РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.03.2018Справа № 910/846/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

до Приватного акціонерного товариства «Отіс»

про стягнення 20.251,76 грн.

Представники сторін: не викликались

Суть спору :

26.01.2018 на адресу Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Київенерго» до Приватного акціонерного товариства «Отіс» про стягнення 20.251,76 грн., з яких: 18.801,71 грн. основного боргу (6.678,43 грн. боргу з централізованого опалення та 12.123,28 грн. боргу з централізованого постачання гарячої води), 1.165,71 грн. інфляційних втрат та 284,34 грн. - 3% річних внаслідок неналежного виконання взятих на себе останнім зобов'язань згідно договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб'єктам господарювання № 70100 від 14.09.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/846/18 від 29.01.2018 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання відповідних документів.

09.02.2018 позивачем усунено недоліки позовної заяви шляхом подання до суду відповідних документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2018 відкрито провадження у справі № 910/846/18 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Даною ухвалою зобов'язано відповідача протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 12.02.2018 було направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 185 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 03062, м. Київ, вул. Чистяківська, 32, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 29.01.2018 є місцезнаходженням відповідача.

Відповідач ухвалу суду від 12.02.2018, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 14.02.2018, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення за № 185, а отже відповідач мав подати відзив до 01.03.2018.

Відповідачем 26.02.2018 до відділу діловодства суду подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог та просить закрити провадження у справі посилаючись на наступне. Дійсно у відповідача існувала заборгованість перед позивачем за спожиті комунальні послуг з централізованого опалення за період з 01.12.2014 по 01.05.2016 у розмірі 6.678,43 грн., однак дану заборгованість відповідач погасив 30.01.2018, що підтверджується платіжним дорученням № 641 від 30.01.2018. Що стосується заборгованості за спожиті комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01.01.2015 по 01.08.2017, то відповідач заборгованість визнає частково у розмірі 8.613,28 грн., яку оплатив 30.01.2018 платіжним дорученням № 640. Часткове визнання заборгованості відповідачем полягає в тому, що приміщення, яке останній орендував згідно договору № 212 СРДА від 20.11.2012 за адресою м. Київ, вул. Солом'янська, 35, де відповідно надавались комунальні послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, було передано відповідачем балансоутримувачу цього приміщення Комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва», а саме 12.05.2016, згідно акту приймання-передачі об'єкта оренди. Тобто з 12.05.2016 відповідач в приміщеннях не знаходиться та нарахування позивачем заборгованості до 01.09.2017 є безпідставним. Отже, відповідачем сплачено за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 8.613,28 грн. лише за період фактичного користування орендованим приміщенням.

Відповідно до ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.09.2015 між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (виконавець, позивач) та Приватним акціонерним товариством «Отіс» (споживач, відповідач) було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб'єктам господарювання № 70100 (далі - договір).

Відповідно до умов вказаного договору (пункт 1.1), виконавець зобов'язується своєчасно надавати споживачу відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води згідно з діючими нормативами, а споживач зобов'язується своєчасно та у повному обсязі оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором.

За умовами договору споживач є орендарем нежитлового приміщення № 247 за адресою: м. Київ, вул. Солом'янська, 35; об'єктом надання послуг є опалювальна площа приміщень за вказаною адресою розміром 44,9 кв. м.

Спір виник в зв'язку з тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань за договором оплату послуг з опалення та гарячого водопостачання повністю не здійснив, в зв'язку з чим виникла заборгованість та за неналежне виконання зобов'язань позивачем нараховані збитки від зміни індексу інфляції та 3% річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 32 договору він укладений до 31.12.2015 і набирає чинності з 01.07.2014.

Пунктом 33 договору визначено, що договір вважається пролонгованим на кожний наступній рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії жодною зі сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду.

Доказів того, що однією із сторін було виявлено небажання продовжувати договірні відносини шляхом звернення за місяць до закінчення його строку дії не подано, а отже договір неодноразово пролонговувався та наразі є продовженим.

Згідно з п. 8 договору плата за наданні послуги справляється згідно з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 (далі - Правила).

Відповідно до п. 10 договору споживач, який не має засобів обліку, оплачує послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води згідно з нормативами споживання гарячої води, визначеними в залежності від кількості та виду (типу) водорозбірних пристроїв, встановлених у приміщенні та графіку роботи приміщень. Нормативи споживання визначаються відповідно до умов даного договору, з урахуванням рішень органів місцевого самоврядування та інших нормативних актів, зокрема СНІП 2.04.01-8/5 «Внутрішній водопровід та каналізація».

У п. 4 договору, що визначає характеристики засобів обліку гарячої води і теплової енергії відомості про види засобів обліку гарячої води і теплової енергії, їх тип, заводський номер, показання на дату укладення договору, місце встановлення, дати останньої повірки відсутні.

Згідно з п. 11 договору в разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалювальній площі приміщення за умови здійснення власником або балансоутримувачем будинку заходів з утеплення місць загального користування будинку.

Як зазначає позивач та не заперечує у відзиві відповідач, відповідно до умов вказаного договору позивач поставив, а відповідач спожив за період з грудня 2014 року по квітень 2015 року теплову енергію у розмірі 7.493,29 грн., яка частково сплачена відповідачем в сумі 814,86 грн. та заборгованість на момент звернення до суду становить 6.678,43 грн.

Також позивач зазначає та не заперечує у відзиві відповідач, що відповідно до умов вказаного договору позивач поставив, а відповідач спожив за період з грудня 2014 року по травень 2016 року гаряче водопостачання на суму 13.485,53 грн., яка частково сплачена відповідачем в сумі 4.872,26 грн. та заборгованість на момент звернення до суду становила 8.613,28 грн.

Дослідивши зміст спірного договору суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона -постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частинами 1-3 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з частиною 1 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Частинами 6, 7 статті 276 Господарського кодексу України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Згідно ст. 20 Закону України «Про теплопостачання», тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб'єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, теплотранспортуючими та теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Відповідно до п. 13 договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Система оплати послуг щомісячна. У разі застосування щомісячної системи оплати послуг платежі вносяться не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно п. 2 статті 193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Матеріали справи свідчать про порушення відповідачем зобов'язання щодо своєчасного внесення плати за договором за використану теплову енергію за період з грудня 2014 року по квітень 2015 року та гаряче водопостачання за період з грудня 2014 року по травень 2016 року в повному обсязі, в результаті чого заборгованість перед позивачем на момент звернення до суду складала 6.678,43 грн. та відповідно 8.613,28 грн.

Проте, подані відповідачем копії платіжних доручень №№ 640, 641 від 30.01.2018 свідчать про сплату відповідачем боргу за теплову енергію в розмірі 6.678,43 грн. та сплату боргу за гаряче водопостачання в розмірі 8.613,28 грн.

Стаття 231 Господарського процесуального кодексу України містить вичерпний перелік підстав з яких господарський суд закриває провадження у справі.

Закриття провадження у справі - це форма завершення справи, яке зумовлене передбаченими законом обставинами, які повністю відкидають можливість судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, в тому випадку коли спір врегульовано самими сторонами шляхом перерахування боргу (передачі майна чи усунення перешкод у користуванні ним) після звернення кредитора з позовом за умови подання доказів такого врегулювання.

Надані докази свідчать про відсутність предмету спору в частині позовних вимог про стягнення суми боргу за теплову енергію в розмірі 6.678,43 грн. та суми боргу за гаряче водопостачання в розмірі 8.613,28 грн. (разом 15.291,71 грн.), що у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, тягне за собою закриття провадження у справі в цій частині.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є орендарем нежитлових приміщень за адресою: м. Київ, вул. Солом'янська, 35 загальною площею 44,9 кв. м. на підставі договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 218СРДА від 20.11.2012, укладеного з Солом'янською районною в місті Києві державною адміністрацією (як орендодавцем) та Комунальним підприємством «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації (як балансоутримувачем).

Умовами п. 4.15 договору визначено, що оренди орендар після припинення дії договору оренди зобов'язаний протягом 30 календарних днів передати майно по акту приймання-передачі балансоутримувачу.

Відповідно до п. 2 ст. 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Згідно акту приймання-передачі об'єкта оренди від 12.05.2016 орендар (відповідач) передав, а балансоутримувач - Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації прийняло об'єкт оренди загальною площею 44,9 кв. м., який розташований за адресою: м. Київ, вул. Солом'янська, 35

Разом з цим, згідно п. 34 договору № 70100 від 14.09.2015, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (виконавець, позивач) та Приватним акціонерним товариством «Отіс» визначено, що договір може бути розірваний достроково у разі зникнення потреби в отриманні послуги або відмови споживача від користування послугами; переходу права власності (користування) на приміщення до іншої особи.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Доказів того, що відповідач повідомив позивача про звільнення приміщень з вимогою про розірвання договору № 70100 від 14.09.2015 не подано як і не подано доказів того, що цей договір є розірваним в судовому порядку.

Оскільки договір є чинним та відповідач є особою, на яку покладено обов'язок по оплаті вартості спожитого гарячого водопостачання за цим договором, спірна заборгованість за договором у період з червня 2016 року по вересень 2017 року в розмірі 3.510,02 грн. є заборгованістю відповідача, який зобов'язаний її сплатити позивачу.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача боргу з гарячого водопостачання у період з червня 2016 року по вересень 2017 року в розмірі 3.510,02 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за теплову енергію та гаряче водопостачання не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті наданих послуг, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 1.165,71 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 284,34 грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 1.165,71 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 284,34 грн. - 3% річних (за обґрунтованими розрахунками).

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Київенерго» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. При розподілі судового збору судом прийнято до уваги той факт, що відповідач сплатив частково суму основного боргу після звернення позивача з позовом до суду.

Керуючись ст. ст. ст. 129, ст.ст. 231, 237, 238, 240 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Провадження у справі в частині стягнення 15.291,71 грн. основного боргу закрити.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Отіс» (03062, м. Київ, вул. Чистяківська, 32, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (01001, м. Київ, пл. І.Франка, 5, ) 3.510 (три тисячі п'ятсот десять) грн. 02 коп. боргу за гаряче водопостачання, 1.165 (одна тисяча сто шістдесят п'ять) грн. 71 коп. збитків від зміни індексу інфляції, 284 (двісті вісімдесят чотири) грн. 34 коп. - 3% річних, грн. 1.762 (одна тисяча сімсот шістдесят) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

СуддяВ.В.Сівакова