., підписаний позивачем та відповідачем, який свідчить про належне виконання перевізником своїх зобовязань за договором перевезення № 23122016 від 23.12.2016 р., у звязку з чим сторони претензій одна до одної не мають (а.с. 58).

З огляду на викладене, акт приймання по кількості та якості № 223873 від 23.12.2016 р. не приймається судом як належний доказ встановлення факту недостачі товару, перевезення якого відбувалось за ТТН АК009175/6 від 23.12.2016 р.

Зважаючи на не надання позивачем встановлених законом доказів, що підтверджують втрату вантажу, у суду відсутні підстави для застосування до відповідача матеріально-правової відповідальності у вигляді стягнення збитків в розмірі вартості втраченого вантажу, визначеного позивачем в сумі 29 825 грн.

Відносно заяви відповідача щодо пропуску строку позовної давності, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною, є самостійною підставою для відмови у позові.

Отже, відмова у позові через необґрунтованість (недоведеність) вимог виключає відмову в позові через пропуск позовної давності.

Клопотання відповідача про покладення на позивача судових витрат, а саме: витрат на послуги адвоката в сумі 10 500 грн. та витрат, повязаних з явкою представника відповідача та відповідача до суду в сумі 1 000 грн., задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом вищенаведених норм ГПК України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката.

Так, відповідачем до матеріалів справи залучено: попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, договір про надання правової допомоги № 06/18 від 05.02.2018 р., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 2687, посвідчення адвоката № 2351, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії САТ 669811, акт виконаних робіт № 1 від 06.02.2018 р., фіскальні чеки на пальне та прибутковий касовий ордер № 12 від 23.02.2018 р.

Згідно пункту 3.4 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою НБУ від 15.12.2004р. № 637, видача готівки з кас проводиться за видатковими касовими ордерами або видатковими відомостями. Документи на видачу готівки мають підписувати керівник і головний бухгалтер або працівник підприємства, який на це уповноважений керівником. До видаткових ордерів можуть додаватися заява на видачу готівки, розрахунки тощо. Якщо на доданих до видаткових касових ордерів документах, заявах, рахунках тощо є дозвільний напис керівника підприємства, то його підпис на видаткових касових ордерах не обов'язковий.

За таких обставин, витрати відповідача (а не прибутки адвоката) мають бути підтверджені видатковим касовим ордером з підписами керівника та головного бухгалтера (а не копією квитанції до прибуткового касового ордеру), або у випадку безготівкового розрахунку - платіжним дорученням, які суду не надані.

Відносно витрат, заявлених відповідачем, на відшкодування вартості пального, витраченого на прибуття представника відповідача та самого відповідача у судове засідання, господарський суд вказує на те, що вказані витрати не є судовими витратами в розумінні ст. 123 Господарського кодексу України.

Керуючись статтями 256, 257, 267, 908, 909, 920, 932 Цивільного кодексу України, статтями 123, 126, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 03.03.2018 р.

Суддя ОСОБА_5