ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"13" березня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/2880/17

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Гут С.Ф.

При секретарі судового засідання Себовій О.О.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_1 на підставі наказу №7-к від 15.01.2018р.;

розглянувши справу №916/2880/17 за позовом Державного підприємства «Дослідне господарство «Жеребківське» Одеської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» до відповідача Державного підприємства «Дослідне господарство Одеської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» про стягнення збитків в розмірі 50 000,00 грн., -

Суть спору: Позивач, Державне підприємство «Дослідне господарство «Жеребківське» Одеської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство Одеської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» збитки в розмірі 54 000,00 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 19.12.2017р. позовну заяву Державного підприємства «Дослідне господарство «Жеребківське» Одеської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №916/2880/17, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

09.01.2018р. до канцелярії господарського суду Одеської області від відповідача надійшов відзив (вх.ГСОО№357/18) на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, у звязку із складним фінансовим та економічним становищем підприємства, користувачем було розпочато погашення заборгованості частинами.

Крім того, відповідач у відзиві зазначає, що 15.11.2017р. Державне підприємство «Дослідне господарство Одеської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» здійснило часткову оплату вартості обєкту позички у розмірі 4000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №443 від 15.11.2017р., яке було надано разом із відзивом.

16.01.2018р. до канцелярії господарського суду Одеської області від позивача надійшла заява (вх.ГСОО№2-256/18) про зменшення розміру позовних вимог з 54000,00 грн. до 50000,00 грн.

Вищезазначену заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог господарським судом було залучено до матеріалів справи та задоволено.

Ухвалами господарського суду Одеської області від 15.02.2018р. по справі №916/2880/17 було здійснено заміну позивача - Державне підприємство "Дослідне господарство "Жеребківське" Інституту сільського господарства Причорномор'я Національної академії аграрних наук України" його правонаступником - Державне підприємство Дослідне господарство Жеребківське Одеської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України та відповідача - Державне підприємство "Дослідне господарство Інституту сільського господарства Причорномор'я Національної академії аграрних наук України" його правонаступником - Державне підприємство «Дослідне господарство Одеської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України».

Відповідачем у судовому засіданні 13.03.2018р. було визнано позов у повному обсязі.

Дослідивши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані сторонами докази, суд встановив:

17.09.2015р. між ДП «ДГ «Жеребківське» ІСГ Причорноморя» НААН України» (далі позивач) та ДП «ДГ»Дослідне господарство» ІСГ Причорноморья» НААН України (далі- відповідач) був укладений Договір позички №17/09 (далі - договір).

Обєктом позички за цим договором було насіння озимої пшениці сорту «Пилипівка» (еліта) у кількості 10 тон, вартість якого на момент передачі відповідачу становила 54000,00 грн.

За умовами вказаного договору, згідно пункту 4.2. договору остаточною датою користування обєктом позички вважається 30 жовтня 2016 року.

Згідно п. 5.1. договору позички при настанні дати, вказаної в п. 4.2. цього договору користувач зобовязується протягом трьох календарних днів повернути позичкодавцю обєкт позички.

Відповідно до п. 5.2. договору обєкт позички вважається поверненим позичкодавцю користувачем з моменту підписання акта приймання-передачі обєкта позички уповноваженими представниками сторін цього акта печатками.

Згідно п. 8.2. Договору Договір діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань, але не довше ніж до 30 жовтня 2016 року.

03.10.2016р. між позивачем та відповідачем була укладена Додаткова угода №1 до Договору позички №17/09 від 17.09.2015 року, згідно якої сторони продовжили строк дії Договору до 30 жовтня 2017 року.

З вищевказаного вбачається, що укладений між сторонами договір позички, з урахуванням його пролонгації, припинив свою дію після 30 жовтня 2017 року.

07.11.2017 року позивачем було направлено на адресу відповідача Державного підприємства «Дослідне господарство Одеської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» претензію №90 із вимогою до 15 листопада 2017 року повернути обєкт позички, а саме насіння озимої пшениці сорту «Пилипівка» (еліта) у кількості 10 тон, або сплатити на користь Державного підприємства «Дослідне господарство «Жеребківське» Одеської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» вартість обєкту позички у розмірі 54000,00 грн. (зазначена претензія №90 від 07.11.2017р. наявна в матеріалах справи).

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов висновку:

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Частиною 1 ст.15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В пунктах 1-10 ч.2 ст.16 ЦК України наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

До того ж, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В силу частини 1 статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Приписами ч.ч.1, 2 ст. 20 ГК України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів субєктів господарювання та споживачів.

Згідно із ст.ст. 173,174,193 Господарського кодексу України господарський договір є підставою виникнення прав і обовязків, які повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, договору, а одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що правовідносини сторін склались на підставі укладеного між ними договору позички №17/09 від 17.09.2015р.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобовязання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1,3 ст. 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобовязується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 763 ЦК України, що застосовується до відносин позички, зазначено, що договір позички укладається на строк, встановлений договором.

Статтею 631 ЦК України визначено, що строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати свої обовязки відповідно до договору.

Відтак закінчення строку дії договору спричиняє правові наслідки щодо наявності у користувача права користуватися річчю, переданою йому за договором позички.

Стаття 833 ЦК України визначає обовязок користувача повернути річ після закінчення строку договору в такому стані, у якому вона була на момент її передання.

Відповідно до ст. 836 ЦК України якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач в порушення вищезазначених приписів закону та укладених договорів, договірні зобовязання щодо повернення майна після закінчення строку дії договору позички не виконані, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість у загальній сумі 50000,00 грн. за понесені позивачем збитки у звязку із втратою майна.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та обєктивного зясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги позивача стосовно стягнення з відповідача збитків у розмірі 50000,00 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору, а саме 1 600,00 грн.

Керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 86, 130, 165, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Державного підприємства «Дослідне господарство «Жеребківське» Одеської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» до відповідача Державного підприємства «Дослідне господарство Одеської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» про стягнення збитків в розмірі 50 000,00 грн. задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство Одеської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» (67667, Одеська область, Біляївський район, с. Хлібодарське, вул. Маяцька дорога, 24; )на користь Державного підприємства «Дослідне господарство «Жеребківське» Одеської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України»(66410 , Одеська область, Ананьївський район, с. Жеребкове, вул.Шевченко,буд.12; ) збитки у розмірі 50 000 /пятдесят тисяч / грн. 00 коп. та витрати на оплату судового збору в сумі 1 600 /одна тисяча шістсот/ грн. 00 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Накази видати в порядку ст.327 ГПК України

Повне рішення складено 20 березня 2018 р.

Суддя С.Ф. Гут