РІШЕННЯ

Іменем України

12 березня 2018 року м. Чернігів

Господарським судом Чернігівської області у складі судді Оленич Т. Г.

за участю секретаря судового засідання Хіловської І. Д.

розглянуто у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу №927/1110/17

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», вул. Ковпака, буд. 29, м. Київ, 03150

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Проект-А», вул. Вокзальна, б. 15, м. Носівка, Чернігівська область, 17100

про стягнення 7154303грн.41коп.

у присутності представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Андрійця Г.О. (довіреність б/н від 14.06.2017)

В судовому засіданні 12.03.2018 на підставі ч.1 ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача 6283476грн.17коп. інфляційних нарахувань, обчислених за період з січня 2015 року по жовтень 2017 року та 870827грн.24коп. 3% річних, нарахованих за період з 15.01.2015 по 16.11.2017.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 у справі №910/500/15-г, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 03.07.2017, було задоволено позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» та стягнуто з ТОВ «Проект-А» 10217034грн.42коп. За повідомленням позивача, 15.11.2017 Господарським судом м. Києва видано наказ на стягнення з ТОВ «Проект-А» грошових коштів у розмірі 10217034грн.42коп. Проте, позивач зазначає, що рішення суду у справі №910/500/15-г не виконане, а не стягнуті грошові кошти з ТОВ «Проект-А» за період з моменту звернення Банку до суду про стягнення грошових коштів до вирішення справи Верховним Судом України - піддалися інфляції. В зв'язку з цим позивач просив застосувати до відповідача заходи відповідальності, передбачені ст.625 Цивільного кодексу України у вигляді сплати процентів річних та втрат від інфляції.

В письмових поясненнях б/н б/д, які надійшли до суду 05.02.2018, позивач на вимогу суду щодо підстав нарахування втрат від інфляції та процентів річних саме з 15.01.2015 повідомив, що в січні 2015 року позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до відповідача про стягнення 9923977грн.44коп. і 15.01.2015 Господарським судом м. Києва за даним позовом було порушено провадження у справі №910/500/15-г, і саме з моменту пред'явлення позовної заяви до відповідача, позивач вважає, у нього виникло право на стягнення інфляційних нарахувань та процентів річних.

12 лютого 2018 року позивачем подано заяву про зміну підстав позову, в якій він просить стягнути з відповідача 5850221грн.60коп. процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованих на підставі ст.536, 1214 Цивільного кодексу України за період з 15.01.2015 по 07.02.2018 у розмірі облікової ставки Національного банку України відповідно до ч.6 ст.231 та ч.4 ст.232 Господарського кодексу України.

За змістом норм процесуального права під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. При цьому не вважається зміною підстав позову зміна посилання на норми матеріального права.

Порівняльний аналіз змісту позовної заяви та заяви про зміну підстав позову, свідчить, що фактично позивачем змінено матеріально-правову вимогу, а не обставини, на яких ґрунтується вимога.

В ході підготовчого засідання представник позивача уточнив, що заява від 08.02.2018 про зміну підстав позову, яка надійшла до суду 12.02.2018, фактично є заявою про зміну предмета позову.

Згідно з ч.2 ст.14 Господарського процесуального кодексу України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.3 ст.46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п'ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Враховуючи, що зміна предмету позову є правом позивача, яке реалізовано ним з дотриманням встановленого нормою господарського процесу строків, тобто до закінчення підготовчого засідання, тому вказана заява приймається судом до розгляду і спір вирішується з її урахуванням.

Таким чином, судом розглядається по суті вимога позивача про стягнення з відповідача 5850221грн.60коп. процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованими за період з 15.01.2015 по 07.02.2018.

Відповідач у відзиві проти позову заперечує та стверджує, що позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими, оскільки проценти за користування чужими грошовими коштами є не відповідальністю, а платою за час користування грошима, що не були своєчасно сплачені боржником, як це зазначено Верховним Судом України у постановах від 01.07.2017 у справах №3-32гс14 та №3-31гс14. Відтак, на думку відповідача, посилання позивача на ч.6 ст.231, та ч.4 ст.232 Господарського кодексу України, за якими штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими грошовими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором, є незаконним, оскільки мова йде не про штрафні санкції, а про плату за час користування грошима, що не були своєчасно сплачені боржником. Таким чином, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки ні умовами договору, ні законом або іншим актом цивільного законодавства розмір і порядок нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у спірних правовідносинах не передбачено.

Позивач у відповіді на відзив не погоджується з позицією відповідача, викладеною у відзиві, та зазначає, що нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у разі безпідставного одержання чи збереження грошей передбачено ст.536 та ч.2 ст.1214 Цивільного кодексу України. Крім того, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги і наявною судовою практикою, зокрема, постановою Вищого господарського суду України від 23.02.2015 у справі №910/14120/14, де суд вказав, що розмір процентів за користування безпідставно набутими чужими грошовими коштами встановлюється на рівні законодавства, а саме обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими грошовими коштами. Позивач також не погоджується з твердженням відповідача про незаконність нарахування штрафних санкцій на підставі ч.6 ст.231 та ч.4 ст.232 Господарського кодексу України на підставі облікової ставки Національного банку України, оскільки позивач використовує положення наведених норм виключно для визначення розміру процентів, що підлягають стягненню, а не для встановлення міри відповідальності. Крім того позивач зазначає, що посилання відповідача у відзиві на постанови Верховного Суду України від 01.07.2017 у справах №3-32гс14 та 3-21гс-14 є безпідставним, оскільки відносини, стосовно яких вирішено справи Верховним Судом України не зовсім відповідають обставинам, на які посилається позивач у своїх позовних вимогах.

В письмових поясненнях від 12.03.2018 відповідач знову зауважив, що посилання позивача на ст.231 Господарського кодексу України, за якою штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором, є незаконним, оскільки предметом позовних вимог є не штрафні санкції, а плата за час користування грошима, що не були своєчасно сплачені боржником, розмір якої в даній ситуації не встановлено договором між сторонами, а законом не визначено порядок її нарахування.

Позивач участі в підготовчому засіданні 12.03.2018 не прийняв.

До початку підготовчого засідання від позивача надійшла заява, в якій він просив закінчити підготовче засідання без участі представника Банку та перейти до розгляду справи по суті.

Враховуючи, що явка позивача не визнавалась господарським судом обов'язковою, тому відповідно до ст.42 Господарського процесуального кодексу України участь у судових засіданнях є правом сторони, яке вона реалізує на власний розсуд та яким позивач не скористався. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про можливість продовження підготовчого засідання у відсутності представника позивача за наявними у справі матеріалами.

З метою виконання завдань підготовчого провадження 12 березня 2018 року судом під час підготовчого засідання з'ясовані та вирішені питання, зазначені у ч.2 ст.182 Господарського процесуального кодексу України, в зв'язку з чим судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, про що занесено до протоколу судового засідання.

Відповідно до ч.5 ст.185 Господарського процесуального кодексу України суд з'ясовує думку сторін щодо дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті.

Згідно із ч.6 ст.183 Господарського процесуального кодексу України якщо під час підготовчого судового засідання вирішені питання, зазначені у частині другій статті 182 цього Кодексу, за письмовою згодою всіх учасників справи, розгляд справи по суті може бути розпочатий у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

У зв'язку із закінченням підготовчого засідання відповідачем подано заяву про призначення судового засідання для розгляду справи по суті та повідомлено про відсутність заперечень щодо розгляду справи по суті в цей же день.

Оскільки в підготовчому засіданні, яке відбулось 12.03.2018, судом вирішені питання, зазначені у ч.2 ст.182 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи, що сторонами подані відповідні письмові згоди, після закінчення підготовчого засідання судом розпочато розгляд справи по суті у той самий день.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши в ході розгляду справи по суті пояснення та доводи відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши їх доказами, суд ВСТАНОВИВ:

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 у справі №910/500/15-г присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Проект-А» на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 10217034грн.42коп.

У вказаному судовому рішенні встановлено, що:

- ПАТ «Укрсоцбанк» набуло право власності на нежитловий будинок загальною площею 18405,0кв.м. (літера С) та нежитловий будинок загальною площею 20372,9кв.м., які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Амосова, 12, на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 10 вересня 2012 року у справі №5011-66/7999-2012;

- 01 квітня 2013 року право власності на нерухоме майно було зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк» в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за реєстровими номерами 996480000 та 0;

- до моменту реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ПАТ «Укрсоцбанк», права власності на таке майно було зареєстроване за ТОВ «Проект-А», яке здавало в оренду нежитлові приміщення, розміщенні у вказаних будівлях, та отримувало грошові кошти в якості орендних платежів;

- з 08 квітня 2013 року ТОВ «Проект-А» було обізнано про володіння майном, право власності на яке було зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк», без достатньої правової підстави;

- незважаючи, на обізнаність про реєстрацію права власності на спірне майно за ПАТ «Укрсоцбанк», ТОВ «Проект-А» продовжував приймати орендні платежі від третіх осіб - орендарів, від здавання його в оренду, внаслідок чого в період з квітня по червень 2013 року ним одержано доходи від цього майна у вигляді орендної плати без достатньої правової підстави.

З огляду на встановлені факти, на підставі ст.1214 Цивільного кодексу України постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 у справі №910/500/15-г присуджено до стягнення з ТОВ «Проект-А» на користь ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в розмірі 10217034грн.42коп., які за своєю правовою природою є доходами у вигляді орендної плати, які були одержані та могли бути одержані ТОВ «Проект-А» від спірного нерухомого майна в період безпідставного володіння таким нерухомим майном.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.07.2017 постанову суду апеляційної інстанції від 22.03.2017 у справі №910/500/15-г залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 25.10.2017 відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «Проект-А» про перегляд судових рішень у справі №910/500/15-г.

За змістом ч.3 ст.105 Господарського процесуального кодексу України, в редакції яка діяла до 15.12.2017, постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Таким чином, постанова Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 у справі №910/500/15-г набрала законної сили з дня її прийняття, тобто 22 березня 2017 року.

Згідно із ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом з тим, статтею 75 Господарського процесуального кодексу України визначено підстави, за яких учасники справи звільняються від обов'язку доказування. Зокрема, відповідно до частини 4 вищеназваної статті Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи, що у справі №910/500/15-г та у даній справі беруть участь ті самі особи, факти, які встановлені судовим рішенням господарського суду у справі №910/500/15-г та входять до предмету доказування в межах даної справи, є преюдиційними та не підлягають доведенню знову в межах даної справи.

Таким чином, не підлягає доведенню в межах даної справи те, що з 01.04.2013 ПАТ «Укрсоцбанк» є власником нежитлового будинку загальною площею 18405,0кв.м. (літера С) та нежитлового будинку загальною площею 20372,9кв.м., які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Амосова, 12, та те, що в період з квітня по червень 2013 року ТОВ «Проект-А» одержано та могло бути одержано доходи від цього майна у вигляді орендної плати без достатньої правової підстави у розмірі присудженої до стягнення суми.

Предметом позову в справі, яка розглядається, є стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами, набутими ним без достатніх правових підстав.

Матеріалами справи підтверджується, що між сторонами відсутні договірні відносини щодо вищевказаного нерухомого майна, а також й щодо грошових коштів у вигляді орендної плати, одержаних відповідачем. А відтак спірні відносини, які виникли між сторонами, є позадоговірними та регулюються нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом ст.1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до ст.536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Аналіз зазначених норм права свідчить, що законодавець, передбачаючи можливість нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей, не визначив у законі або іншому акті законодавства його розмір. До того ж, беручи до уваги позадоговірний характер спірних правовідносин, особи позбавлені можливості визначити такий розмір і в договорі.

Відповідно до ч.4 ст.236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховним Судом в постанові від 30.01.2018 у справі №310/4995/16-ц зроблено висновок про застосування розміру облікової ставки Національного банку України при визначенні суми процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей.

При цьому у вказаній постанові Верховного Суду зазначено про таке.

«В ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України, в який регулюється розмір процентів за договором позики (грошовим зобов'язанням), законодавець закріпив, що у разі, якщо договором позики не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч.1, 4 ст.41 Конституції України, ч.1 ст.317 і ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

З урахуванням указаних норм міжнародного та національного права, виходячи з принципу верховенства права, закріпленого в ч.1 Конституції України, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, закріплених у ст.3, 8 Цивільного кодексу України, слід нараховувати розмір процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей на рівні облікової ставки Національного банку України».

Таким чином, суд приходить до висновку, що до спірних відносин між сторонами в частині визначення розміру процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей мають застосовуватись положення ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України.

Отже, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України.

Суд погоджується з позицією відповідача щодо неправильного посилання позивача на ст.231 Господарського кодексу України при визначенні розміру процентів за користування чужими грошовими коштами з огляду на таке:

Згідно із ч.6 ст.231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Зі змісту наведеної норми права вбачається, що штрафними санкціями є неустойка, штраф, пеня, підставою застосування яких є порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Тоді як проценти, зазначені у ст.536 Цивільного кодексу України, за своєю правовою природою є не відповідальністю, а платою за час користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми відповідно до ст.1214 Цивільного кодексу України.

Отже, при визначенні розміру процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного їх одержання чи збереження застосовуються положення ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України, а не ч.6 ст.231 Господарського кодексу України.

Разом з тим, згідно із ч.2 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

З огляду на вимоги ч.2 ст.11 Господарського процесуального кодексу України господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку процентів за користування чужими грошовими коштами, судом встановлено, що вказані проценти нараховані позивачем на рівні облікової ставки Національного банку України, що відповідає висновкам Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, однак при визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України позивач замість ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України послався на ч.6 ст.231 Господарського кодексу України.

Судом встановлено, що у разі застосування до спірних правовідносин ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України, на яку сторони не посилалися, але якою регулюються правовідносини у даній справі, матеріально-правові підстави позову не змінюються, оскільки за своєю правовою суттю вимога залишається не змінною - стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей, право на нарахування яких у позивача виникло із ст.536, 1214 Цивільного кодексу України, та на які позивач і посилається як правову підставу своїх вимог.

Відповідачем на момент вирішення спору не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів повернення позивачу грошових коштів в сумі 10217034грн.42коп., які, як встановлено у постанові Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 у справі №910/500/15-г, є безпідставно одержаними відповідачем грошовими коштами у вигляді сум орендної плати за договорами, а тому суд приходить до висновку про правомірність нарахування позивачем процентів за користування безпідставно одержаними грошовими коштами.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги належить задовольнити повністю, в зв'язку з чим з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 5850221грн.60коп. процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 15.01.2015 по 07.02.2018.

Відповідно до ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з платіжного доручення № від 24.11.2017 за подання позову, який розглядався в межах даної справи, позивачем сплачено судовий збір у сумі 111306грн.41коп.

Разом з тим, позивачу підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача лише судовий збір відповідно до нової ціни позову, що стала після прийняття судом заяви про зміну предмета позову та фактичного зменшення розміру позовних вимог, а саме у сумі 87753грн.32коп.

Судом роз'яснюється позивачу, що переплачена сума судового збору може бути повернута йому з Державного бюджету України за ухвалою суду у разі подання відповідного клопотання до суду згідно із ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.46, 74, 75, 129, 233, 237, 238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Проект-А», вул.Вокзальна, б.15, м.Носівка, Чернігівська область, 17100 (ідентифікаційний код 33835197) на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», вул.Ковпака, б.29, м.Київ, 03150 (ідентифікаційний код 00039грн.60коп. процентів за користування безпідставно одержаними коштами.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Проект-А», вул.Вокзальна, б.15, м.Носівка, Чернігівська область, 17100 (ідентифікаційний код 33835197) на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», вул.Ковпака, б.29, м.Київ, 03150 (ідентифікаційний код 00039019) 87753грн.32коп. судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п.п.17.5 п.17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/.

Дата складення повного рішення 19 березня 2018 року.

Суддя Т. Г. Оленич