КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2018 р. Справа№ 910/11318/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Майданевича А.Г.

за участю секретаря судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників апеляційного провадження згідно протоколу судового засіданні від 26.02.2018;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "АТП 13058"

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2017

у справі № 910/11318/17 (суддя - Привалов А.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна"

до Публічного акціонерного товариства "АТП 13058"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1) Приватне транспортно-експедиційне підприємство "Автотрансекспедиція"

2) Товариство з обмеженою відповідальністю "Віссманн"

про стягнення 120 423,74 грн,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Страхова компанія "Універсальна" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "АТП 13058" (надалі - відповідач) про стягнення 120 423,74 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок настання страхової події позивачем (на підставі договору добровільного страхування цивільної відповідальності експедитора № 6000/215/001003 від 10.09.2015, укладеного між позивачем та експедитором ПТЕП "Автотрансекспедиція"), виплачено відшкодування вантажовідправнику пошкодженого вантажу - ТОВ "Віссманн", застрахованого експедитором. А тому, відповідно до п. 1 ст. 1191 ЦК України, позивач отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки перевізником пошкодженого вантажу виступав відповідач, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з останнього 120 423,74 грн на підставі ч. 1 ст. 314 ГК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.10.2017 (повний текст рішення підписано - 24.10.2017) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "АТП 13058" на користь Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна" суму відшкодування в розмірі - 107 826,18 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі - 1617,40 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "АТП 13058" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2017 та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції в порушення ст. 43 ГПК України (в редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) не в повному обсязі з'ясував обставини справи, що мають значення при розгляді даної справи, а саме, не врахував положення п. 7.1.5 договору в частині того, що саме визнається страховим випадком. Та не врахував, що товар було пошкоджено внаслідок непереборної сили. Окрім цього, за доводами апелянта суд першої інстанції помилково визнав сплачені відповідачем 6 000,00 грн як визнання вини останнього. А тому просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового - про відмову в позові.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.11.2017 первинно подану апеляційну скаргу було повернуто на підставі п. 3 ч. 1 ст. 97 ГПК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.12.2017 було відновлено Публічному акціонерному товариству "АТП 13058" пропущений строк на подання апеляційної скарги та відкрито апеляційне провадження за апеляційною Публічного акціонерного товариства "АТП 13058" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2017 у справі № 910/11318/17.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.02.2018 було оголошено перерву у розгляді апеляційної скарги до 26.02.2018.

22.02.2018 разом із відповіддю на відзив на апеляційну скаргу у даній справі відповідачем було подано клопотання про долучення доказів (фото) у даній справі та про виклик свідка.

В судовому засіданні 26.02.2018 представник позивача проти задоволення апеляційної скарги не заперечив, просив залишити її без задоволення, а апеляційну скаргу - без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні 26.02.2018 апеляційну у скаргу у даній справі підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про відмову в позові повністю. Окрім цього підтримав подані 22.02.2018 клопотання про долучення додаткових доказів та про виклик свідка. Суд апеляційної інстанції залишив без розгляду понаді клопотання на підставі ч. 2 ст. 207 ГПК України, з мотивів, викладених в ухвалі від 26.02.2018.

Представник третьої особи 1 в судове засідання 26.02.2018 не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення 21.02.2018 учаснику ухвали суду від 14.02.2018.

В судове засідання 26.02.2018 представник третьої особи 2 також не з'явився, разом з цим, як вбачається з витягу з вей-сайту УДППЗ «Укрпошта» (здійсненого судом під час підготовки до судового засідання) ухвала суду від 14.02.2018 була отримана третьою особою 2 - 22.02.2018.

Жодних заяв, клопотань від відсутніх учасників апеляційного провадження до суду не надходило.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд з урахуванням належного повідомлення всіх учасників апеляційного провадження, враховуючи тривале перебування апеляційної скарги в провадженні суду, дійшов висновку, про можливість здійснення перевірки рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку за відсутності представників третіх осіб 1, 2 (повідомлених належним чином) за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представників присутніх сторін апеляційного провадження, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 30.06.2016 між ПТЕП "Автотрансекспедиція" (за договором - експедитор) та відповідачем (за договором - перевізник) було укладено договір перевезення вантажу № 1141/16 (надалі - договір перевезення), відповідно до п.1.1 предметом якого є взаємовідносини сторін, які виникають при перевезенні та транспортно-експедиторському обслуговуванні вантажів, що надаються експедитором для перевезення автомобільним транспортом відповідача чи залучених ним осіб в міжнародному, міжміському та міському сполученні.

За умовами п.4.1.3 договору перевезення, перевізник зобов'язаний забезпечити обов'язкову присутність водія при завантаженні/розвантаженні транспортного засобу, контроль за розміщенням і кріпленням вантажу на вантажній платформі автомобіля з метою уникнення пошкодження вантажу і рухомого складу під ас транспортування.

Пунктом 4.1.8 договору перевезення, відповідач зобов'язався забезпечити збереження вантажу з моменту прийняття для перевезення і до моменту видачі його в пункті призначення вантажоодержувачу, зазначеному в ТТН.

Згідно з п.5.1.1 договору перевезення, саме перевізник несе відповідальність за ушкодження вантажу, а також за порушення його товарного виду незалежно від провини перевізника, після прийняття його до перевезення і до видачі уповноваженому вантажоодержувачеві.

В подальшому, 14.07.2016 між ПТЕП "Автотрансекспедиція" (за договором - виконавець) та ТОВ "Віссманн" (за договором - замовник) було укладено договір № 5467-16 про надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажу автомобільним транспортом, за умовами п.2.1 якого виконавець зобов'язався здійснювати самостійний добір перевізника та укладати договори з ними від свого імені.

Так, на виконання умов договору № 5467-16 про надання транспортно-експедиційних послуг та на підставі укладеного з відповідачем договору перевезення вантажу № 1141/16, ПТЕП "Автотрансекспедиція" було замовлено у відповідача перевезення вантажу, вантажовідправником якого виступило ТОВ "Віссманн".

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до накладних на відвантаження: №№ , , , , від 14.07.2016 та товарно-транспортних накладних: № 1813 та № 1814 від 14.07.2016 водій відповідача прийняв вантаж загальною вартістю 489 484,19 грн до перевезення. Вказана обставина не заперечувалась та не була спростована учасниками провадження ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду рішення суду.

Як правомірно було встановлено судом першої інстанції, 15.07.2016 при передачі товару вантажоодержувачу, було виявлено пошкодження вантажу, що підтверджується актом приймання вантажу з претензіями № 1 від 15.07.2016, складеним вантажоодержувачем, в якому останній зазначив зауваження, що товар, згідно накладної № від 14.07.2016, привезли на склад в пошкодженому вигляді, в зв'язку з чим останній не прийняв частину товару, про що також зроблено відповідні відмітки на товарно-транспортних накладних.

Водночас, 10.09.2015 між позивачем та ПТЕП "Автотрансекспедиція" було укладено договір № 6000/215/001003 добровільного страхування цивільної відповідальності експедитора, за умовами якого перелік застрахованих ризиків - відповідальність за вантаж, ліміт відповідальності по кожному страховому випадку - 800 000 грн, розмір франшизи по одному страховому випадку - 6000 грн.

Так, в подальшому експедитор 15.07.2016 звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування, в зв'язку з пошкодження вантажу: сонячні колектори, котел Vitoligno, що сталось 14.07.2016 при екстреному гальмуванні.

Окрім цього, 15.07.2016 було складено акт огляду вантажу, який підписано повноваженими представниками позивача та страхувальника (експедитора), а 18.07.2016 аварійним комісаром позивача було складено акт огляду майна.

При цьому в апеляційній скарзі відповідач не заперечує факт пошкодження вантажу внаслідок аварійного гальмування водієм відповідача Паскевичем Р.М., уникаючи дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, у зв'язку з пошкодженням перевізником вантажу під час перевезення, вантажовідправник ТОВ "Віссманн" звернувся до експедитора ПТЕП "Автотрансекспедиція" з претензією за № 64-юр від 19.07.2016 та вимогою відшкодувати завдані збитки у розмірі 126 423,74 грн, до якої було додано довідку про вартість пошкодженого вантажу.

З довідки № 171/16 від 21.07.2016, складеної вантажовідправником ТОВ "Віссманн", вбачається, що загальна вартість пошкодженого товару, переданого за товарно-транспортними накладними № 1813 та № 1814 від 14.07.2016, який не підлягає відновленню, та вартість ремонту товару, який можливо відремонтувати шляхом заміни запасних частин, складає 126 423,74 грн, виходячи з вартості товару, необхідного для закупівлі, додаткових витрат та вартості ремонту.

Так, позивачем було складено страховий акт № 23906/1 від 20.07.2016, згідно якого подію визнано страховою та вирішено виплатити страхове відшкодування в розмірі 120 423,74 грн (за вирахуванням франшизи 6000 грн).

Кошти в розмірі 120 423,74 грн були перераховані позивачем згідно платіжного доручення № 108430 від 19.08.2016 на рахунок ТОВ "Віссманн" - вантажовідправника пошкодженого вантажу. Перерахування коштів на рахунок ТОВ «Віссмання» здійснено за заявою страхувальника від 17.08.2016.

Розглядаючи спір по суті у даній справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є часткового обґрунтованими. Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з урахуванням наступного.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно зі статтею 979 ЦК України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно п. 3 ст. 20 Закону України «Про страхування», страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно із ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При цьому, ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже, факт виплати страховиком страхового відшкодування обумовив перехід до нього від страхувальника відповідних прав у порядку суброгації до особи, відповідальної за завдані збитки, в межах понесених ним витрат на виплату страхового відшкодування. (Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 30 січня 2018 року у справі № 910/17993/15).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що до позивача перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Разом з цим, заявляючи позовну вимоги про стягнення 120 423,74 грн, суд першої інстанції правомірно задовольнив на суму 107 826,18 грн (за вирахуванням у відшкодуванні транспортних витрат в сумі 1733,61 грн і витрат на митне оформлення та податки в сумі 10 863,95 грн) оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що такі витрати були необхідними та понесеними вантажовідправником саме, у зв'язку з відновлювальним ремонтом пошкодженого вантажу.

В цій частині суд апеляційної інстанції також зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 314 Господарського кодексу України, перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

Згідно з п.5.1.1 договору перевезення, перевізник несе відповідальність за ушкодження вантажу, а також за порушення його товарного виду незалежно від провини перевізника, після прийняття його до перевезення і до видачі уповноваженому вантажоодержувачеві.

Щодо доводів апелянта з посиланням на те, що перевізник не був повідомлений про особливі характеристики вантажу, додаткових інструкцій від замовника перевезення відповідачу надіслано не було. Натомість відповідач зазначає, що згідно заявки про надання транспортних послуг № 5467-16-Т вказано тип вантажу: обладнання 3 тонн, 35 куб. будь-які посилання або інструкції щодо особливостей перевезення, кріплення вантажу, опис додаткових розпірок тощо у вказаній заявці відсутні. Додаткові вказівки щодо комплектації вантажного автомобіля також не надходили.

В цій частині суд апеляційної інстанції наголошує, зокрема, на п.4.1.8 договору перевезення, відповідно до якого відповідач зобов'язався забезпечити збереження вантажу з моменту прийняття для перевезення і до моменту видачі його в пункті призначення вантажоодержувачу, зазначеному в ТТН. Більше того, сторони погодили, що згідно з п.5.1.1 договору перевезення, перевізник несе відповідальність за ушкодження вантажу, а також за порушення його товарного виду незалежно від провини перевізника, після прийняття його до перевезення і до видачі уповноваженому вантажоодержувачеві.

Таким чином, приймаючи товар для здійснення його перевезення, з моменту отримання товару саме відповідач відповідає за збереження вантажу.

Щодо доводів апелянта про наявність обставин непереборної сили, зокрема, різке гальмування з метою уникнення ДТП, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

При цьому існують дві основні підстави звільнення особи, яка порушила зобов'язання, від відповідальності. Такими обставинами є випадок та непереборна сила. Доведення наявності випадку або непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов'язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Під випадком розуміються будь-які діяння, не викликані чиїмось наміром або необережністю, тобто відсутність вини порушника. Випадковою можна визнати обставину, яку не можна передбачити та попередити при застосуванні обов'язкової для боржника обачності, хоча вона могла б бути передбачена та попереджена, якщо б боржник віднісся до свого зобов'язання з більшою обачністю, ніж та, до якої він був зобов'язаний або якщо на місці боржника була б інша особа.

Такий підхід щодо суб'єктивної неможливості передбачити, а отже і попередити діяння, що викликало невиконання або неналежне виконання зобов'язання, дозволяє відмежувати випадок від непереборної сили (форс-мажор).

Поняття та ознаки непереборної сили розкриваються у п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК. Непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Як підстава звільнення особи, що порушила зобов'язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками. По-перше, це зовнішня до діяльності сторін обставина, яку сторони, хоча б навіть і передбачили, але не могли попередити. До таких обставин, як правило, відносять стихійні лиха (землетрус, повінь, пожежі) та соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо). По-друге, ознакою непереборної сили є її надзвичайність, що означає, що це не рядова, звичайна обставина, яка хоча і може спричинити певні труднощі для сторін, але не виходить за рамки буденності.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази в розумінні ст.ст. 76-79 ГПК України того, що різке гальмування з метою уникнення ДТП не було наслідком порушень правил дорожнього руху саме відповідачем. Натомість у разі встановлення вини такого різкого гальмування внаслідок порушення правил дорожнього руху третьою особою, відповідач не позбавлений права звернутись в загальному порядку до такої третьої особи (винної особи) з позовом про відшкодування збитків. А тому доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими та такими, що не приймаються судом апеляційної інстанції.

Правомірним також є посилання відповідача на ст. 17 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956р., відповідно до якої перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки. Однак, перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата вантажу, його ушкодження чи затримка його доставки стались внаслідок дії або недогляду експедитора - замовника, внаслідок інструкції експедитора - замовника, не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника, внаслідок дефекту вантажу чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути.

Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновком місцевого господарського суду, що оскільки умовами п.п. 4.1.3, 4.1.4, 4.1.8 договору перевезення встановлено обов'язок відповідача забезпечити обов'язкову присутність водія при завантаженні/розвантаженні транспортного засобу, контроль за розміщенням і кріпленням вантажу на вантажній платформі автомобіля з метою уникнення пошкодження вантажу і рухомого складу під час транспортування, відповідач має бути обізнаний про особливості прийнятого до перевезення вантажу. Тоді як не здійснення перевезення вантажу, не отримавши всіх необхідних інструкції щодо його транспортування, перевізник (враховуючи умови договору), діє на власний ризик.

В цій частині обґрунтованими є доводи позивача, що у разі ненадання вантажовідправником всіх документів щодо характеристик та особливостей вантажу, перевізник міг відмовитись від здійснення відповідного перевезення вантажу, пошкодження якого є предметом розгляду даної справи, що також передбачено і умовами п.4.2.1 договору перевезення.

Щодо доводів апелянта, що судом першої інстанції було неправомірно зроблено висновок, що матеріали справи містять докази фактичного визнання відповідачем своєї провини в пошкодженні вантажу шляхом сплати експедитору 6000,00 грн франшизи за договором № 6000/215/001003 добровільного страхування цивільно-правової відповідальності експедитора від 10.09.2015, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, в матеріалах справи міститься платіжне доручення № 7804 від 31.08.2016 з призначенням платежу: відшкодування збитків за пошкоджений вантаж згідно претензії № 64-юр від 19.07.2016, здійснення вказаної оплати відповідачем, останнім не заперечується та не спростовано. Інших пояснень щодо того, чому відповідачем були сплачені вказані кошти, окрім як за пошкоджений товар, апелянтом надано не було. Доказів жодних інших правомірносин між сторонами матеріали справи не містять. А тому доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими та такими, що відхиляються судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального та маріального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням не встановлення судом апеляційної інстанції порушення судом першої інстанції норм процесуального права, суд апеляційної інстанції обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги.

Натомість, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 ГПК України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Суд апеляційної інстанції роз'яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "АТП 13058" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2017 у справі № 910/11318/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.10.2017 у справі № 910/11318/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/11318/17 повернути до місцевого господарського суду.

4. Поновити дію оскаржуваного рішення, зупиненого ухвалою від 19.01.2018.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню.

Повний текст постанови складено та підписано - 05.03.2018.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді Ю.Б. Михальська

А.Г. Майданевич