ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2018 Справа № 917/31/18

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., при секретарі судового засідання Стельмах А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" вул. Б. Хмельницького, 6, м. Київ,01001

до відповідача Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" вул. Старий Поділ, 5, м. Полтава, Полтавська область,36022

про стягнення 548 708,87 грн. заборгованості

Представники учасників справи:

від позивача: Єгоров В.С., дов. № 14-77 від 14.04.2017 року

від відповідача: Бакланов Д.В., дов. № 10-75/1863 від 08.02.2018 року

Обставини справи: Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" про стягнення 548708,87 грн. заборгованості за векселем №0332 від 04.05.2000 року, яка складається з: 95713,00 грн. 6% річних, 452995,87 грн. інфляційних.

Суд ухвалою від 09.01.2018 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №917/31/18 та призначив підготовче засідання.

29.01.2018 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (арк. с. 47-50), в якому відповідач проти задоволення позову заперечує посилаючись на те, що позивачем неправильно встановлений перебіг строку оплати векселів, а тому розмір нарахованих до стягнення 6% річних є меншим, а відсоткова ставка повинна бути вказана у векселі відповідно до ст. 5 Уніфікованого закону. Також відповідач вказує на те, що у позивача немає підстав для нарахування інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки вексельне законодавство не передбачає таких стягнень.

07.02.2018 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив відповідача (арк. с. 79-81).

13.02.2018 року від відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву (арк. с. 87-88).

06.03.2018 р. представники позивача та відповідача надали суду письмову згоду про розгляд справи по суті в судовому засіданні після закінчення підготовчого судового засідання.

Згідно п.6 ст. 183 ГПК України, якщо під час підготовчого судового засідання вирішені питання, зазначені у частині другій статті 182 цього Кодексу, за письмовою згодою всіх учасників справи, розгляд справи по суті може бути розпочатий у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Враховуючи вищенаведене, суд прийняв письмову згоду від позивача та відповідача, закінчив підготовче судове засідання та розпочав розгляд справи по суті у судовому засіданні 06.03.2018 р.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити повністю.

Представник відповідача підтримав свої заперечення проти позову та просив суд відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні 06.03.2018 року відповідно до ст. 240 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення, повідомлено про дату складання повного судового рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

24 квітня 2000 року Український кредитний банк та Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач) уклали договір №Т-102/042000 з додатком (арк. с. 9-11) відповідно до умов якого сторони здійснюють обмін рівноцінних цінних паперів, а саме векселів, зазначених у ст. 2 цього договору, на умовах визначених цим договором (п. 1.1. договору).

Згідно з п.2.1 цього договору, банк зобов'язується передати підприємству у власність векселі, перелік яких зазначений у додатку №1), який є невід'ємною частиною цього договору, загальною номінальною вартістю 66 715 946,15 грн. Векселі передаються з бланковим індосаментом протягом 10 банківських днів з моменту укладення цього договору.

Відповідно до пунктів 36-45 додатку №1 до договору №Т-102/042000 від 24.04.2000 року (арк. с. 11) передачі за цим договором підлягав, зокрема, вексель № 0332.

04.05.2000 року сторонами зазначеного вище договору (Український кредитний банк та НАК "Нафтогаз України") підписано акт приймання-передачі векселів до договору №Т-102/042000 від 24.04.2000 року, відповідно до якого позивачу передано вексель № 0332 (п.п.36-45, арк. с. 13-14), зі строком погашення по пред'явленню, але не раніше 01.01.2015 року.

Таким чином, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач) є законним держателем простого векселя № 0332 на суму 1 000 000,00 грн., випущеного відкритим акціонерним товариством "Полтаваобленерго" (відповідач), зі строком платежу по пред'явленню, але не раніше 01січня 2015 року, що не заперечується відповідачем.

За даним векселем Публічне акціонерне товариство "Полтаваобленерго" (відповідач) зобов'язалося заплатити проти цього векселя Українському кредитному банку, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Акцент-Банк", чи його наказу 1 000 000,00 грн.

Публічним акціонерним товариством "Акцент-Банк" на звороті векселя № 0332 проставлено бланковий індосамент на пред'явника "Платити наказу: без обороту на мене", який підписаний головою правління, головним бухгалтером та скріплений печаткою (арк. с. 15).

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" із листом №26-1262/1.2-15 від 20.02.2015 року (арк. с. 16), згідно якого пропонувало оплатити векселі, у тому числі і вексель № 0332 до 12-00 години 24 лютого 2015 року. У листі зазначено, що у разі не оплати векселів у відповідності з чинним законодавством по векселях буде вчинено протест у неплатежі.

Вказаний лист направлений на адресу відповідача цінним листом 21.02.2015 року, що підтверджується фіскальним чеком № та описом вкладення у цінний лист (арк. с. 18-19). Як свідчать дані поштового повідомлення про вручення поштового відправлення з номером штрихкодового ідентифікатора 900, лист отриманий ПАТ «Полтаваобленерго» (відповідач) 26.02.2015 року (арк. с. 20).

24.02.2015 року Позивач звернувся до державного нотаріуса Полтавської державної нотаріальної контори Смоковенко Т.О. з листом №26-1352/1.2-15 про опротестування векселя у неплатежі (арк. с. 21).

Розпискою від 26.02.2015 року про передачу векселів на опротестування державний нотаріус Полтавської державної нотаріальної контори Смоковенко Т.О. отримала 10 векселів на загальну суму 10 000 000,00 грн., в тому числі вексель №0332 на суму 1 000 000,00 грн. (арк. с. 23).

26.02.2015 року державний нотаріус Полтавської державної нотаріальної контори Смоковенко Т.О. звернулась до відповідача телеграмою із пропозицією до 14 години 26 лютого 2015 року здійснити оплату векселів або повідомити нотаріуса про відмову вчинити такі дії (арк. с. 24-26).

У зв'язку із невиконанням вказаної вимоги відповідачем, державним нотаріусом Полтавської державної нотаріальної контори Смоковенко Т.О. видано акт №1-131 від 26.02.2015 року про протест простого векселя № 0332 (арк. с. 32).

Актом приймання-передачі від 26.02.2015 року державний нотаріус Полтавської державної нотаріальної контори Смоковенко Т.О. передала позивачу 10 векселів та 10 актів про протест векселя про не оплату, в тому числі і щодо векселя № 0332 (арк. с. 27).

05.03.2015 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. із листом № 26-1591/1.2-15 від 05.03.2015 року про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за вказаними векселями на загальну суму 10 000 000,00 грн., в тому числі і векселя № 0332 на суму 1000 000,00 грн. (арк. с. 28).

05.03.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. видано виконавчий напис про стягнення з відповідача заборгованості на суму 1 000 000,00 грн., зареєстрований в реєстрі за № 369 від 05.03.2015 року (арк.с. 33).

За даними розрахунку позивача (арк. с. 34) та відповідно до платіжного доручення №593688 від 30.09.2016 року на суму 10 000 000,00 грн. (арк. с. 56), копія якого надана відповідачем, борг за векселем № 0332 в сумі 1 000 000,00 грн. погашений відповідачем в повному обсязі.

В зв'язку з тим, що відповідач прострочив оплату простого векселя № 0332 на загальну суму 1 000 000,00 грн., позивач із посиланням на ч. 2 ст. 625 ЦК України заявив до стягнення з відповідача 452 995,87 грн. інфляційних нарахувань та 95 713,00 6% річних, передбачених п. 2 ст. 48 Конвенції, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі.

Вирішуючи спір суд керувався наступним.

Відносини, пов'язані з обігом векселів в Україні, регулюються Конвенцією, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (надалі "Уніфікований закон", з урахуванням застережень, передбачених у додатку II до неї), Конвенцією про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Конвенцією про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів (підписані в Женеві 07.06.1930 року), а також Законами України "Про обіг векселів в Україні" від 05.04.2001 року (ст. 2 якого містить застереження стосовно дії окремих положень Уніфікованого закону на території України), "Про цінні папери та фондовий ринок" від 23.02.2006 року, "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі" від 06.07.1999 року, "Про приєднання України до Женевської Конвенції 1930 року про врегулюванню деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі" від 06.07.1999 року , "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів" від 06.07.1999 року у редакції, чинній на момент виникнення та існування спірних правовідносин.

Частиною 1 ст. 14 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" визначено, що вексель - це цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Відповідно до Уніфікованого закону, позивач є законним векселедержателем, а відповідач є векселедавцем.

Статтею 78 Уніфікованого закону встановлено, що векселедавець простого векселя зобов'язаний так само, як акцептант за переказним векселем.

Відповідно до ст. 33 Уніфікованого закону, переказний вексель може бути виданий зі строком по пред'явленні.

Стяття34 Уніфікованого закону передбачає, що переказний вексель строком по пред'явленні підлягає оплаті при його пред'явленні. Трасант може встановити, що переказний вексель зі строком платежу по пред'явленні не може бути пред'явленим до платежу раніше визначеної дати.

Згідно з абз. 4 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 8 червня 2007 року №5 "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів", якщо останній індосамент є бланковим або на пред'явника (тобто в ньому не зазначено особу, що отримує вексель), законним векселедержателем такого векселя вважається особа, у якої вексель фактично знаходиться. Така особа має всі права за векселем, у тому числі право вимоги платежу за ним.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 08.06.2007, № 5 "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів" зазначено, що за вексельним законодавством прямі боржники це - векселедавець простого векселя та акцептант переказного векселя.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 08.06.2007, № 5 "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів" зазначено, що вексель має пред'являтися до платежу у визначеному в ньому місці, а якщо останнє не було прямо визначено, - за місцем знаходження платника (акцептанта) переказного векселя або за місцем складання простого векселя (статті 2, 76 Уніфікованого закону).

Прямий боржник за векселем зобов'язаний довести обґрунтованість своїх заперечень стосовно того, що векселедержатель не пред'явив йому оригінал векселя або не надав можливості перевірити наявність у встановленому місці та у визначений строк у особи, що пред'явила вимогу, оригіналу векселя і прав власності на зазначений цінний папір. Векселедержатель може спростувати ці заперечення шляхом надання будь-яких не заборонених законом доказів, у тому числі актів нотаріуса про протест векселя чи про посвідчення факту його пред'явлення до платежу, а також документів, виданих боржником.

Кредитор, який не спростував заперечення прямого боржника про відсутність належного пред'явлення векселя до платежу, вважається таким, що прострочив. До такого кредитора застосовуються наслідки, передбачені ст. 613 ЦК.

Відповідач не заперечує, що вексель № 0332 був пред'явлений йому для платежу 26.02.2015 року, що підтверджується також актом про протест, складеним державним нотаріусом Полтавської державної нотаріальної контори Смоковенко Т.О.

За ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Зобов'язання сплатити за векселем припиняється виконанням, тобто сплатою зобов'язаною особою суми вексельного боргу.

Як свідчать матеріали справи, відповідач виконав свої зобов'язання з оплати спірного векселя 30.09.2016 року (платіжне доручення №593688 від 30.09.2016 року, арк. с. 56).

Згідно з п. 2 абзацу 1 ст. 48 Уніфікованого закону векселедержатель може вимагати від особи, до якої пред'явив позов, сплати відсотків, нарахованих на вексельну суму.

Заперечення відповідача, приведені у відзиві на позов, про відсутність підстав для застосування до нього 6% річних за відсутності такої вказівки у векселі із посиланням на ст. 5 Уніфікованого закону, визнаються судом необґрунтованими.

Дійсно, стаття 5 Уніфікованого закону передбачає, що у переказному векселі, який підлягає оплаті відразу після пред'явлення або у визначений строк після пред'явлення, трасант може обумовити, що на суму, яка підлягає оплаті, будуть нараховуватися відсотки. У будь-якому іншому переказному векселі така умова вважається ненаписаною.

Відсоткова ставка повинна бути вказана у векселі; при відсутності такої вказівки умова вважається ненаписаною.

Частина 3 ст. 5 Уніфікованого закону передбачає, що такі відсотки нараховуються з дати складання переказного векселя, якщо не зазначено іншої дати.

П. 2 ст. 48 Уніфікованого закону встановлено, що держатель може вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, у тому числі, відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу.

П. 1 ст. 48 Уніфікованого закону передбачає, що держатель може вимагати від того, до кого від звертається з регресом суму переказного векселя, не акцептовану або не оплачену, з процентами, якщо вони були обумовлені.

Таким чином, у пунктах 1 та 2 ст. 48 Уніфікованого закону передбачені різні відсотки, а саме:

- у п. 1 йдеться про відсотки, які можуть бути визначені векселедавцем у векселі відповідно до ст. 5 Уніфікованого закону, та які мають обчислюватись з дати складання векселя;

- у п. 2 передбачені відсотки, які нараховуються відповідно до прямої вказівки та в розмірі, визначеному Уніфікованим законом, від дня строку платежу, тобто у разі, коли векселедавець не здійснив оплату векселя у встановлений строк.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 95 713,00 грн. відсотків у розмірі шести, нарахованих на суму платежу за векселем 1 000 000,00 грн. за період з 25.02.2015 року по 29.09.2016 року, тобто відсотки, передбачені п. 2 ст. 48 Уніфікованого закону.

При перевірці правильності нарахування шести відсотків судом встановлено, що відсутні підстави їх нарахування за 25-26 лютого 2015 року, оскільки надіслана позивачем вимога про оплату векселя отримана позивачем 26.02.2015 року, а також в цей же день вручена телеграма, якою нотаріус пропонував здійснити оплату векселів або повідомити про відмову вчинити такі дії, а також вчинено акт про протест векселя, тому відповідно до ст. 253 ЦК України прострочення виконання зобов'язання починається з 27.02.2015 року.

При цьому судом приймається до уваги, що відповідно до ст. 2 Закону України "Про обіг векселів в Україні", передбачені ст.ст. 48, 49 Уніфікованого закону відсотки на суму векселів, як виданих, так і тих, що підлягають оплаті на території України, нараховуються виходячи з розміру облікової ставки НБУ на день подання позову та від дня настання строку платежу (з дня платежу) до дня подання позову відповідно.

Суд враховує, що розмір відсотків, нарахованих позивачем за відповідний період, не перевищує облікової ставки НБУ, яка діяла в цей період.

Таким чином, позовні вимоги в частині шести відсотків є правомірними за період з 27.02.2015 року по 29.09.2016 року в сумі 95 384,24 грн. та підлягають задоволенню в цій частині.

В іншій частині вимоги про стягнення шести відсотків відхиляються за їх безпідставністю.

Також позивачем нараховано та заявлено до стягнення 452 995,87 грн. інфляційних втрат за період прострочення з 25.02.2015 року по 30.09.2016 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 48 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, право векселедержателя вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, обмежено наступними сумами: (1) сумою неакцептованого або неоплаченого переказного векселя з відсотками, якщо вони були обумовлені; (2) відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу; (3) витрати, пов'язані з протестом і пересиланням повідомлень, а також інші витрати. Якщо право регресу використане до настання строку платежу, то з вексельної суми утримуються облікові відсотки. Ці облікові відсотки обчислюються за офіційною обліковою ставкою (банківською ставкою), яка діє на дату використання права регресу за місцем проживання держателя.

Тобто, Уніфікованим законом не передбачено покладення на особу, зобов'язану за векселем, інших платежів, зокрема таких, як збитки від інфляції.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові Верховного Суду України від 03.10.2011 у справі №3-91гс11 (справа №45/211) зазначено, що у разі, якщо спірні правовідносини сторін врегульовано вексельним законодавством, яким не передбачено стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних у разі прострочення виконання вексельного зобов'язання за рішенням суду, відсутні підстави для застосування до таких правовідносин частини другої статті 625 ЦК України (інформаційний лист від 24.11.2011 №01-06/1642/2011 "Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 № 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" ).

З урахуванням викладеного, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 452 995,87 грн.

Таким чином, на підставі матеріалів справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення шести відсотків у сумі 95 384,24 грн. обґрунтовані, підтверджуються наявними доказами (в мат. справи) і підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129,232-233, 236-241 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» (вул. Старий Поділ, 5, м. Полтава, 36022, ідентифікаційний код 00131819) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (вул. Б.Хмельницького, 6, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 20077720) 95 384,24 грн. річних, 1430,78 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

3. В іншій частині вимог в задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 12.03.2018 року

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. (ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.М. Тимощенко