КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2018 р. Справа№ 925/1205/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»

на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 16.01.2018

у справі № 925/1205/15 (суддя Спаських Н.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»

до Дочірнього підприємства «Уманський консервний комбінат»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельна компанія «Урожай»,

2. Арбітражного керуючого Левченка В.М.

про звернення стягнення на предмет застави та іпотеки, визнання права власності на майно та права продажу майна

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

22.07.2015 Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (надалі - АТ «ОЩАДБАНК») звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовною заявою до Дочірнього підприємства «Уманський консервний комбінат» (надалі - ДП «Уманський консервний комбінат») за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельна компанія «Урожай» (надалі - ТОВ «Урожай») про звернення стягнення на предмет застави та іпотеки, а саме, в рахунок часткового погашення заборгованості відповідача перед позивачем за договором кредитної лінії № 256-15-09/11 від 05.08.2011 в частині заборгованості за процентами у гривневому еквіваленті в сумі 11 951 545,50 грн шляхом звернення стягнення:

- на предмет іпотеки згідно з іпотечним договором № 60 від 26.11.2012 (згідно переліку) із застосуванням процедури продажу предмета іпотеки, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом надання позивачеві права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві за ціною не нижчою за 10 654 194,00 грн, яка встановлена згідно з висновком Суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «Аргумент-Експерт» від 08.07.2015;

- на предмет застави згідно із договором застави № 61 від 26.11.2012 (згідно переліку) із застосуванням процедури продажу предмета застави, встановленої ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», надавши позивачеві право на продаж предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем за ціною не нижчою за 1 297 351,50 грн, яка встановлена згідно з висновком Суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «Аргумент-Експерт» від 08.07.2015.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 11.05.2017 (а.с. 79-81, т. 8) провадження у справі припинено (колегія суддів: головуючий суддя Скиба Г.М., судді Потапенко В.В., Васянович А.В.).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 (а.с. 193-196, т. 8) ухвалу Господарського суду Черкаської області від 11.05.2017 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для розгляду по суті. Судом апеляційної інстанції вказано, що станом на 11.05.2017 в матеріалах були відсутні докази, що кредиторські вимоги позивача розглянуті в межах справи про банкрутство, а відповідно висновок про наявність таких обставин станом на момент прийняття оскаржуваної ухвали є необґрунтованим, у зв'язку з чим, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.

При новому розгляді справи судом першої інстанції прийнято до розгляду попередньо подану в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України №1798-ХІІ від 06.11.1991 заяву про зміну предмету позову (а.с. 1, т. 9), якою позивач просив в рахунок часткового погашення заборгованості відповідача перед позивачем по процентам у гривневому еквіваленті в сумі 12 774 437,13 грн, нарахованих за інший період з 01.02.2017 по 31.03.2017 за тим же договором кредитної лінії, звернути стягнення лише на предмет іпотеки за іпотечним договором № 60 від 26.11.2012 (згідно переліку), із застосуванням процедури продажу предмета іпотеки, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом надання позивачеві права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві за ціною не нижчою, ніж буде визначена судовим експертом на підставі судової експертизи.

22.12.2017 представник відповідача - ліквідатор ДП «Уманський консервний комбінат» О.М. Іванюк звернувся до Господарського суду Черкаської області з клопотанням від 21.12.2017 № 02-32/122 про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з відсутністю предмету спору, посилаючись на те, що постановою Господарського суду Черкаської області від 01.06.2017 у справі № 925/308/16 ДП «Уманський консервний комбінат» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, а тому спір, як стверджує заявник, має розглядатись не в позовному провадженні, а в межах справи про банкрутство (а.с. 86, т. 9).

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 16.01.2018 у справі №925/1205/15 клопотання ліквідатора ДП «Уманський консервний комбінат» від 21.12.2017 № 02-32/122 задоволено частково, закрито провадження у справі за позовом ПАТ «ОЩАДБАНК» до ДП «Уманський консервний комбінат» про звернення стягнення на предмет застави та іпотеки, визнання права власності на майно та права продажу майна з підстав, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства у позовному провадженні. В іншій частині клопотання залишено без задоволення.

Задовольняючи клопотання ліквідатора ДП «Уманський консервний комбінат» про закриття провадження у справі частково, господарський суд виходив з того, що звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника, а задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, допускається лише в межах провадження у справі про банкрутство, відтак спір між сторонами про звернення стягнення на предмет іпотеки для часткового погашення боргу відповідача, який виник з тих же підстав, у порядку позовного провадження не може розглянутись.

При цьому, враховуючи наявність спору між сторонами, суд не погодився із позицією представника відповідача, що в такому випадку провадження у справі слід закрити за відсутністю предмету спору, та дійшов висновку про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з тим, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства у позовному провадженні.

Не погоджуючись із ухвалою суду, АТ «ОЩАДБАНК» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для подальшого розгляду до Господарського суду Черкаської області.

Обґрунтовуючи підстави звернення з апеляційною скаргою, апелянт посилався на те, що рішення судом було прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування скарги позивач зазначав, що положення ст. 33 Закону України «Про іпотеку» та ст. 590 Цивільного кодексу України передбачають наявність в особи права на звернення до суду з позовом до юридичної особи - іпотекодавця, що ліквідується, про звернення стягнення на іпотечне майно; судом не було враховано, що позивачем у даній справі згідно з заявою про зміну предмета позову були заявлені позовні вимоги, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство (поточні вимоги); при зверненні стягнення на іпотечне майно, що є предметом спору у даній справі, дія мораторію, визначеного ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», не поширюється; оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ч.ч. 2, 4 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «ОЩАДБАНК», встановлено ДП «Уманський консервний комбінат», ТОВ «Торгівельна компанія «Урожай», арбітражному керуючому Левченку В.М. строк для подання відзивів на апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, надав відзиви на апеляційну скаргу (а.с. 130-146, 152-164, т. 9), в яких просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Господарського суду Черкаської області - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач вказував на те, що станом на час вирішення спору у даній справі вже визнано майнові вимоги АТ «ОЩАДБАНК» у справі про банкрутство по кредитних зобов'язаннях, що витікають із договору кредитної лінії № 256-15-09/11 від 05.08.2011 як кредитора, вимоги якого забезпечені іпотечним договором № 60 від 26.11.2012, однак за цими ж кредитним та іпотечним договорами позивач намагався у позовному провадженні в даній справі набути право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання позивачеві права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві; Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» є спеціальним стосовно іншого законодавства, а тому його норми є пріоритетними в застосуванні над нормами законодавства, яким також врегульовані дані правовідносини.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2018 розгляд апеляційної скарги АТ «ОЩАДБАНК» на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 16.01.2018 у справі №925/1205/15 призначено на 05.03.2018, зобов'язано ліквідатора ДП «Уманський консервний комбінат» Іванюка О.М. виконати вимоги частини 4 статті 263 ГПК України та надати суду докази, що підтверджують виконання вказаних вимог.

На електронну пошту Київського апеляційного господарського суду 03.03.2018 від відповідача надійшов уточнений відзив на апеляційну скаргу, а 05.03.2018 ідентичний відзив був поданий через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів, в якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Господарського суду Черкаської області скасувати та прийняти нову ухвалу про припинення провадження у справі з інших підстав.

Обґрунтовуючи уточнений відзив на апеляційну скаргу, відповідач наголошував на тому, що задоволення вимог кредиторів, у тому числі забезпечених заставою майна боржника, може відбуватися лише на стадії ліквідаційної процедури в порядку та у спосіб, передбачені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Крім того, посилаючись на усталену судову практику з цього питання, відповідач вказував на необхідності закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.03.2018 розгляд апеляційної скарги було відкладено на 12.03.2018.

У судове засідання 12.03.2018 треті особи явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про день, місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Частиною 2 ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Враховуючи, що треті особи не повідомили суд про поважність причин нез'явлення до суду апеляційної інстанції, з огляду на встановлені статтею 273 Господарського процесуального кодексу України строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності вказаних осіб.

У судовому засіданні 12.03.2018 представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Представник відповідача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними та необґрунтованими, просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні скарги, а ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу про припинення провадження у справі з інших підстав.

12.03.2018 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що є у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову у даній справі є вимоги АТ «ОЩАДБАНК» до ДП «Уманський консервний комбінат» про звернення стягнення на предмети іпотеки згідно з іпотечним договором в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст. 590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. У разі ліквідації юридичної особи - заставодавця заставодержатель набуває право звернення стягнення на заставлене майно незалежно від настання строку виконання зобов'язання, забезпеченого заставою.

Згідно з абз. 2 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом або при ліквідації юридичної особи - іпотекодавця іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання, якщо іпотекодержатель і правонаступник іпотекодавця не досягнуть згоди про інше.

Як встановлено місцевим господарським судом, ухвалою Господарського суду Черкаської області від 31.05.2016 порушено провадження у справі № 925/308/16 про банкрутство ДП «Уманський консервний комбінат» (ідентифікаційний код 05305810).

01.06.2016 на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі інтернет опубліковано оголошення про порушення справи про банкрутство ДП «Уманський консервний комбінат».

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 18.05.2017 у справі № 925/308/16 були розглянуті вимоги АТ «ОЩАДБАНК» до ДП «Уманський консервний комбінат» та затверджено реєстр вимог кредиторів боржника, згідно якого визнано, у тому числі, вимоги АТ «ОЩАДБАНК» у розмірі 2 756,00 грн судового збору, які підлягають до задоволення у першу чергу та вимоги останнього у розмірі 2 077 529 244,62 грн, які підлягають задоволенню позачергово.

Разом з тим, як зауважив під час апеляційного провадження представник скаржника, на даний час дію ухвали Господарського суду Черкаської області від 18.05.2017 зупинено ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.02.2018 у справі № 925/308/16.

Постановою Господарського суду Черкаської області від 01.06.2017 у справі № 925/308/16 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 02.06.2017) ДП «Уманський консервний комбінат» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Іванюка О.М.

02.06.2017 на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі інтернет опубліковано повідомлення про визнання відповідача банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

З матеріалів справи вбачається, що ухвала Господарського суду Черкаської області від 31.05.2016 № 925/308/16 про порушення провадження у справі про банкрутство ДП «Уманський консервний комбінат» в даний час є чинною, не скасована та не оспорюється, відтак, норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» №2343-XII від 14.05.1992 (надалі - Закон №2343-XII) повинні враховуватися при вирішенні даного спору.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону №2343-XII суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Системний аналіз положень Закону № 2343-XII дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону №2343-XII мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

За умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що кореспондується зі спрямованістю Закону № 2343-XII на концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю за діяльністю боржника у межах цього провадження, залучення усього його майна до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі №3-304гс16.

У відповідності до п. 15 ст. 16 Закону №2343-XII з моменту відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство, пред'явлення конкурсними та забезпеченими кредиторами вимог до боржника та їх задоволення може відбуватися лише у порядку, передбаченому цим Законом, та в межах провадження у справі про банкрутство.

При цьому, як стверджує відповідач та не спростовує позивач, станом на час вирішення спору у даній справі майнові вимоги позивача у справі про банкрутство по кредитних зобов'язаннях за договором кредитної лінії № 256-15-09/11 від 05.08.2011 як кредитора, вимоги якого забезпечені іпотечним договором № 60 від 26.11.2012 вже визнано.

Проте, сторонами визнається, що АТ «ОЩАДБАНК» не зверталось до ліквідатора у справі про банкрутство про визнання його кредитором за майновими вимогами, які заявлені у даній справі згідно заяви про зміну предмета позову, а саме, звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за донарахованими процентами за договором кредитної лінії № 256-15-09/11 від 05.08.2011 за період з 01.02.2017 по 31.03.2017.

Як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і в апеляційній скарзі позивач наголошував на тому, що на заявлені у даній справі вимоги не поширюється дія мораторію, застосована у справі про банкрутство відповідача.

Так, частинами 1, 2,3 ст. 19 Закону №2343-XII визначено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження (проваджень) у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчого провадження. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів, за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та знаходженням його майна.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, зокрема, забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах

При цьому, відповідно до п. 5, 6 ст. 19 Закону №2343-XII встановлюється, що звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника, а задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, допускається лише в межах провадження у справі про банкрутство.

Згідно з ч. 8 ст. 23 Закону №2343-XII вимоги конкурсних кредиторів, визнані боржником або господарським судом, вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів. Розпорядник майна зобов'язаний окремо внести до реєстру вимоги кредиторів, які забезпечені заставою майна боржника, згідно з їхніми заявами, а за їх відсутності - згідно з даними обліку боржника, а також внести окремо до реєстру відомості про майно боржника, яке є предметом застави згідно з державним реєстром застав.

Поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Як було встановлено судом, постановою Господарського суду Черкаської області від 01.06.2017 у справі № 925/308/16 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 02.06.2017) ДП «Уманський консервний комбінат» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру,

Статтею 38 Закону №2343-XII передбачено наслідки визнання боржника банкрутом. Зокрема, з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом у останнього не може виникати додаткових зобов'язань, у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, які безпосередньо пов'язані із здійсненням ліквідаційної процедури; строк виконання всіх грошових зобов'язань банкрута вважається таким, що настав.

Після оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом поточні вимоги (грошові вимоги, що виникли під час проведення процедур банкрутства), стають конкурсними вимогами та можуть бути заявлені згідно з частиною першою статті 38 Закону.

Колегія суддів також звертає увагу, що у своєму клопотанні про закриття провадження у справі відповідач посилається на ст. 17 Закону №2343-XII, відповідно до приписів якої, у разі якщо до боржника, щодо якого порушена справа про банкрутство, пред'явлений позов, який ґрунтується на грошових зобов'язаннях боржника, що виникли до відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство, суди мають у встановленому процесуальним законом порядку приймати такі позовні заяви і вирішувати спір за цією вимогою по суті за правилами позовного провадження до офіційного оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство.

Про офіційне оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство розпорядник майна повідомляє суд, який розглядає позовні вимоги конкурсних кредиторів до боржника. Цей суд (суди) після офіційного оприлюднення відповідного оголошення має зупинити позовне провадження та роз'яснити позивачу зміст частини четвертої статті 23 цього Закону, зазначивши про це в ухвалі або в протоколі судового засідання.

Якщо позивач не звернувся у тридцятиденний строк з дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство із заявою про визнання його грошових вимог до боржника у справі про банкрутство, суд, який розглядає позовну заяву, після закінчення тридцятиденного строку з моменту офіційного оприлюднення поновлює позовне провадження та відмовляє у задоволенні позову.

У разі звернення позивача із заявою про визнання його грошових вимог до боржника у справі про банкрутство після винесення ухвали господарського суду за результатами розгляду цих вимог позовне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України №1798-ХІІ від 06.11.1991, яка була чинна до 15.12.2017.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України в редакції Закону України №1798-ХІІ від 06.11.1991, було визначено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Однак, доказів того, що вимоги позивача у даній справі (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) були розглянуті та визнані господарським судом відповідною ухвалою в межах справи про банкрутство ДП «Уманський консервний комбінат» матеріали справи не містять та відповідачем суду не надано, а крім того, на час прийняття оскаржуваної ухвали вказана правова норма втратила чинність, у зв'язку з чим доводи відповідача про необхідність закриття провадження у справі з вказаних підстав є необґрунтованими та безпідставними.

При цьому, відповідач у поданому клопотанні про закриття провадження у справі та в уточненому відзиві на апеляційну скаргу помилково, посилаючись на вказану правову норму, вказує, що така передбачає закриття провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, а також те, що наразі аналогічні за змістом положення містяться у п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017.

Задовольняючи частково подане відповідачем клопотання, суд першої інстанції правильно вказав, що за наявності спору, провадження у справі не може бути закрито з підстави, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з позицією місцевого господарського суду, що провадження у даній справі підлягає закриттю з підстав, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства у позовному провадженні.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Згідно з ч. 2 вказаної статті, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Статтею 20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про помилковість суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі у зв'язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства та, в порушення ч. 2 ст. 231 ГПК України, не роз'яснив в оскаржуваній ухвалі до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Частиною 3 ст. 271 ГПК України встановлено, що у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Оцінюючи вищенаведені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ «ОЩАДБАНК» є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Черкаської області від 16.01.2018 у справі № 925/1205/15 - скасуванню, з направленням справи для подальшого розгляду до Господарського суду Черкаської області.

При цьому, у зв'язку з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами статті 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 270-271, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 16.01.2018 у справі № 925/1205/15 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду Черкаської області від 16.01.2018 у справі № 925/1205/15 скасувати.

3. Матеріали справи № 925/1205/15 повернути до Господарського суду Черкаської області для подальшого розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 15.03.2018.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська