ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2018 р. Справа № 922/3891/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Барбашова С.В. , суддя Гребенюк Н. В.,

за участі секретаря судового засідання Кохан Ю.В.,

за участі представників:

позивача- Гордеюк О.В., довіреність № б/н від 12.05.2016 ,

відповідача -ОСОБА_1, паспорт серії МК851379 від 05.05.1998 (заступник директора);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю Імперія металів (вх. № 138Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 13 грудня 2017 року по справі № 922/3891/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Імперія металів, м. Харків;

до Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-промислова компанія Нова, м. Харків;

про стягнення 315912,08 грн,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року ТОВ Імперія металів звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до ТОВ Торгово-промислова компанія Нова про стягнення 315912,08 грн, які складаються з: 294600,00 грн безпідставно отриманих коштів та 21312,08 грн процентів за користування коштами за період з 29.04.2017 по 22.11.2017.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 13.12.2017 по справі № 922/3891/17 (суддя Рильова В.В ) в позові відмовлено в повному обсязі.

Повний текст зазначеного рішення складено 18.12.2017.

Позивач ТОВ Імперія металів 29.12.2017 звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що між ТОВ «Торгово-промислова компанія «Нова» та ТОВ «Імперія Металів» виникли зобов'язальні правовідносини щодо надання послуг (виконання робіт), що унеможливлює застосування статті 1212 Цивільного кодексу України, тоді як: сторонами відповідно до ст. 638 ЦК, ст. 180, 181 ГК не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору на виконання робіт (підряду) № 04/28-05 від 28.04.2017 року і вказаний договір не було укладено у спрощений спосіб; проект договору № 04/28-05 від 28.04.2017 року не передавався позивачу, і у відповідача відсутні жодні докази надсилання цього проекту поштою або електронною поштою позивачеві; жодні роботи за цим договором не виконувалися, послуги не надавалися; між сторонами інші договори не укладалися .

Таким чином, на думку позивача, оскільки підставою для перерахування ним відповідачеві коштів в сумі 294600,00 грн. був Договір № 04/28-05 від 28.04.2017 року, а також рахунок фактура № Н-1 від 28.04.2017 і платіжне доручення позивача № 2719 від 28.04.2017, в яких призначенням платежу вказано зазначений договір, в той час як цей договір є таким, що не відбувся, то правові підстави для набуття відповідачем вказаних коштів відсутні, у звязку з чим відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України вони підлягають поверненню позивачеві із сплатою відповідачем процентів за користування коштами в порядку статті 1214 та 536 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 у справі № 922/3891/17 (колегія суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Пелипенко Н.М.; суддя Білецька А.М.; суддя Гребенюк Н.В.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача ТОВ Імперія металів та встановлено відповідачу - ТОВ Торгово-промислова компанія Нова строк до 02.02.2018 для надання відзиву на апеляційну скаргу та доказів надсилання (надання) апелянту копії відзиву та доданих до нього документів.

06.02.2018 у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді Білецької А.А. автоматизованою системою розподілу апеляційних скарг між суддями здійснено заміну вибулого судді й для розгляду справи № 922/3891/17 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Пелипенко Н.М.; суддя Барбашова С.В.; суддя Гребенюк Н.В.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.02.2018 у справі № 922/3891/17 було призначено апеляційну скаргу до розгляду на 27.02.2018 об 11:30 год.

Представник позивача в судовому засіданні 27.02.2018 підтримав апеляційну скаргу .

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу (вх.№1201 від 20.02.2018) та його представник в судовому засіданні 27.02.2018 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що між сторонами виникли господарські правовідносини, що випливають із договору підряду №04/28-05 від 28.04.2017, який відповідач надавав позивачу для підписання разом з рахунком-факторую № Н-042801 від 28.04.2017р. на суму 294600,00 грн. і який позивач оплатив. При цьому, відповідач відобразив кошти у розмірі 294600,00 грн. у податковій звітності, що підтверджується податковою накладною № 9 від 28.04.2017 та квитанцією №1 про реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних. Крім того така податкова накладна була у встановленому порядку погоджена уповноваженим представником ТОВ "Імперія металів" ОСОБА_2 шляхом проставлення електронного цифрового підпису 13.05.2017 року, тобто зі спливом значного проміжку часу з моменту перерахування грошових коштів розміром 294600,00 грн. на рахунок ТОВ "ТПК "НОВА.

Отже, на думку відповідача, позивачем були вжиті конкретні дії по виконанню домовленостей з постачання робіт/послуг, як-то : оплата виставленого рахунку, включення суми податку на додану вартість до податкового кредиту на підставі податкової накладної, належним чином зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних. Тобто відповідач направив позивачу пропозицію (оферту) укласти правочин - шляхом направлення рахунку, а позивач прийняв її шляхом сплати грошових коштів у сумі 294600,00 грн.

Разом з цим, як вказує відповідач, позивачем не надано доказів звернення в порядку п. 23.1 ст. 23 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" до банківської установи, де він обслуговується, з приводу відкликання помилкового переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок відповідача до звернення з відповідною позовною заявою до суду.

Таким чином відповідач вважає твердження позивача про безпідставність отримання грошових коштів в сумі 294600,00 грн, як і посилання на ст. 1212 ЦК України необґрунтованими.

Розглядаючи дану апеляційну скаргу, колегія вважає за необхідне зазначити, що 15.12.2017 відповідно до Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII, набрав чинності Господарський процесуальний кодекс України у новій редакції.

У підпункті 9 пункту 1 Перехідних Положень Господарського процесуального кодексу в редакції від 15.12.2017 зазначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином апеляційне провадження у даній справі повинне здійснюватися за правилами Господарського процесуального кодексу в редакції від 15.12.2017.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши усні пояснення представників сторін, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу доводи позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, відповідач виставив для оплати рахунок-фактуру № Н-042801 від 28.04.2017 на суму 294600,00 грн, в якому вказана підстава його виставлення: авансовий платіж за послуги мех. обробки за договором № 04/28-05 від 28.04.2017.

Позивач платіжним дорученням № 2719 від 28.04.2017 перерахував на рахунок відповідача грошову суму 294600,00 грн з призначенням платежу: "авансовий платіж за послуги мех. обробки за договором № 04/28-05 від 28.04.2017", після чого відповідачем було виписано податкову накладну від 28.04.2017 № 9 на загальну суму з ПДВ 294600,00 грн та квитанцію № 1 про реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

У письмових поясненнях (вх. № 41681 від 13.12.2017) позивач зазначив, що відповідно до ст. 198 Податкового кодексу України позивач включив до податкової звітності спірні грошові кошти 294600,00 грн, але цей факт, на думку представника позивача, не підтверджує укладення між сторонами договору підряду.

Відповідачем до суду першої інстанції було надано договір підряду № 04/28-05 від 28.04.2017, який підписаний лише з боку відповідача (арк. 76).

09.11.2017 позивач направив відповідачу претензію б/н про повернення коштів у розмірі 294600,00 грн, посилаючись на те, що кошти були отримані відповідачем безпідставно (арк. 15-17).

Однак відповідач залишив претензію без задоволення, спірні кошти не повернув.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що ТОВ Імперія металів, отримавши від ТОВ Торгово-промислова компанія Нова рахунок-фактуру № Н 042801 від 28.04.2017, того ж дня платіжним дорученням № 2719 помилково перерахувало 294600,00 грн на банківський рахунок відповідача з таким же призначенням платежу як у вказаному рахунку-фактури, а саме: авансовий платіж за послуги мех. обробки за договором № 04/28-05 від 28.04.2017.

Також позивач зазначає, що договір № 04/28-05 від 28.04.2017 між сторонами ніколи не укладався, жодних послуг з механічної обробки відповідачем позивачу не надавалось.

Місцевий господарський суд, відмовляючи в позові, виходив з того, що, враховуючи факт виставлення відповідачем рахунку - фактури № Н-042801 від 28.04.2017 на суму 294600,00 грн, який позивач прийняв до виконання та перерахував платіжним дорученням № 2719 від 28.04.2017 відповідачу вказані кошти, що не заперечується сторонами, з посиланням на вказаний рахунок, який містить назву робіт, послуг та їх вартості. Таким чином, позивач погодився щодо наявності у нього взаємного обов'язку оплатити цей рахунок, а також враховуючи те, що сторони відобразили спірні кошти у своїй податковій звітності, суд дійшов висновку, що спірні грошові кошти були отримані відповідачем за наявності достатніх правових підстав та у спосіб, що не суперечить чинному законодавству, що виключає застосування статті 1212 ЦК України.

Таким чином господарський суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позову.

Однак колегія суддів не може погодитися із таким висновком місцевого господарського суду, та вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого.

Як вже зазначалося, в матеріалах справи міститься договір підряду № 04/28-05 від 28.04.2017, який підписаний лише з боку відповідача, в якому замовником вказано ТОВ «Імперія металів», а підрядником ТОВ «Торгово-промислова Компанія «Нова».

У вказаному договорі містяться умови договору підряду: предмет, ціна і строк виконання роботи.

Так, відповідно до пункту 1.1 цього договору підрядник зобовязується власними силами, на свій ризик виконувати роботи з механічної обробки деталей за завданням замовника та з його сировини (матеріалів), а замовник, у свою чергу, зобовязується приймати і оплачувати виконані роботи.

У пункті 2.1 договору підряду № 04/28-05 від 28.04.2017 встановлено, що загальна орієнтовна вартість робіт з механічної обробки деталей складає 294600,00 грн.

Крім того, пунктом 3.1 врегульовано порядок визначення сторонами строків виконання робіт.

Як вже було зазначено,відповідач виставив для оплати рахунок-фактуру № Н-042801 від 28.04.2017 на суму 294600,00 грн, в якому вказана підстава його виставлення: авансовий платіж за послуги мех. обробки за договором № 04/28-05 від 28.04.2017.

Позивач, в свою чергу, платіжним дорученням № 2719 від 28.04.2017 перерахував на рахунок відповідача грошову суму 294600,00 грн з призначенням платежу: "авансовий платіж за послуги мех. обробки за договором № 04/28-05 від 28.04.2017".

Крім того, відповідачем було виписано податкову накладну від 28.04.2017 № 9 на загальну суму з ПДВ 294600,00 грн. та квитанцію №1 про реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Також у письмових поясненнях (вх. № 41681 від 13.12.2017) позивач зазначив, що відповідно до ст. 198 Податкового кодексу України позивач включив до податкової звітності спірні грошові кошти 294600,00 грн.

Слід зазначити, що згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 та частини 2 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 640 Цивільного кодексу встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до частини 2 статті 642 якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Отже, виходячи зі змісту вказаних норм, договір вважається укладеним з моменту одержання стороною, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції другою стороною, при цьому прийняттям такої пропозиції другою стороною вважаються також і конклюдентні дії, тобто дії, які свідчать про її бажання укласти договір, зокрема дії щодо виконання договору.

Також у частині 1 статті 181 Господарського кодексу України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Статтею 207 Цивільного Кодексу України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Отже, виходячи зі змісту вказаних норм, законодавство допускає укладення договору в письмовій формі у спрощений спосіб - шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, в яких містяться істотні умови договору певного виду.

Окрім цього, відповідно до частини 2 статті 205 Цивільного Кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається укладеним, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних наслідків.

Таким чином, відповідач направив позивачу пропозицію (оферту) укласти правочин - шляхом направлення рахунку-фактури № Н-042801 від 28.04.2017, в якому вказано призначення платежу: "авансовий платіж за послуги мех. обробки за договором № 04/28-05 від 28.04.2017", а позивач прийняв її шляхом сплати грошових коштів у сумі 294600,00 грн за платіжним дорученням № 2719 від 28.04.2017 із зазначенням у ньому призначення платежу: "авансовий платіж за послуги мех. обробки за договором № 04/28-05 від 28.04.2017".

При цьому сторонами були вчинені конклюдентні дії, які засвідчують їхню волю на укладення договору підряду, а саме: позивачем - шляхом виставлення рахунку фактури із посиланням на договір № 04/28-05 від 28.04.2017, а відповідачем - шляхом негайної оплати виставленого рахунку-фактури із посиланням у платіжному дорученні на договір № 04/28-05 від 28.04.2017 (що свідчить про обізнаність позивача з умовами цього договору), включення суми податку на додану вартість до податкового кредиту на підставі податкової накладної, належним чином зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Разом з цим, позивачем не надано доказів звернення в порядку п. 23.1 ст. 23 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" до банківської установи, де він обслуговується, з приводу відкликання помилкового переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок відповідача до звернення з відповідною позовною заявою до суду.

Крім того, позивачем не наведено доводів та не надано доказів того, щодо якого призначення платежу у платіжному дорученні №2719 від 28.04.2017 сталася помилка, і на які інші цілі, окрім оплати по договору № 04/28-05 від 28.04.2017, позивач сплатив відповідачу кошти за цим платіжним дорученням, з урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази наявності між сторонами інших правовідносин, окрім обумовлених договором № 04/28-05 від 28.04.2017.

Направлення позивачем відповідачу претензії б/н від 09.11.2017 відбулося більше ніж через шість місяців після оплати рахунку фактури № Н-042801 від 28.04.2017 і докази отримання вказаної претензії в матеріалах справи відсутні.

Разом з цим, в матеріалах справи міститься повідомлення Курєрської служби доставки № 141 від 14.11.2017 ( а.с. 47), в якому вказана служба поштового звязку повідомляє позивача про факт невдалих спроб вручення відповідачу 10.11.2017 та 13.11.2017 поштового відправлення претензії б/н від 09.11.2017 та акту звірки взаєморозрахунків, у звязку з чим пакет документів повернутий відправнику 14.11.2017.

Таким чином позивачем було сплачено грошові кошті за наявності відповідної правової підстави - договору № 04/28-05 від 28.04.2017.

Частиною 1 статті 236 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Принцип верховенства права встановлений і статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що принцип верховенства права визнання найвищою цінністю прав і свобод, законних інтересів людини і громадянина, серед яких особливе місце відведено праву на доступ до неупередженого, безстороннього суду, розгляд справи у розумний строк та винесення справедливого рішення у справі.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 р.; Конвенція набула чинності для України 11.09.1997 р.

Логічним продовженням принципу верховенства права є принцип міжнародного приватного права Jura novit curia, який полягає в тому, що незалежно від відсутності чи наявності посилань заінтересованої сторони, які відносяться до справи, що розглядається, суд незалежно від будь-кого визначає, які закони мають бути застосовані для вирішення спору.

Крім того, у частині 3 цієї статті вказано на те, що судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства , визначеного цим кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, повязаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Разом з цим, відповідно до частини 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Таким чином, суд з метою справедливого вирішення спору та ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, повинен, не обмежуючись доводами учасників спору, застосувати до спірних правовідносин ті норми законодавства, які безпосередньо стосуються цих відносин та сприяють найбільш ефективному захисту права та законних інтересів особи, яка звернулася до суду із позовом.

Так, відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання на лежним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутно сті конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обовязковість договору для виконання сторонами.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це передбачено законом або договором.

Також відповідно до частини 2 статті 848 Цивільного кодексу України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Таким чином, оскільки замовник зі свого боку виконав обовязок щодо оплати робіт по договору підряду, сплативши згідно з платіжним дорученням №2719 від 28.04.2017 294600,00 грн., тоді як відповідач в порушення вимог договору та Закону оплачені роботи не виконав, то позивач має право на стягнення з відповідача своїх витрат в сумі 294600,00 грн.

Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача 294600,00 грн.

Що стосується стягнення з відповідача 21312,08 грн процентів за користування коштами за період з 29.04.2017 по 22.11.2017, то у задоволенні зазначеної частини позову слід відмовити, зважаючи на таке.

Відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Отже необхідною умовою для застосування вказаної норми є встановлення договором або актом цивільного законодавства розміру процентів за користування чужими грошовими коштами.

Однак зі змісту договору підряду вбачається, що його умовами не передбачено жодних умов щодо процентів за користування однією стороною договору коштами іншої сторони. До того ж нормами законодавства також непередбачено положень про розмір таких процентів .

Таким чином норма статі 536 Цивільного кодексу України не може бути застосована у даному спорі.

Частина 3 статті 1214 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач і яка передбачає стягнення процентів за користування безпідставно одержаними або збереженими грошовими коштами, також не може бути застосована у даному спорі, оскільки, як вже зазначалося, набуття відповідачем 294600,00 грн. відбувалося за відповідної правової підстави договором підряду.

Отже позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 21312,08 грн процентів за користування коштами за період з 29.04.2017 по 22.11.2017 не можуть вважатися обґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Судові витрати в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 129, пунктом 1 частини 1 статті 231, пунктом 2 статті 275, пунктами 1, 4 частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково .

Рішення Господарського суду Харківської області від 13 грудня 2017 року по справі № 922/3891/17 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-промислова компанія Нова ( 61093, м. Харків, вул.. Полтавський Шлях, буд. 88/90, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Імперія металів (61020, м. Харків, Григорівське шосе, 88, ) 294600,00 грн.

В задоволенні позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-промислова компанія Нова на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Імперія металів 21312,08 грн. відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-промислова компанія Нова ( 61093, м. Харків, вул.. Полтавський Шлях, буд. 88/90, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Імперія металів (61020, м. Харків, Григорівське шосе, 88, ) 4418,99 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-промислова компанія Нова ( 61093, м. Харків, вул.. Полтавський Шлях, буд. 88/90, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Імперія металів (61020, м. Харків, Григорівське шосе, 88, 6628,50 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05.03.2018.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Гребенюк Н. В.