РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.03.2018Справа № 910/21056/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участю секретаря судового засідання Бугаєнко Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФА ЛТД» (65013, м. Одеса, вул.. Чорноморського Козацтва, 141)

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д)

про визнання Додаткової угоди недійсною

за участю представників:

від позивача: Петраш С.А.

від відповідача: Опанасик В.В.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СОФА ЛТД" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання Додаткової угоди недійсною.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.10.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "СОФА ЛТД" (надалі - позивач) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (надалі - відповідач) укладено кредитний договір № 4С16102Г. За доводам позивача, останньому стало відомо про укладення Додаткової угоди між позивачем та відповідачем до Кредитного договору, якою скорочено термін дії Договору № 4П16098Г та змінено умови цього Договору. У зв'язку з тим, що позивач не підписував та не погоджував вказану Додаткову угоду, останній звернувся до суду з вимогою про визнання недійсною Додаткової угоди від до Кредитного Договору № 4П16098Г.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 порушено провадження у справі № 910/21056/17 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 17.01.2018.

Ухвалою від 17.01.2018 суд вирішив справу № 910/19056/17 розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі, підготовче засідання у справі призначено на 14.02.18.

У судовому засіданні 14.02.2018 за клопотанням представників сторін оголошувалась протокольна ухвала про відкладення підготовчого засідання на 07.03.2018.

27.08.2018 відповідачем через загальний відділ діловодства суду подано відзив на позовну заяву. Зокрема відповідач зазначив, що позивачем не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів для досягнення висновку про обґрунтованість відповідних вимог. Так, за доводами відповідача, у відповідності до вимог чинного законодавства, рішення загальних зборів господарських товариств оформлюються протоколами.

В свою чергу, згідно з частиною шостою статті 60 Закону України "Про господарські товариства" голова зборів товариства організує ведення протоколу. Книга протоколів має бути у будь-який час надана учасникам товариства. На їх вимогу повинні видаватися засвідчені витяги з книги протоколів.

З огляду на зазначені положення, протоколи загальних зборів після їх підписання учасникам товариства або їх уповноваженими представниками формуються у книгу протоколів, яка зберігається у голови товариства, якщо інше не визначено установчими документами товариства.

Відтак, з огляду на посилання позивача на той факт, що на загальних зборів не приймалось рішень про надання згоди на укладення додаткових угод до кредитного договору, єдиним належним та достатнім доказом, який дозволить встановити наявність або відсутність факту погодження загальними зборами укладення такого договору або відсутності надання такого погодження є оригінал книги протоколів.

З огляду на зазначене, відповідач просив суд відмовити у позові повністю.

У судовому засіданні 07.03.2018 з у рахуванням положення ч. 6 ст. 185 ГПК України оголошувалась протокольна ухвала про закриття підготовчого провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у той же день.

Судом заслухано пояснення представника позивача, який позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві та письмових поясненнях, та заперечення відповідача наведених у відзиві.

В судовому засіданні 07.03.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Рішеннями Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФА ЛТД», оформленими протоколом №4 від 216.10.2016, було вирішено для забезпечення діяльності Товариства укласти з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір з кредитним лімітом на суму 4 350 000 000,00 грн., у зв'язку з чим надано директору товариства повноваження на підписання відповідного договору.

25.10.2016 шляхом використання електронного цифрового підпису (печатки) між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОФА ЛТД» (позичальник) було укладено кредитний договір №4С16102Г (надалі - "Кредитний договір"), у відповідності до п.п. 1.1, 1.2 з урахуванням розділу "А. Істотні умови кредитування" якого було визначено, що Банк за наявності вільних коштів зобов'язується надати позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії з лімітом у розмірі 4 350 000 000,00 грн. на фінансування поточної діяльності в обмін на зобов'язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, у визначені цим договором терміни. Термін повернення кредиту - 24.10.2025.

За змістом п.п. 2.1.1, 2.1.2 Кредитного договору Банк зобов'язався відкрити для обслуговування кредиту рахунки, а саме: позичковий рахунок, рахунок по відсотках та рахунок для сплати винагороди. Надати кредит шляхом перерахування кредитних коштів на підставі розрахункових документів позичальника у межах суми, визначеної у п. 1.1., а також за умови виконання позичальником зобов'язань, передбачених п.п. 2.2.1, 2.2.11.

У відповідності до п.п. 2.2.1, 2.2.2, 2.2.3 Кредитного договору позичальник зобов'язався використовувати кредит на цілі, зазначені у п. 1.1 цього договору. Сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п.п. 4.1, 4.2, 4.3, 4.4 цього договору. Повернути кредит в строки/терміни, встановлені п.п. 1.2, 2.3.2, 2.2.14.

Згідно із п.п. 6.1, 6.2 Кредитного договору цей договір в частині п. 4.4 набирає чинності з моменту підписання і скріплення печатками сторін, в інших частинах - з моменту надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов'язань сторонами за цим договором. Договір може бути змінений або розірваний за ініціативою однієї із сторін у встановленому законом і цим договором порядку.

28.11.2016 шляхом використання електронного цифрового підпису (печатки) між Банком та позичальником було укладено додаткову угоду до Кредитного договору (надалі - "Додаткова угода"), відповідно до якої вирішено змінити п. А.3 розділу "А. Істотні умови кредитування" Кредитного договору та викласти в наступній редакції: "А.3. Термін повного повернення кредиту: 24.10.2017. Цей термін може бути продовжений згідно з п. 1.4.".

Отже, спір у справі стосується наявності правових підстав для визнання недійсною Додаткової угоди.

При цьому, позивачем зазначається про те, що жодних обставин укладення відповідної додаткової угоди йому не було відомо, а її примірник у ТОВ «СОФА ЛТД» відсутній, однак у вересні 2017 року випадково стало відомо, що до Кредитного договору було внесено зміни щодо строку повернення кредиту на підставі додаткової угоди від 28.11.2016, укладеної шляхом накладення електронного цифрового підпису та електронної печатки між позивачем та відповідачем.

В той же час, вказуючи на відсутність будь-яких рішень загальних зборів ТОВ «СОФА ЛТД» щодо уповноваження директора такого товариства на вчинення відповідних дій (зміну кінцевої дати повернення кредиту за Кредитним договором) позивачем зазначається про наявність підстав для визнання такої Додаткової угоди недійсною, у зв'язку із її укладення від імені ТОВ «СОФА ЛТД» директором з перевищенням наданих йому повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

В даному випадку підставою для недійсності Додаткової угоди позивачем визначається перевищення своїх повноважень директором ТОВ «СОФА ЛТД» при підписанні такої угоди, оскільки за змістом Статуту товариства підписанню такої угоди мало передувати погодження її укладання Загальними зборами такого товариства.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Частинами 1, 3 ст. 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Статтею 97 Цивільного кодексу України встановлено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ст. 145 Цивільного кодексу України вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників. У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства. Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства. До виключної компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю належить: визначення основних напрямів діяльності товариства, затвердження його планів і звітів про їх виконання; внесення змін до статуту товариства, зміна розміру його статутного капіталу; створення та відкликання виконавчого органу товариства; визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення та визначення повноважень відповідних контрольних органів; затвердження річних звітів та бухгалтерських балансів, розподіл прибутку та збитків товариства; вирішення питання про придбання товариством частки учасника; виключення учасника із товариства; прийняття рішення про ліквідацію товариства, призначення ліквідаційної комісії, затвердження ліквідаційного балансу. Статутом товариства і законом до виключної компетенції загальних зборів може бути також віднесене вирішення інших питань. Питання, віднесені до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства, не можуть бути передані ними для вирішення виконавчому органу товариства.

У відповідності до п.п. 7.4. Статуту ТОВ «СОФА ЛТД» затвердженого рішенням загальних зборів учасників ТОВ «СОФА ЛТД» від 19.12.2016, оформленим протоколом №6 (надалі - «Статут») до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства належить, зокрема, прийняття рішення щодо укладення правочинів дарування, зовнішньоекономічних, кредитних.

Положеннями п. 8.3. Статуту встановлено, що директор без доручення здійснює дії від імені товариства, представляє товариство у відносинах з фізичними та юридичними особами України та інших держав щодо питання діяльності товариства в межах своєї компетенції, укладає правочини дарування, зовнішньоекономічні, кредитні, лише після прийняття відповідних рішень загальними зборами учасників товариства.

Отже, з урахуванням наведених положень статуту, прийняття рішення про укладення кредитних правочинів належить до виключної компетенції загальних зборів учасників ТОВ «СОФА ЛТД», а тому вчинення директором такого товариства відповідного кредитного договору може мати місце не інакше як за наявності відповідно рішення вищого органу управління товариством, що і було реалізовано в даному випадку при вчиненні Кредитного договору шляхом прийняття загальними зборами учасників ТОВ «СОФА ЛТД» рішень про укладення кредитного договору на суму 4 350 000 000,00 грн. та уповноваження директора такого товариства на підписання відповідного договору, оформлених протоколом №4 від 21.10.2016.

За своєю правовою природою рішення загальних зборів учасників господарського товариства є актом, що зумовлює настання певних правових наслідків, спрямованих на регулювання господарських відносин, і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин та вичерпує свою силу з його виконанням.

Отже, враховуючи, що в даному випадку оформлені протоколом №4 від 21.10.2016 рішення загальних зборів учасників ТОВ «СОФА ЛТД» містили виключно вказівку на укладення кредитного договору на суму 4 350 000 000,00 грн. та доручення директору підписати його, то з вчиненням між сторонами Кредитного договору його дія, зокрема, в частині визначених обов'язків директора ТОВ «СОФА ЛТД» є вичерпаною.

В силу приписів ст.ст. 6, 626, 627, 628, 638 Цивільного кодексу України договір є вчиненим з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх його істотних умов, визначених в т.ч. на розсуд сторін.

В даному випадку в положеннях Кредитного договору сторонами було визначено, що його істотними умовами є, зокрема, умови про вид кредиту, його суму, термін повернення та відсоткову ставку за користування кредитними коштами.

Таким чином, з досягненням згоди щодо всіх істотних умов, в т.ч. щодо терміну повернення кредиту, і слід пов'язувати в даному випадку момент вчинення Кредитного договору, а відтак, і вичерпання рішенням загальних зборів учасників ТОВ «СОФА ЛТД» оформленим протоколом №4 від 21.10.2016, своєї дії.

З огляду на викладене вбачається, що послідуюча зміна будь-якої із істотних умов Кредитного договору, в т.ч. терміну повернення кредиту, могла бути здійсненна не інакше як за відповідним (новим) рішенням загальних зборів учасників ТОВ «СОФА ЛТД» адже Статутом не передбачено повноважень директора на зміну істотних умов правочинів, укладення яких віднесено до виключних повноважень вищого органу управління товариством - загальних зборів учасників, в т.ч. шляхом укладення додаткових угод до них.

Наведене узгоджується з диспозицією положень ст. 145 Цивільного кодексу України, яка полягає у тому, що одне і те ж питання не може бути віднесено до компетенції різних органів, адже віднесення п.7.4. Статуту до виключної компетенції загальних зборів учасників ТОВ «Прем'єр бізнес брук» вирішення питання про укладення кредитних правочинів виключає існування у директора (виконавчого органу) таких повноважень взагалі.

Таким чином, на момент укладення як Кредитного договору, так і Додаткової угоди статутними документами ТОВ «СОФА ЛТД» з метою гарантії захисту майнових прав учасників товариства, було вирішено, що питання розпорядження майном та коштами такого товариства шляхом укладення кредитних договорів належить до виключної компетенції загальних зборів учасників.

З огляду на викладене, укладення Додаткової угоди повинно бути здійснено директором ТОВ «СОФА ЛТД» не інакше як за наслідками прийняття загальними зборами учасників такого товариства відповідного рішення про зміну істотної умови Кредитного договору та надання відповідних повноважень директору на укладення додаткової угоди для цього.

В той же час, доказів прийняття будь-яких рішень загальними зборами учасників ТОВ «СОФА ЛТД» щодо уповноваження директора на вчинення Додаткової угоди щодо внесення змін до істотних умов Кредитного договору, зокрема, в частині зміни терміну повернення кредиту, матеріали справи не містять, а позивачем заперечується факт його прийняття.

З огляду на викладені обставини вбачається, що при укладені Додаткової угоди директором ТОВ «СОФА ЛТД» було перевищено визначені законодавством та Статутом його повноваження, адже рішення щодо наведеного належало до виключної компетенції вищого органу товариства - загальних зборів учасників, яким відповідне рішення не приймалося.

При цьому, питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Частина 3 статті 92 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень встановлюючи, що для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору, однак набувають такої сили в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України №6-62цс16 від 27.04.2016, №6-147цс17 від 13.03.2017, №6-72цс17 від 12.04.2017.

В даному випадку, із преамбули як Кредитного договору, так і Додаткової угоди вбачається посилання на те, що при вчиненні таких правочинів директор ТОВ «СОФА ЛТД» діяв на підставі Статуту.

Тобто, ПАТ КБ "Приватбанк" було обізнано із положеннями Статуту, а відтак і з наявністю відповідних обмежень повноважень директора ТОВ «СОФА ЛТД».

Більш того, за умовами Кредитного договору відповідачем було взято на себе зобов'язання з відкриття позивачу рахунків для обслуговування кредиту, що у відповідності до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України №492 від 12.11.2003, зумовлювало обов'язок банку з отримання статутних документів позивача.

Отже, матеріалами справи належним чином підтверджується обізнаність відповідача про встановлені Статутом обмеження повноважень директора ТОВ «СОФА ЛТД», що зумовлює настання для банку відповідних правових наслідків вчинення Додаткової угоди директором позивача всупереч визначених Статутом повноважень.

З огляду на викладене вбачається, що Додаткова угода була вчинена з порушенням приписів ст.ст. 92, 98, 145 Цивільного кодексу України та положень п.п. 7.4, 8.3. Статуту, що згідно ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання її недійсною.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обов'язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 74 ГПК України).

Відповідно до ст. 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження обставини на які він посилався, як на підставу своїх вимог, та на спростування заперечень відповідача проти позову, у зв'язку з чим на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 191, 236 - 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФА ЛТД» задовольнити повністю.

2. Визнати недійсною додаткову угоду від 28.11.2016 до кредитного договору № 4С16102Г від 25.10.2016, укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю «СОФА ЛТД» та Публічним акціонерним товариством Комерційним банк «Приватбанк».

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1д; ідентифікаційний код 14360570) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФА ЛТД» (65013, м. Одеса, вул.. Чорноморського Козацтва, буд.141; ідентифікаційний код 39711838) судовий збір у розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.03.2018.

Суддя Пукшин Л.Г.