РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.02.2018Справа №910/20985/17

Господарський суд міста Києва у складі: головуючий - суддя Князьков В.В.,

при секретарі судового засідання Ліпіній В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс», м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології», м. Київ

про стягнення 57 368,87 грн., -

За участю представників:

від позивача: від відповідача: Роєнко Є.В. не з'явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» про стягнення 52 568,87 грн., з яких: 50 578,39 грн. - заборгованість за договором, 531,00 грн. - пеня, 1 146,77 грн. - інфляційні втрати, 312,71 грн. - 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за договором суборенди нерухомого індивідуально визначеного майна №13-281/БК3-Ю від 01.03.2013 в частині сплати орендної плати на суму 38 400,00 грн. та відшкодування витрат за спожиту активну електроенергію на суму 12 178,39 грн., що стало підставою для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2017 порушено провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2017, у зв'язку з набранням 15.12.2017 законної сили Господарським процесуальним кодексом України в новій редакції, вирішено розгляд справи №910/20985/17 здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання на 10.01.2018.

09.01.2018 позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій Товариством з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» заявлено вимоги про стягнення 57 368,87 грн., з яких: 55 378,39 грн. - заборгованість за договором, 531,00 грн. - пеня, 1 146,77 грн. - інфляційні втрати, 312,71 грн. - 3% річних.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

У судовому засіданні 17.01.2018 судом прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог та постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неявкою відповідача, на 31.01.2018. Відповідачу направлено ухвалу про виклик у судове засідання в порядку статей 120-121 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.02.2018.

У судовому засіданні 14.02.2018 судом оголошено перерву до 21.02.2018.

У судове засідання представник позивача з'явився, заявив усне клопотання про продовження строку подання доказів та подав клопотання про приєднання до матеріалів справи документів.

Відповідно до статті 207 Господарського процесуального кодексу України головуючий з'ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов'язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи. Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Заслухавши пояснення позивача про причини пропуску встановленого строку для подання доказів, господарський суд дійшов висновку, що такі причини є поважними, у зв'язку з чим судом задоволено клопотання позивача про продовження процесуального строку та приєднано подані останнім докази до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.

При цьому, за висновками суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» вважається належним чином повідомленим про розгляд справи судом, виходячи з наступного.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвали суду про порушення провадження у справі від 27.11.2017, а також ухвали суду від 21.12.2017, 10.01.2018, 31.01.2018 та від 14.02.2018 були направлені судом рекомендованими листами з повідомленнями про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, буд. 5/1 літ. А.

Однак, конверти з ухвалою про порушення провадження у справі від 27.11.2017 та ухвалами від 21.12.2017 та 10.01.2018 були повернуті до суду відділенням поштового зв'язку з відмітками «за закінченням встановленого строку зберігання», «не розшукано». Також, як вбачається з витягів з офіційного веб-сайту Державного підприємства «Укрпошта», 05.02.2018 поштове відправлення №900 з ухвалою від 31.01.2018, а 17.02.2018 - поштове відправлення №396 не були вручені відповідачу, про що вказано: «невдала спроба вручення (не вручене під час доставки): інші причини».

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, в силу положення пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського суду міста Києва, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про невручення копії судового рішення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвали суду.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою про порушення провадження у справі від 27.11.2017 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів для правильного вирішення спору, а тому справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні судом підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2013 між Публічним акціонерним товариством «Бориспільський експериментальний комбікормовий завод» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (орендар) укладено договір оренди №01/2013/БЕКЗ/О, за умовами якого орендодавець зобов'язався передати у строкове платне користування майно згідно з додатковими угодами до договору, а орендар зобов'язався прийняти таке майно, використовувати його за призначенням та сплачувати орендодавцю орендну плату.

Відповідно до п. 2.3.2 договору оренди №01/2013/БЕКЗ/О від 01.01.2013 орендар має право використовувати об'єкт оренди на власний розсуд, зокрема: передавати об'єкт оренди у користування іншим особам (суборенду).

Згідно з п. 8.1 договору оренди №01/2013/БЕКЗ/О від 01.01.2013 останній набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2017.

Актом приймання-передачі від 01.01.2013 підтверджується факт передачі Публічним акціонерним товариством «Бориспільський експериментальний комбікормовий завод» та прийняття позивачем об'єкта оренди за договором оренди №01/2013/БЕКЗ/О від 01.01.2013.

01.03.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» в особі філії «Бориспільський комбікормовий завод» (орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» (суборендар) укладено договір суборенди №13-281/БК3-Ю нерухомого індивідуально визначеного майна (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого орендар передає, а суборендар приймає у строкове платне користування об'єкт суборенди (орендоване майно) з метою його використання для розміщення обладнання широкосмугового радіодоступу до мережі Інтернет та іншого обладнання, а також здійснення експлуатації та обслуговування такого обладнання за місцем його розташування.

Згідно з п. п. 1.2, 1.3 Договору об'єктом суборенди є частина даху будівлі, загальною площею 4,0 кв.м., за адресою: Київська обл., м. Бориспіль, вул. Привокзальна, 46.

Пунктами 2.1, 2.2 Договору визначено, що датою початку використання об'єкту суборенди суборендарем є дата підписання сторонами акту №1 прийому-передачі об'єкту суборенди. Акт 2 підписується за результатами передачі майна орендарю з обов'язковим зазначенням стану майна, з урахуванням його нормального зносу та здійснених суборендарем поліпшень. Акт 2 посвідчує факт припинення договору.

У пунктах 5.1.1, 5.1.2 Договору сторони домовились, що за суборенду майна суборендар сплачує орендарю суборендну плату. Розмір суборендної плати за місяць є фіксованим, не індексується та за погодженням сторін становить 2 400,00 грн. з ПДВ.

Сума суборендної плати за поточний період сплачується суборендарем до 20 числа поточного місяця. Нарахування орендної плати починається з моменту підписання сторонами акту №1 (прийому-передачі об'єкта суборенди) (п. 5.1.3 Договору).

Також у пункті 6.5 Договору сторони погодили, що суборендар зобов'язаний відшкодовувати орендарю витрати за спожиту активну електроенергію, обсяги яких визначаються згідно з показниками електричного лічильника, встановленого суборендарем, за діючими тарифами місцевої енергопостачальної компанії. Підставою для відшкодування таких витрат є належним чином оформлений рахунок орендодавця.

Згідно з 8.1, 8.2 Договору сторони встановили, що останній набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до 28.02.2014, але у будь-якому випадку не довше, ніж діє договір оренди, укладений орендарем з орендодавцем. У випадку, якщо жодна зі сторін за 30 днів до закінчення строку дії договору не виявить намір про його припинення, договір вважається продовженим на той самий строк, але не більше ніж на 3 роки з моменту підписання та не довше ніж строк договору оренди, укладеного орендарем з орендодавцем.

На виконання умов Договору 01.03.2013 орендар передав, а суборендар прийняв у фактичне користування об'єкт суборенди, що підтверджується актом №1 приймання-передачі об'єкта суборенди.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю у відповідача, як вказує позивач, заборгованості з орендної плати в розмірі 43 200,00 грн. та відшкодування витрат орендаря за спожиту активну електроенергію в сумі 12 178,39 грн. за період з липня 2016 року по грудень 2017 року.

Розглянувши позовні вимоги про стягнення заборгованості, господарський суд зазначає наступне.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір суборенди нерухомого індивідуально визначеного майна №13-281/БК3-Ю від 01.03.2013 є договором суборенди (піднайму), який підпадає під правове регулювання глави 58 Цивільного кодексу України та глави 30 Господарського кодексу України.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму (ст. 774 Цивільного кодексу України).

Як зазначалось судом, відповідно до п. 2.3.2 договору оренди №01/2013/БЕКЗ/О від 01.01.2013 орендар має право використовувати об'єкт оренди на власний розсуд, зокрема: передавати об'єкт оренди у користування іншим особам (суборенду).

У пункті 9.2.1 Договору позивачем підтверджено, що останній має належні правові підстави володіти, користуватись та розпоряджатись майном, що орендується, а також передавати це майно в суборенду на строк менший обумовленого даним договором.

Матеріалами справи (актом №1 від 01.03.2013 приймання-передачі) підтверджується факт передачі в суборенду позивачем та прийняття відповідачем об'єкта суборенди за Договором.

Наразі, судом встановлено, що після закінчення строку дії Договору сторони продовжили фактичне виконання його умов, про що свідчать підписані відповідачем акти наданих послуг. Матеріали справи не містять акту №2 повернення об'єкта суборенди, складеного обома сторонами на виконання пункту 2.3 Договору, або інших доказів припинення договірних відносин.

Таким чином, за висновками суду, відповідачем не було спростовано тверджень позивача про використання Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» об'єкта суборенди у спірний період.

На підтвердження користування відповідачем об'єктом суборенди за період з липня 2016 року по грудень 2017 року позивачем надано суду копії відповідних актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) на 2 400,00 грн. кожний, а всього на суму 43 200,00 грн. (2 400,00 грн. х 18 місяців = 43 200,00 грн.).

При цьому, акти №39923 від 31.07.2016, №44815 від 31.08.2016, №55181 від 31.10.2016, №6060817 від 30.11.2016 підписані сторонами без зауважень та заперечень, а також скріплені печатками товариств. Акти №49832 від 30.09.2016, №65115 від 31.12.2016, №6936 від 31.01.2017, №11783 від 28.02.2017, №17272 від 31.03.2017, №23159 від 30.04.2017, №29673 від 31.05.2017, №34424 від №30.06.2017, №39245 від 31.07.2017, №44656 від 31.08.2017, №48672 від 30.09.2017, №55871 від 31.10.2017, №60145 від 30.11.2017, №65417 від 29.12.2017 відповідачем не підписано, однак враховуючи, що розмір орендної плати є фіксований та встановлений у пункті п. 5.1.2 Договору, наявні підстави вважати послуги з оренди за відповідні місяці такими, що прийняті відповідачем.

Відповідно до частини 1 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частинами 1, 4 статті 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Як зазначалось судом, відповідно до п. 5.1.3 Договору сума суборендної плати за поточний період сплачується суборендарем до 20 числа поточного місяця.

Згідно з п. 5.1.4 Договору до 05 числа поточного місяця орендар повинен передати суборендареві рахунок-фактуру для здійснення оплати за поточний місяць.

Також, як зазначалось судом, у пункті 6.5 Договору сторони погодили, що суборендар зобов'язаний відшкодовувати орендарю витрати за спожиту активну електроенергію, обсяги яких визначаються згідно з показниками електричного лічильника, встановленого суборендарем, за діючими тарифами місцевої енергопостачальної компанії. Підставою для відшкодування таких витрат є належним чином оформлений рахунок орендодавця.

Матеріали справи містять копії актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) з відшкодування витрат орендаря на спожиту активну електроенергію, а саме підписані відповідачем акти №45025 від 31.08.2016, №55188 від 31.10.2016, №60820 від 30.11.2016, а також акти №49835 від 30.09.2016, №65116 від 31.12.2016, №6938 від 31.01.2017, №11785 від 28.02.2017, №17306 від 31.03.2017, №23194 від 30.04.2017, №29680 від 31.05.2017, №34426 від 30.06.2017, №32246 від 31.07.2017, №44666 від 31.08.2017, №48673 від 30.09.2017, які з боку відповідача не підписані.

У даному випадку, судом враховано, що обов'язки та, відповідно, повноваження з виставлення рахунку на оплату та визначення розміру витрат на спожиту активну електроенергію покладено умовами Договору саме на позивача. При цьому, відповідач зобов'язаний відшкодувати такі витрати позивачу незалежно від отримання ним рахунку.

Пунктом 6.5.1 Договору передбачено, що орендар направляє суборендарю окремий рахунок за спожиту електроенергію не пізніше 05 числа місяця, наступного за звітним, а суборендар його сплачує до 20-го числа місяця, наступного за звітним.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, враховуючи приписи пунктів 5.1.3 та 6.5.1 Договору, відповідач повинен був сплачувати орендну плату та витрати за спожиту активну електроенергію до 20 числа місяця, наступного за звітним, на підставі виставлених орендодавцем рахунків.

На підтвердження направлення рахунків відповідачу позивачем надано суду витяги з журналу реєстрації вихідної кореспонденції за період з червня 2016 року по листопад 2016 року.

Також з матеріалів справи вбачається, що 04.10.2017 позивач звертався до відповідача з претензією вих.№113 від 04.10.2017 про погашення заборгованості за Договором, яка виникла станом на 03.10.2017 (опис вкладення у лист від 04.10.2017). 15.11.2017 позивачем були направлені відповідачу акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) за період з вересня 2016 року по вересень 2017 року (опис вкладення у лист від 15.11.2017). Листом вих.№б/н від 05.12.2017 позивачем направлено відповідачу рахунок на оплату та акт наданих послуг за листопад 2017 року (опис вкладення у лист від 06.12.2017), а листом вих.№б/н від 04.01.2018 - рахунок на оплату та акт наданих послуг за грудень 2017 року, а також підписаний орендарем акт звірки (опис вкладення у лист від 05.01.2018).

Відтак, за висновками суду, строк виконання відповідачем грошових зобов'язань, щодо яких заявлено позов, настав.

Згідно з довідкою №05 від 04.01.2018, складеною позивачем, розмір заборгованості відповідача за Договором станом на 04.01.2018 становить 55 378,39 грн.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, за визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За висновками суду, всупереч викладеним вище нормам закону, відповідачем, який представника у судове засідання не направив, відзив на позовну заяву не надав, не було спростовано наданих позивачем доказів, зокрема, не надано до матеріалів справи будь-яких належних та допустимих доказів погашення заборгованості в розмірі 55 378,39 грн. Обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання, суду також не наведено.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем не спростовано факту порушення взятих на себе грошових зобов'язань, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» про стягнення заборгованості в розмірі 55 378,39 грн. підлягають задоволенню.

Також позивачем заявлено вимоги про стягнення 531,00 грн. пені, 312,71 грн. 3% річних та 1 146,77 грн. інфляційних втрат за прострочення сплати орендної плати за липень, серпень, жовтень, листопад 2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) стаття 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 5.2 Договору передбачено, що за прострочення строків платежів згідно з даним договором суборендар сплачує орендарю пеню від суми заборгованості у розмірі річної облікової ставки НБУ на день нарахування, поділеної на кількість днів в році (360) за кожен день прострочення, але не більше 10% від суми заборгованості.

Судом встановлено, що відповідачем у встановлений строк свого обов'язку з оплати орендної плати за липень, серпень, жовтень, листопад 2016 року не виконано, чим допущено прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), а тому позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення пені у розмірі річної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховано пеню.

При перевірці наданого позивачем розрахунку суми пені судом встановлено, що такий розрахунок є вірним, а сума пені за прострочення оплати орендної плати за липень, серпень, жовтень, листопад 2016 року, яка нарахована за період з 22.11.2016 по 20.06.2017, становить 531,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що господарським судом на підставі поданих доказів були встановлені обставини прострочення виконання відповідачем зобов'язань з оплати орендної плати за липень, серпень, жовтень, листопад 2016 року, вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, ґрунтуються на нормах закону.

За перерахунком суду, приймаючи до уваги визначений позивачем період прострочення, сума 3% річних, нарахована за період з 22.08.2016 по 21.11.2017, становить 312,71 грн., а відповідні позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

При здійсненні судом перерахунку заявленої до стягнення суми інфляційних втрат, судом встановлено, що сума інфляційних втрат за спірний період є більшою, ніж сума нарахована позивачем, у зв'язку з чим, враховуючи межі позовних вимог, вимоги на стягнення інфляційних втрат у сумі 1 146,77 грн. підлягають задоволенню.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку про задоволення вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» заборгованості за договором в розмірі 55 378,39 грн., пені в сумі 531,00 грн., 3% річних в сумі 312,71 грн. та інфляційних втрат в сумі 1 146,77 грн.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд даної справи в розмірі 1 600,00 грн.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські новітні технології» (01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, буд. 5/1 літ. А; ідентифікаційний код 30753866) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (02094, м. Київ, вул. Пожарського, буд. 3; ідентифікаційний код 30160757) заборгованість за договором в розмірі 55 378 (п'ятдесят п'ять тисяч триста сімдесят вісім) грн. 39 коп., пеню в сумі 531 (п'ятсот тридцять одна) грн. 00 грн., 3% річних в сумі 312 (триста дванадцять) грн. 71 коп., інфляційні втрати в сумі 1 146 (одна тисяча сто сорок шість) грн. 77 коп. та судовий збір в розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 23.02.2018.

Суддя В.В. Князьков