РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.03.2018Справа № 910/18812/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В., за участі секретаря судового засідання Рижонкова С.В., розглянувши матеріали справи

За позовом Компанії Остексперт Лімітед" ("Ostexpert Limited")

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю "ГК "Газовий Альянс", Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Явдюк Наталія Анатоліївна

про визнання недійсним договору застави

за участі представників:

від позивача - Мельнікова І.Г. (представник за довіреністю);

від відповідача - Дацьків А.І. (представник за довіреністю);

від третіх осіб 1-2 - не з'явились.

ВСТАНОВИВ:

Компанія Остексперт Лімітед" ("Ostexpert Limited") звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про визнання недійсним договору застави.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в забезпечення виконання зобов'язань третьої особи 1 перед відповідачем за укладеним між ними Кредитним договором про відкриття кредитної лінії від 05.11.2012, між позивачем та відповідачем 05.11.2012 було укладено Договір застави акцій № 20-3782/3-1, предметом якого є прості іменні акції Приватного акціонерного товариства «Пласт». Однак, як зазначив позивач, вказаний договір застави було підписано його представником з перевищенням повноважень, оскільки відповідно до виданої на ім'я останнього генеральної довіреності, права на вчинення таких правочинів у представника були відсутні.

На підставі викладеного позивач просив задовольнити позов.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, пославшись у відзиві зокрема на те, що видана на ОСОБА_4 генеральна довіреність не містить жодних обмежень на укладення окремих правочинів. Крім того, позивачем були вчинені конклюдентні дії по наступному схваленню спірного договору застави шляхом підписання до нього додаткових угод, оскільки позивач уповноважував ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які підписували додаткові угоди від імені позивача, на укладення правочинів щодо розпорядження його майном.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити.

Треті особи письмових пояснень по справі не надали, уповноважених представників до судового засідання не направили, проте про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Розглянувши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення учасників процесу, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.11.2012 між відповідачем та третьою особою 1 укладено Кредитний договір про відкриття кредитної лінії, відповідно до умов п. 2.1 якого відповідач зобов'язався надати третій особі 1 кредит шляхом відкриття невідновлюваної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 50000000 доларів США (ліміт кредитної лінії) на умовах, встановлених договором, а третя особа 1 зобов'язалася повернути кредит та оплатити проценти, встановлені договором.

Для забезпечення виконання вимог відповідача, що випливають з Кредитного договору, між відповідачем, як заставодержателем, та позивачем, як заставодавцем, підписано Договір застави акцій від 05.11.2012 № 20-3782/3-1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Явдюк H.A. за реєстраційним номером 1218.

Відповідно до п. 1. 2. вказаного правочину предметом застави є прості іменні акції за кодом ISIN - UA у бездокументарній формі кількістю 5601493 штук, що становить 70 % статутного капіталу емітента. Емітентом вказаних акцій є Приватне акціонерне товариство «Пласт».

Згідно з п. 1. 3. Договору застави майно належить позивачу на праві власності, що підтверджується випискою про стан рахунку в цінних паперах від 05.11.2012 №099033 депонента, виданою ПАТ «Промінвестбанк», станом на 05.11.2012.

Пунктом 1.4. зазначеного вище договору встановлено, що сторони цього договору оцінюють майно у 280227000 грн.

Як вбачається із преамбули даної угоди, від імені позивача при його підписанні діяв ОСОБА_4, який діяв на підставі генеральної довіреності від 12.09.2012, посвідченої ОСОБА_7, нотаріусом Нікосії, Кіпр, 12.09.2012, підпис якого засвідчено Апостилем від 25.09.2012 № 323993/12, підписаним постійним секретарем Міністерства юстиції та правопорядку Республіки Кіпр ОСОБА_9. У реквізитах сторін міститься відповідний підпис ОСОБА_4 та печатка позивача.

Як вбачається із генеральної довіреності від 12.09.2012, позивач призначив ОСОБА_4 в якості його довіреної особи, який від імені позивача повинен виконувати всі чи будь-які дії, зазначені в довіреності, зокрема, вести переговори, контролювати, продовжувати та виконувати всі бізнес справи та необхідні або будь-які справи, пов'язані або маючі відношення до бізнесу та справ компанії, і для таких цілей підписувати та виконувати всі контракти та інші документи, що мають відношення до даних справ; відкривати, керувати, закривати один або більше банківських, брокерських або інших рахунків у будь-якій юрисдикції від імені компанії та складати, підписувати, затверджувати та реалізовувати чеки, векселя, договори позики або інші договірні документи будь-якого походження, пов'язані з цілями справ компанії та все інше, що представник може вважати за потрібне. Представник має право заключати, змінювати та розривати іпотечні договори від імені компанії, що стосуються власності компанії, за умовами, узгодженими з банком, щоб забезпечити виконання зобов'язань третіх осіб по відношенню до банку.

Як зазначив позивач, вказана вище довіреність на представника ОСОБА_4 була дійсно видана останньому, однак вчинення ним спірного правочину відбулось із перевищенням повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Приписами ч. 3 ст. 92 ЦК України встановлено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин.

Зокрема, контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абз. 2 ч. 2 ст. 98 ЦК України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11.

У той же час, як вбачається із преамбули спірного правочину, в останньому зазначено правову підставу, на якій представник позивача діяв від його імені - генеральну довіреність від 12.09.2012, в якій прямо передбачено обсяг повноважень такого представника, серед яких право на укладення будь-яких інших забезпечувальних договорів, окрім договорів іпотеки, відсутнє.

Відтак, відповідач за всіма обставинами не міг не знати про наявні обмеження повноважень представника позивача при укладенні даного Договору, однак, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин.

Одночасно, не є обґрунтованими посилання відповідача на те, що представник позивача мав право підписувати інші договірні документи будь-якого походження, пов'язані з цілями справ позивача та що вказана довіреність не містить жодних обмежень на укладення окремих правочинів.

Як вбачається зі змісту даної довіреності, представнику позивача надано право на підписання лише будь-яких договірних документів, тобто таких документів, що укладаються додатково до договорів (додатки, акти тощо), а не будь-яких правочинів, що за своєю суттю направлені на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків для позивача.

Поряд із цим, у вказаній довіреності право на укладання представником позивача договорів виокремлено щодо певних видів угод, а саме зазначено, що останній має право укладати іпотечні договори. При цьому, у позивача відсутній обов'язок викладати перелік всіх інших договорів, які представник позивача права вчиняти не має.

Отже, позивач у даному випадку чітко передбачив, які саме договори можуть бути укладені представником позивача шляхом надання останньому відповідних повноважень для укладення іпотечних договорів.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

У той же час, відповідно до ст. 575 ЦК України, та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому вказаним Законом.

Таким чином, оскільки поняття застави є ширшим, ніж поняття іпотеки, яка є окремим видом застави, то позивач безпосередньо передбачив право на укладення не будь-яких договорів застави, а саме договорів іпотеки.

Зі змісту ч. 1 ст. 575 ЦК України також слідує, що іпотека передбачає забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном.

Водночас, як вбачається із предмету оспорюваного договору, в заставу передано цінні папери ПрАТ «Пласт».

Однак, положеннями ст. 2 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) визначено, що рухоме майно становлять окремі рухомі речі, сукупність рухомих речей, гроші, валютні цінності, цінні папери, а також майнові права та обов'язки.

Відтак, представником позивача було укладено оспорюваний договір про передачу в заставу рухомого майна - цінних паперів, за наявності в нього повноважень на передання в забезпечення тільки нерухомого майна за договорами іпотеки.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що спірний правочин вчинено за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності, що суперечить приписам ч. 2 ст. 203, 215 ЦК України та є підставою для визнання такого договору недійсним.

У той же час, згідно зі ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Таким чином, із змісту норми ч. 1 ст. 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами тривалий час укладались додаткові угоди до Договору застави, підписані зі сторони позивача його представниками, а саме: договори про внесення змін від 22.02.2013, 23.04.2013, 23.07.2013, 24.07.2013, 04.10.2013, підписані ОСОБА_4 на підставі генеральної довіреності від 12.09.2012; договори про внесення змін від 23.10.2013, 27.01.2014, підписані ОСОБА_4 на підставі генеральної довіреності від 16.09.2013; договори про внесення змін від 14.05.2014, 29.08.2014, 30.09.2014, 25.12.2014, 29.04.2015, 12.11.2015, 28.12.2015, підписані ОСОБА_5 на підставі генеральних довіреностей від 31.03.2014, 16.09.2014 та 21.09.2015.

Вказаними додатковими угодами сторони погоджували внесення змін до договору застави, зокрема, в частині зміни розміру відсоткової ставки за користування кредитом.

Так, із виданої на ім'я ОСОБА_4 генеральної довіреності від 16.09.2013, посвідченої ОСОБА_10, спеціалістом служби легалізації, Нікосія, Кіпр, підпис якого засвідчено окружним спеціалістом ОСОБА_8 26.09.2013, що засвідчений апостилем від 25.09.2013 № 263517/3, підписаним постійним секретарем Міністерства юстиції і правопорядку Республіки Кіпр ОСОБА_12, вбачається, що йому надано повноваження здійснювати операції, керувати, вести і виконувати всі і кожну справу бізнесу і все необхідне або яким-небудь чином пов'язане з бізнесом або зі справами компанії в будь-якій частині світу, і для таких цілей підписувати і виконувати всі договори та інші документи, що стосуються такого бізнесу і справ. Також, вказаному представнику надано повноваження розпоряджатися, передавати, віддавати під заставу, іпотеку, обтяжувати, закладати в будь-якій формі будь-яке майно, і виконувати всі дії, вчинки і взагалі все, що необхідно для встановлення, підтримки, зміни або припинення будь-яких відносин без обмежень і за умов, що довірена особа може визнати за необхідне на свій розсуд, що має відношення до бізнесу позивача.

Відповідно до виданих позивачем генеральних довіреностей на ім'я ОСОБА_5, останній також були надані права щодо вчинення всіх дій, необхідних для досягнення цілей позивача та ведення бізнесу, у т.ч. укладати та виконувати будь-які угоди та інші документи, передавати, віддавати під заставу, іпотеку, обтяжувати, закладати в будь-якій формі будь-яке майно, за умов, що довірена особа може визнати за необхідне на свій розсуд, що має відношення до бізнесу позивача.

Зі змісту вказаний довіреностей вбачається, що зазначеним представникам надавалися права на підписання будь-яких договорів, а також і на передачу в заставу будь-якого майна позивача, у зв'язку з чим підписання представниками позивача додаткових угод до договору застави не суперечить наданим їм повноваженням, а посилання позивача на те, що такі додаткові договори не направлені на досягнення цілей компанії та забезпечують виконання третіх осіб по відношенню до банку, не є підставними. Крім того, у цих довіреностях відсутнє застереження щодо заборони підписання договорів та передачі в заставу майна позивача для забезпечення виконань інших осіб.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позивач шляхом підписання додаткових угод до оспорюваного договору протягом майже трьох років вчиняв конклюдентні дії по схваленню спірного правочину.

Одночасно, не є обґрунтованими доводи позивача про те, що конклюдентні дії могли бути вчинені лише безпосередньо засновником компанії Остексперт Лімітед" ("Ostexpert Limited") - "Fynal Limited", або її загальними зборами, оскільки відповідно до положень ст. 241 ЦК України наступне схвалення правочину здійснюється особою, яку представляють, а не засновниками такої особи.

За таких обставин, оскільки в матеріалах справи наявні докази вчинення позивачем конклюдентних дій по наступному схваленню спірного правочину, позов про визнання такого договору недійсним задоволенню не підлягає.

З огляду на те, що в задоволенні основної вимоги про визнання правочину недійсним суд дійшов висновку відмовити, інші позовні вимоги, що мають похідний характер, задоволенню також не підлягають.

Стосовно заяви відповідача щодо застосування наслідків спливу строків позовної давності до заявлених позовних вимог, слід зазначити таке.

Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктами 3-5 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У відповідності до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на наведене вище, встановивши відсутність правових підстав для задоволення даного позову, заява відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності задоволенню не підлягає.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Ураховуючи вкладене та керуючись ст.ст. 13, 50, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ч. 4 ст. 202, ст.ст. 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 15.03.2018

Суддя Я.В. Маринченко