ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.03.2018

Справа № 910/21195/17

Господарський суд міста Києва у складі: головуючий - суддя Лиськов М.О.,

при секретарі судового засідання Бородині В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю "Адор ЛТД"

До                    Публічного акціонерного товариства Комерційний банк                                                             "ПРИВАТБАНК"

За участі третьої особи без самосійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Товариства з обмеженою відповідальністю “Біотрейд”

Про                     розірвання договору поруки

Без участі представників сторін у зв’язку із їх неявкою

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Адор ЛТД" до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" про розірвання договору поруки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 22.11.2016 між Товариства з обмеженою відповідальністю "Адор ЛТД" та ПАТ Комерційний банк “Приватбанк” укладений договір поруки №4Б13475И/П, за яким позивач поручився перед відповідачем за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю “Біотрейд” зобов’язань за кредитними договорами №4Б13475И від 07.08.2013; №4Б13524И від 28.08.2013; №4Б13525И від 30.08.2013; №4Б13610И від 23.10.2013; №4Б14069И від 13.02.2014. Позивач згідно платіжних доручень №№ 4, 5, 6, 7, 8 від 23.11.2016 виконав зобов’язання Товариства з обмеженою відповідальністю “Біотрейд” за кредитними договорами та сплатив відповідачу суму боргу. За умовами договору поруки відповідач у зв’язку з виконанням поручителем обов’язку боржника повинен був протягом 5 (п’яти) робочих днів передати позивачу (поручителю) належним чином засвідчені документи, що підтверджують обов’язки боржника за кредитним договором. Проте відповідач свої зобов’язання за договором поруки досі не виконав.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 порушено провадження у справі № 910/21195/17 та призначено розгляд справи на 13.12.2017 року.

В судове засідання, призначене 13.12.2017 представники сторін не з'явились, причин неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Ухвалою суду від 13.12.2017 розгляд справи відкладено на 17.01.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.01.2018 вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 14.02.2018.

Під час судового засідання, призначеного на 14.02.2018 представником позивача заявлено клопотання третьої особи без самосійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2018 залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача – Товариство з обмеженою відповідальністю “Біотрейд” та відмовлено в залученні до участі у справі Міністерства фінансів України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача.

Розгляд справи 14.02.2018 відкладено на 28.02.2018.

В судове засідання, призначене на 28.02.2018 представник позивача та представник третьої особи не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляв, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

В судове засідання, призначене на 28.02.2018 з'явився представник відповідача, надав пояснення.

Розгляд справи 28.02.2018 відкладено на 05.03.2018.

В судовому засідання, призначене на 05.03.2018 представники учасників справи не з'явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направив, хоча про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Клопотань про відкладення судового засідання не надходило та перед судом не доведено обставин, які б перешкоджали розгляду спору у даному судовому засіданні.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

З огляду на наведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами на підставі ч. 9 ст. 165 ГПК України та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Позивача, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

У судовому засіданні 05.03.2018 судом підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва –

ВСТАНОВИВ:

23.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Адор ЛТД" (далі - позивач, поручитель) та Публічним акціонерним товариства Комерційний банк “Приватбанк” (далі - відповідач, кредитор) укладено договір поруки №4Б13475И/П (далі – договір поруки).

Відповідно до п. 1 договору поруки його предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю “Біотрейд” ( (далі – боржник) своїх зобов’язань за:

- кредитним договором №4Б13475И від 07.08.2013 (далі - кредитний договір 1), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-1;

- кредитним договором №4Б13524И від 28.08.2013 (далі - кредитний договір 2), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-2;

- кредитним договором №4Б13525И від 30.08.2013 (далі - кредитний договір 3), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-3;

- кредитним договором №4Б13610И від 23.10.2013 (далі - кредитний договір 4), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-4;

- кредитним договором №4Б14069И від 13.02.2014 (далі - кредитний договір 5), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-5.

Відповідно до п.7 Договору у випадку порушення Поручителем зобов’язання, передбаченого п.6 цього договору, Кредитор та Поручитель прийшли згоди, що Кредитор має право в рахунок погашення боргу за кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать Поручителю і знаходяться на його рахунках у ПАТ КБ “Приватбанк”.

Згідно з п.8 Договору до Поручителя, що виконав обов’язки боржника за кредитним договором, переходять всі права Кредитора за кредитним договором і договору (ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов’язань боржника перед Кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов’язання.

У п.10 Договору зазначено, що Кредитор зобов’язаний у випадку виконання Поручителем обов’язку боржника за кредитним договором передати Поручителю впродовж 5 робочих днів Банку з моменту виконання обов’язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов’язки боржника за кредитним договором.

Дострокове розірвання цього Договору здійснюється за письмовою згодою Сторін. (п.14 Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору поруки №4Б13475И/П від 23.11.2016 року з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Адор ЛТД" на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк “Приватбанк було списано грошові кошти у розмірі 701 568 673,78 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №№ 4, 5, 6, 7, 8 від 23.11.2016 із зазначенням призначення платежу: “виконання зобов’язань за кред. дог. №4Б13475И від 07.08.2013; №4Б13524И від 28.08.2013; №4Б13525И від 30.08.2013; №4Б13610И від 23.10.2013; №4Б14069И від 13.02.2014 згідно з дог поруки №4Б13475И/П від 23.11.2016 року.

Згідно платіжного доручення № 4 від 23.11.2016 позивачем перераховано відповідачу кошти в розмірі 87 395 276,67 грн. В рядку “призначення платежу” зазначено: виконання зобов’язань по кредитному договору №4Б13475И від 07.08.2013 згідно договору поруки №4Б13475И/П від 23.11.2016.

Згідно платіжного доручення № 5 від 23.11.2016 позивачем перераховано відповідачу кошти в розмірі 251 185 731,66 грн. В рядку “призначення платежу” зазначено: виконання зобов’язань по кредитному договору №4Б13524И від 28.08.2013згідно договору поруки №4Б13475И/П від 23.11.2016.

Згідно платіжного доручення № 6 від 23.11.2016 позивачем перераховано відповідачу кошти в розмірі 261 192 371,70 грн. В рядку “призначення платежу” зазначено: виконання зобов’язань по кредитному договору №4Б13525И від 30.08.2013 згідно договору поруки №4Б13475И/П від 23.11.2016.

Згідно платіжного доручення № 7 від 23.11.2016 позивачем перераховано відповідачу кошти в розмірі 81 204 670,04 грн. В рядку “призначення платежу” зазначено: виконання зобов’язань по кредитному договору №4Б13610И від 23.10.2013 згідно договору поруки №4Б13475И/П від 23.11.2016.

Згідно платіжного доручення № 8 від 23.11.2016 позивачем перераховано відповідачу кошти в розмірі 20 590 623,71 грн. В рядку “призначення платежу” зазначено: виконання зобов’язань по кредитному договору №4Б14069И від 13.02.2014 згідно договору поруки №4Б13475И/П від 23.11.2016.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що відповідно до п.8 договору поруки Відповідач повинен був передати належним чином завірені копії документів, що підтверджують обов’язки боржників за кредитним договором, проте станом на день звернення до суду не виконав свої зобов’язання. Таким чином, Позивач, не отримавши необхідні документи для стягнення грошових коштів з боржників, не маючи можливість використовувати правочини, які забезпечували виконання зобов’язань з боку підприємця – боржника, втратило зацікавленість в подальшому виконанні договору поруки та зазнало значних збитків. За таких підстав, просить Суд розірвати з 30.11.2016 року Договір поруки №4Б13475И/П від 23.11.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Адор ЛТД" та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк “Приватбанк”.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Адор ЛТД" не підлягають задоволенню з наступних підстав

Внаслідок укладення Договору поруки №4Б13475И/П від 23.11.2016 між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 564 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов’язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов’язання.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов’язок боржника.

До поручителя, який виконав зобов’язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов’язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Слід зазначити, що позивачем не подано жодних доказів в підтвердження того, що він звертався до відповідача з вимогою надати документи, що підтверджують обов’язки боржника за кредитними договорами.

Загальний порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів врегульовано Главою 53 Цивільного кодексу України. Порядок укладення, зміни і розірвання господарських договорів встановлено Главою 20 Господарського кодексу України

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Як встановлено ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору.

Разом з тим, ч.ч. 1, 3 ст. 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Тож, з вищенаведеного випливає, що зобов’язання виникають з підстав, визначених ст. 11 Цивільного кодексу України, які, в силу положень ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, є обов’язковими для сторін та за порушення яких ст. 612 Цивільного кодексу України встановлена відповідальність.

В силу положень ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

В силу приписів ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Суд не погоджується з позицією позивача, щодо підстав для розірвання договору, оскільки наведені позивачем обставини не є підставами для розірвання договору, що передбачені положеннями Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України та не передбачені умовами самого договору.

Крім того, при відмові в задоволенні позову судом приймається до уваги наступне:

Однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (аналогічна думка викладені в Постанові Верховного Суду від 18.09.2013, № 6-75цс13).

Таким чином, чинне законодавство визначає, що підставою для розірвання договору у судовому порядку може бути доведений належними та допустимими доказами факт невиконання стороною зобов'язань за договором.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що не отримавши необхідні документи для стягнення грошових коштів з боржників, не маючи можливість використовувати правочини, які забезпечували виконання зобов’язань з боку підприємця – боржника, втратило зацікавленість в подальшому виконанні договору поруки та зазнало значних збитків.

Як встановлено в ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 612 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 220 ГК України якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Однак, матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Адор ЛТД" до Відповідача з відповідними вимогами про надання необхідних документів, передбачених п.8 Договору поруки №4Б13475И/П від 23.11.2016, наявності вини Відповідача у ненаданні вказаних документів, що свідчить про недоведеність істотного порушення умов договору зі сторони Відповідача.

Крім того, статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд звертає увагу, що сторони при укладенні спірного договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши Договір поруки №4Б13475И/П від 23.11.2016, а тому всі умови спірного Договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов’язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов’язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Адор ЛТД" до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк “Приватбанк” про розірвання договору поруки задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Адор ЛТД" до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк “Приватбанк” про розірвання договору поруки №4Б13475И/П від 23.11.2016 відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 15.03.2018 року.

Суддя                                                                                           М.О. Лиськов