У Х В А Л А

12 березня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/3820/16

Провадження №12-30зг18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Уркевича В. Ю.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Яновської О. Г.

розглянула заяву Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - Ощадбанк) про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 29 грудня 2016 року, постанови Київського апеляційного господарського суду від 23 травня 2017 року та постанови Вищого господарського суду України від 07 листопада 2017 року у справі № 910/3820/16 за позовом Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України (далі - Фонд) до Ощадбанку про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів та

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року Фонд звернувся до суду з позовом до Ощадбанку про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів від 15 серпня 2014 року № 4861-ДД/2014-228КП-3/3. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу цінних паперів суперечить положенням частини першої статті 40, пункту 2 частини третьої статті 47 і пунктам 2, 5 частини першої статті 49 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення», оскільки, на думку позивача, фактично він є договором поруки, спрямованим на забезпечення виконання зобов'язань ПАТ «Свіжачок» перед Ощадбанком, а також укладеним з порушенням загальних обмежень інвестиційної діяльності з пенсійними активами пенсійного фонду щодо перевищення 5 відсотків загальної вартості пенсійних активів при придбаванні або додатковому інвестуванні пенсійних активів Фонду в цінні папери, тому в силу статті 203 Цивільного кодексу України цей договір є недійсним.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29 грудня 2016 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23 травня 2017 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу цінних паперів від 15 серпня 2014 року № 4861-ДД/2014-228КП-3/3, укладений між Фондом та Ощадбанком, стягнуто з Ощадбанку на користь Фонду судовий збір.

Постановою Вищого господарського суду України від 07 листопада 2017 року рішення Господарського суду міста Києва від 29 грудня 2016 року та постанова Київського апеляційного господарського суду від 23 травня 2017 року залишені без змін.

14 грудня 2017 року Ощадбанк подав до Верховного Суду України заяву про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 29 грудня 2016 року, постанови Київського апеляційного господарського суду від 23 травня 2017 року та постанови Вищого господарського суду України від 07 листопада 2017 року з підстав,передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час подання заяви).

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України

від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Господарський процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у господарських справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного господарського суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів

за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Якщо господарська справа за заявою про перегляд судових рішень Верховним Судом України відповідно до правил, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, повинна розглядатися на спільному засіданні відповідних судових палат Верховного Суду України, - така справа після її отримання Касаційним господарським судом передається на розгляд Великої Палати Верховного Суду (підпункт 2 пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України).

У січні 2018 року заяву Ощадбанку передано за належністю до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, а ухвалою касаційного суду від 09 лютого 2018 року - на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до статті 11114 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час подання заяви) Верховний Суд України переглядає рішення господарських судів виключно на підставі і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 - 3 частини першої статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час подання заяви) підставами для подання заяви про перегляд судових рішень господарських судів є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підвідомчості або підсудності справ, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи зазначені підстави для подання заяви про перегляд судових рішень у справі № 910/3820/16, Ощадбанк посилається на постанови Вищого господарського суду України від 15 березня 2012 року у справі № 48/477, від 03 жовтня 2017 року у справі № 914/209/17, від 23 жовтня 2017 року у справі № 921/452/13-г, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року у справі № 461/7687/16-ц, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 29 березня 2017 року у справі № 826/15565/13-а та постанови Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 608/969/13-ц(провадження № 6-72цс17), від 27 квітня 2016 року у справі № 408/4197/12 (провадження № 6-62цс16) та від 13 березня 2017 року у справі № 760/8121/16-ц (провадження № 6-147цс17), в яких, за твердженням заявника, по-іншому застосовано частину третю статті 92, частину першу статті 215 Цивільного кодексу України, статтю 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», ніж в оскаржуваних судових рішеннях у справі № 910/3820/16.

Дослідивши доводи заяви та додані до неї документи, Велика Палата Верховного Суду вважає, що у допуску цієї справи до провадження Верховного Суду слід відмовити з огляду на наступне.

Ухвалення судових рішень у подібних правовідносинах, про які йдеться у пунктах 1 - 3 частини першої статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час подання заяви), має місце за умови розгляду двох чи більше справ за подібних предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог, встановлених судом фактичних обставин справи і однакового правового регулювання спірних відносин.

Так, обґрунтовуючи постанову від 07 листопада 2017 року, якою залишено без змін рішення судів попередніх інстанцій, Вищий господарський суд України зазначив, що оспорюваний договір купівлі-продажу цінних паперів є укладеним з порушенням пункту 5 частини першої статті 49 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення», а саме з перевищенням особою, яка здійснює управління активами пенсійного фонду, повноважень щодо додаткового інвестування в цінні папери одного емітента більш як 5 відсотків загальної вартості пенсійних активів, тому, оскільки позивачем як юридичною особою не здійснювалося наступного схвалення цього договору, а також з огляду на обізнаність відповідача про наявні обмеження повноважень представника Фонду та наявну можливість дізнатися про кількість належних позивачу цінних паперів ПАТ «Свіжачок», цей договір є недійсним в силу приписів статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Натомість, постановою від 15 березня 2012 року у справі № 48/477 Вищий господарський суд України залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про передачу справи за підсудністю до іншого господарського суду.

У постанові Вищого господарського суду України від 03 жовтня 2017 року у справі № 914/209/17 суд касаційної інстанції, враховуючи встановлені судами фактичні обставини справи щодо участі позивача у загальних зборах учасників товариства з обмеженою відповідальністю, наявності кворуму на них і визначення відсотків статутного капіталу, які має кожний учасник цього товариства, та керуючись приписами Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» і Закону України «Про господарські товариства», погодився з висновками апеляційного суду про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним рішення цих зборів, оформлених протоколом.

У постанові від 23 жовтня 2017 року у справі № 921/452/13-г Вищий господарський суд України залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним договору іпотеки, керуючись встановленими Законом України «Про іпотеку» вимогами до таких правочинів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року у справі № 461/7687/16-ц суд касаційної інстанції залишив в силі рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про захист гідності, честі й ділової репутації та зобов'язання вчинити певні дії, оскільки, застосувавши положення частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», дійшов висновку, що поширена відповідачами оспорювана інформація є достовірною в силу приписів закону та жодним чином не порушує прав позивача й не завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації.

В ухвалі від 29 березня 2017 року у справі № 826/15565/13-а Вищий адміністративний суд України залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про визнання протиправним і скасування рішення податкової інспекції щодо невизнання податковою звітністю податкової декларації юридичної особи. В основу ухваленого судом касаційної інстанції рішення покладений висновок, що відомості про місцезнаходження платника податку, які зазначені позивачем у податковій декларації й стали підставою для невизнання податкової звітності, відображені в Єдиному держаному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і є достовірними у розумінні частини першої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», тому така звітність відповідає вимогам законодавства, що є підставою для задоволення позову.

Разом із тим, у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 608/969/13-ц(провадження № 6-72цс17), від 27 квітня 2016 року у справі № 408/4197/12 (провадження № 6-62цс16) та від 13 березня 2017 року у справі № 760/8121/16-ц (провадження № 6-147цс17) викладено висновки про застосування статей 92, 203, 215 Цивільного кодексу України до правочинів (зокрема договорів купівлі-продажу нерухомого майна та поруки), укладених між третіми особами та представниками юридичних осіб, які діяли із перевищенням повноважень. Верховний Суд України зазначив, що такі правочини можуть бути визнані недійсними з підстав порушення цими представниками установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, якщо відповідні обмеження існували на момент укладення оспорюваних договорів. Проте для третьої особи, яка уклала договір із юридичною особою, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. Наслідки вчинення таких правочинів представниками з перевищенням повноважень набувають юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо вона, зокрема знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була знати про це.

Таким чином, аналіз змісту доданих Ощадбанком до заяви судових рішень у зазначених справах та у справі № 910/3820/16 свідчить про різність предметів спорів, змісту позовних вимог і підстав позовів, а також встановлених судами різних фактичних обставин у цих справах, що не дає підстав для висновку про різне застосування судами касаційних інстанцій одних і тих самих норм матеріального та процесуального права за подібних правовідносин. Надані для порівняння постанови Верховного Суду України не є прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Відповідно до статті 11121 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час подання заяви) Верховний Суд відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Оскільки заява Ощадбанку про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 29 грудня 2016 року, постанови Київського апеляційного господарського суду від 23 травня 2017 року та постанови Вищого господарського суду України від 07 листопада 2017 року у справі № 910/3820/16 є необґрунтованою, а її доводи не підтверджуються доданими до неї матеріалами, то у допуску цієї справи до провадження Верховного Суду слід відмовити.

Ураховуючи наведене та керуючись статтями 11116, 11121 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час подання заяви), підпунктами 1 і 2 пункту 1 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Відмовити у допуску справи № 910/3820/16 до провадження Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. Ю. Уркевич
Судді:Н. О. АнтонюкН. П. Лященко
С. В. БакулінаО. Б. Прокопенко
В. В. БританчукЛ. І. Рогач
Д. А. ГудимаО. М. Ситнік
В. І. ДанішевськаІ. В. Саприкіна
О. Р. КібенкоО. С. Ткачук
В. С. КнязєвО. Г. Яновська
Л. М. Лобойко