РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.02.2018Справа № 910/18916/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Якименко М.М., при секретарі судового засідання Мартинюк М.О., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛНК" (01010, м. Київ, вул. Рибальська, буд. 13)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Катерпіллар Файненшл Україна" (03022, м. Київ, вул. Васильківська, 34)

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "ЦЕППЕЛІН УКРАЇНА ТОВ" (03022, м. Київ, вул. Васильківська, буд. 34)

2) Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (03057, м. Київ, вул. СМОЛЕНСЬКА, буд.19)

про визнання договору недійсним

За участю сторін:

від позивача: не з'явилися;

від відповідача: Дудар Є.І. - за довіреністю від 22.03.2017 року;

від третьої особи 1: Дацько Ю.М. - за довіреністю № 291217-1-1 від 29.12.2017 року;

від третьої особи 2 : не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛНК" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Катерпіллар Файненшл Україна" про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що всупереч нормам чинного законодавства України, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛНК" та Товариством з обмеженою відповідальністю «Хімбудпластмас» Договір фінансового лізингу № UA244L-16-01 від 21.07.2016 року, на умовах, що є несправедливими відносно споживача та суперечать, зокрема, положенням Закону України «Про захист прав споживачів», що, на думку позивача, є підставою для визнання вказаного договору недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2017 року порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 22.11.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2017 року залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями " ЦЕППЕЛІН УКРАЇНА ТОВ" (03022, м. Київ, ВУЛИЦЯ ВАСИЛЬКІВСЬКА, буд. 34) та Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (03057, м. Київ, вул. СМОЛЕНСЬКА, буд.19) (далі по тексту - НКРЕКП) у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача; розгляд справи відкладено на 05.12.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 року розгляд справи відкладено на 23.01.2018 року.

15.12.2017р. набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Пунктом 9 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147VІІІ, чинної з 15.12.2017 року, передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином, оскільки провадження у справі № 910/18916/17 було порушене до набрання чинності новою редакцією Господарського процесуального кодексу України, суд здійснює розгляд даної справи за правилами, які діють після набрання чинності новою редакцією Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 23.01.2018 року судом роз'яснено сторонам про набрання чинності Законом України від 03.10.2017 року № 2147-VIII, з'ясовано думку сторін, щодо можливості розгляду справи в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2018 року, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч. 3 ст. 12 ГПК України вирішено розгляд справи № 910/18916/17 здійснювати за правилами загального позовного провадження, та, встановивши виконання у даній справі завдань підготовчого провадження, визначених ст. 177 ГПК України суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 21.02.2018 року.

В судове засіданні 23.01.2018 року з'явились представники позивача, відповідача та третьої особи 1.

В судове засідання 21.02.2018 року з'явились представники відповідача та третьої особи 1, представник третьої особи 1 - не з'явився.

Про час і місце розгляду справи 2 третя особа повідомлена належним чином.

Представник третьої особи 2 в судові засідання 23.01.2018 року та 21.02.2018 року не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

21.11.2017 року через канцелярію суду від відповідача надійшли пояснення б/н від 15.11.2017 року, в яких відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на неможливість застосування до даних правовідносин положень Закону України «Про захист прав споживачів», досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору, добровільність та правомірність укладення останнього.

05.12.2017 року від третьої особи 1 через канцелярію суду надійшли пояснення б/н від 04.12.2017 року, в яких ТОВ «Цеппелін Україна ТОВ» просить відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначаючи про те, що позивач не є споживачем у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

26.12.2017 року через канцелярію суду від третьої особи 2 надійшли пояснення № 451/15-17 від 21.12.2017 року, згідно змісту яких НКРЕКП просить розглядати справу без участі представника третьої особи 2, оскільки НКРЕКП здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та не має повноважень щодо втручання у господарські відносини, які виникли між сторонами на підставі оспорюваного правочину.

20.02.2018 року через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання б/н від 20.02.2018 року про відкладення розгляду справи в зв'язку з неможливістю забезпечити явку представника ТОВ «ЛНК» в судове засідання.

Суд, розглянувши клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, відмовляє у його задоволенні з огляду на необґрунтованість останнього та ненадання в порушення вимог ст. 74 Господарського процесуального кодексу України доказів на підтвердження наявності обставин, які перешкоджають повноважному представнику ТОВ «ЛНК» з'явитись у судове засідання, а також з огляду на те, що позивач не обмежений законодавством при виборі особи, уповноваженої представляти його інтереси.

При цьому судом враховано, що у підготовчому провадженні представник позивача наголосив про надання до суду усіх документів, наявних у позивача, пов'язані з правовідносинами, які склались між сторонами; а у клопотанні про відкладення розгляду справи не назначено обставин, які перешкоджають розгляду справи по суті та не наведено доказів, які можуть бути подані у майбутньому та не були надані до суду у встановлений законом строк з об'єктивних причин.

Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, приймаючи до уваги заперечення представників відповідача та третьої особи 1 проти відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників позивача третьої особи 2 за наявними в ній матеріалами відповідно до правил ч. 9 ст. 165, ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 21.02.2018 року представник відповідача заперечував проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи 1 в судовому засіданні 21.02.2018 року підтримав позицію відповідача та просив суд відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 21.02.2018 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників відповідача та третьої особи 1, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 21 липня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Катерпіллар Файненшл Україна» (лізингодавець за договором, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛНК» (лізингоодержувач за договором, позивач за договором) укладено Договір фінансового лізингу № UA244L-16-01 (далі - Договір лізингу) та Загальні умови договорів фінансового лізингу № UA244L-16-01 (далі - Загальні умови), згідно яких лізингодавець зобов'язався придбати у продавця у власність предмет лізингу, зазначений у Додатку № 1 до цього Договору, і надати його лізингоодержувачу в тимчасове володіння й користування для підприємницьких цілей, за плату, на строк і на інших умовах, зазначених у цьому Договорі й Загальних умовах, з переходом права власності на предмет лізингу до лізингоодержувача за умови дотримання відповідних вимоги, встановлених Загальними умовами (п. 2.1 Договору лізингу).

Згідно п. 3.3 Договору лізингу предмет лізингу, його характеристики й дані, які дозволяють визначити, що передається лізингодавцем у лізинг лізингоодержувачу за цим Договором, зазначені у Специфікації, що є додатком до цього Договору.

Так, згідно підписаної сторонами Специфікації (Додатку № 1) до Договору лізингу, предметом лізингу є Газопоршнева електронегераторна установка Caterpillar, модель СG132-12 ЕРG В в кількості 1 (одна) штука. Як зазначено в Специфікації видом палива для Газопоршневої установки є звалищний газ.

Цільове призначення предмету лізингу - виробництво електричної енергії (п.3.4 Договору лізингу).

Відповідно до п.3.2.3 Договору лізингу вартість предмету лізингу за договором становила гривневий еквівалент 481 740,00 USD, що за курсом продажу USD на Міжбанківській валютній біржі на час закриття торгів станом на дату, яка передує даті укладення Договору купівлі - продажу складає 11 951 969,42 грн., в тому числі ПДВ 1 991 994,90 грн.

За умовами п. 3.6 Договору лізингу продавцем предмету лізингу лізингоодержувач обрав Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Цеппелін Україна ТОВ» (третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача).

Пунктом 3.2 та розділом 4 Договору лізингу сторони узгодили порядок визначення вартості предмета лізингу та порядок сплати лізингових та інших платежів, узгодивши уточнений графік сплати лізингових платежів в Додатковій угоді № 1 від 27.12.2016 року до Договору лізингу.

Згідно п. 9.8 Договору лізингу договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами.

Вказаний Договір лізингу підписаний представниками лізингодавця та лізингоодержувача та засвічений печатками сторін.

При цьому на виконання умов Договору лізингу 21 липня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Катерпіллар Файненшл Україна» (покупець за договором, відповідач у справі), Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛНК» (лізингоодержувач за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Цеппелін Україна ТОВ» (продавець за договором, третя особа 1 у справі) укладено Договір РL0362 купівлі-продажу Обладнання (далі - Договір купівлі - продажу), відповідно до умов якого продавець зобов'язався продати та поставити, а покупець прийняти з метою передачі лізингоодержувачу за Договором лізингу та оплатити обладнання - одну газопоршневу установку модель СG132-12, 2016 року випуску, нову (п.п. 1.1, 1.4 Договору купівлі - продажу).

Як визначено п.1.2 Договору купівлі-продажу, технічні характеристики обладнання повинні відповідати Технічній специфікації, яка є Додатком № 1 до цього договору.

Датою передачі покупцю обладнання за даним договором є дата підписання сторонами акту приймання - передачі (п.4.3 Договору купівлі - продажу).

Згідно п.4.4 Договору купівлі - продажу право власності на обладнання переходить від продавця до покупця з моменту підписання сторонами акту приймання - передачі. Ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження обладнання переходить від продавця до покупця з моменту підписання акту приймання - передачі обладнання покупцеві.

Відповідно до п.п.1 п.4.1 Договору купівлі - продажу приймання - передача обладнання за кількістю здійснюється в момент поставки на підставі товарно - транспортних накладних в місці поставки шляхом підписання акту приймання - передачі, викладеного в Додатку № 2 до цього Договору покупцем або його представником. Що діє на підставі довіреності, та лізингоодержувачем.

Так, у відповідності до умов Договору купівлі - продажу 27 грудня 2016 року Товариством з іноземними інвестиціями «Цеппелін Україна ТОВ» (продавець за договором, третя особа 1 у справі) за Актом приймання-передачі Обладнання передано відповідачу - між Товариству з обмеженою відповідальністю «Катерпіллар Файненшл Україна» (покупцю за договором) обладнання: одну газопоршневу установку, модель СG132-12, 2016 року випуску, нову, за ціною 12 531 984,96 грн., а останній того ж дня передав її позивачу згідно Акту прийому передачі обладнання № 96 від 27 грудня 2016 року.

Вказані факти передачі обладнання підтверджуються матеріалами справи та сторонами не заперечувались.

Відповідно до підпункту п.4.1 Договору купівлі-продажу продавець зобов'язується виконати програму по введенню обладнання в експлуатацію відповідно до інструкції заводу-виробника в терміни, попередньо узгоджені з покупцем та лізингоодержувачем, по закінченню якого сторони підписують Акт введення в експлуатацію.

В подальшому на виконання вказаних умов Договору купівлі - продажу 01 травня 2017 року продавцем було виконано програму по введенню обладнання в експлуатацію та запущено в роботу, що підтверджується Актом введення в експлуатацію від 01.05.2017 року.

Як визначено п. 4.15 Договору купівлі-продажу, гарантійні зобов'язання продавця щодо обладнання зазначені в Додатку № 5 до Договору купівлі-продажу, який є невід'ємною його частиною.

При цьому, відповідно до п. 6 Додатку № 5 до Договору купівлі-продажу гарантійний термін складає 24 місяці з дати введення обладнання продавцем в експлуатацію, але не більше 36 місяців з моменту підписання акту прийому-передачі.

Також передача предмету лізингу, правила його експлуатації, технічного обслуговування та ремонту визначені Загальними умовами.

Зокрема, як зазначає позивач, п. 7.2. Загальних умов встановлений обов'язок лізингоодержувача у будь - якому випадку при відмові відповідача приймати предмет лізингу, компенсувати останньому всі збитки (включаючи крім іншого, суму збитків, неустойок, штрафів та інших виплат, зроблених відповідачем продавцеві у зв'язку з невиконанням лізингодавцем, як покупцем зобов'язань по прийманню предмета лізингу за відповідним Договором купівлі - продажу, а якщо це спричинило розірвання такого Договору купівлі - продажу продавцем, також і збитки лізингодавця.

За змістом п. 7.4 Загальних умов у кожному разі ризик невиконання будь-яким Продавцем обов'язків за відповідним Договором купівлі - продажу й пов'язані із цим збитки несе лізингоодержувач як сторона за договором. У випадку поставки продавцем предмета лізингу з дефектами всі судові витрати, витрати на адвоката та інше, у випадку подання на продавця до судових органів несе лізингоодержувач.

Згідно п. 10.4.3 загальних умов при здійсненні технічного обслуговування й ремонту кожного предмета лізингу лізингоодержувач зобов'язаний забезпечити використання матеріалів і запасних частин, які були рекомендовані виробником відповідного предмета лізингу й продавцем такого предмета лізингу.

Будь-які види технічного обслуговування й ремонту будь-якого предмета лізингу, зроблені лізингоодержувачем, повинні здійснюватися винятково шляхом залучення для такого ремонту/сервісного обслуговування уповноважених сервісних центрів. Використання послуг інших осіб й організацій, а також використання власної ремонтної бази лізингоодержувача не допускається.

В свою чергу згідно п. 10.4.1 Загальних умов протягом усього відповідного строку лізингу лізингоодержувач зобов'язаний самостійно й за свій рахунок забезпечити регулярне технічне обслуговування кожного предмета лізингу в порядку, запропонованому виробником відповідного предмета лізингу і відповідним продавцем, а також самостійно й за власний рахунок забезпечити необхідний поточний та капітальний ремонт кожного предмета Лізингу.

Окрім того, між ТОВ з ІІ «Цеппелін Україна ТОВ» (виконавець за договором) та ТОВ «ЛНК» (замовник за договором) 03 травня 2017 року було укладено Договір про сервісне обслуговування №PSR168/17, згідно умов якого замовник замовляє і оплачує, а виконавець бере на себе зобов'язання надати послуги з технічного обслуговування та ремонту обладнання замовника згідно списку, вказаного в Додатку № 1, що є невід'ємною частиною даного договору.

Як зазначає позивач в позовній заяві, у відповідності до Договору про сервісне обслуговування та Договору купівлі - продажу третьою особою здійснювалось технічне обслуговування та діагностика обладнання, переданого лізингоодержувачу за Договором лізингу, на підтвердження чого позивачем надані копії актів від 16.05.2017 року, 07.07.2017 року та 10.07.2017 року.

За твердженнями позивача, 11.07.2017 року предмет лізингу повністю припинив роботу через несправність, яку офіційно уповноважений сервісний центр ТОВзІІ «Цеппелін Україна ТОВ» відмовився усувати, посилаючись на порушення позивачем інструкцій з експлуатації обладнання, та листом від 19.07.2017 року повідомив про розірвання в односторонньому порядку Договору про сервісне обслуговування № PSR168/17 від 03.05.2017 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог про визнання недійсним укладеного між сторонами Договору лізингу позивач зазначив, що вищезазначені умови правочину не відповідають приписам чинного законодавства, свідчать про наявність дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, зокрема, ставлять лізингоодержувача у завідомо невигідне становище, та як наслідок порушують його права, посилаючись при цьому на неможливість використання та експлуатації предмету лізингу за цільовим призначенням.

Окрім того як на одну з основних підстав недійсності укладеного Договору лізингу позивач посилається на невідповідність оспорюваного договору приписам Закону України «Про захист прав споживачів» як такого, що містить несправедливі умови для ТОВ «ЛНК» як лізингоодержувача та споживача, зокрема, шляхом покладення всіх ризиків та відповідальності на позивача, що, в сукупності із вищезазначеними фактами, на думку ТОВ «ЛНК», є підставами для визнання Договору лізингу недійсним на підставі ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 215 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - Постанова № 11) загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

За змістом постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. (далі - Постанова № 9) відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до Постанови № 9 під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач в обґрунтування позовних вимог про недійсність Договору фінансового лізингу № UA244L-16-01 від 21.07.2016 року зазначає про порушення шляхом укладення останнього приписів чинного законодавства, а саме недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу, шляхом внесення до умов Договору лізингу положень про відшкодування позивачем збитків по ремонту та відновленню нормального робочого стану обладнання, яке було завідомо непридатне для основної мети, з якою воно придбавалось, збитків у разі відмови від Договору купівлі - продажу, судових витрат, що, на думку позивача, свідчить про укладення оспорюваного Договору лізингу з несправедливими умовами та з дисбалансом прав та обов'язків сторін, за умови завдання шкоди споживачу що, в свою чергу, згідно ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є підставами для визнання договору недійсним.

Суд зазначає, що за змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з укладенням договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

В силу ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Суд встановлено, що укладений між відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Катерпіллар Файненшл Україна» як лізингодавцем та позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛНК» як лізингоодержувачем правочин за своїм змістом та правовою природою є фінансового лізингу, який підпадає під правове регулювання норм статті 292 Господарського кодексу України та Закону України «Про фінансовий лізинг». Одночасно, відповідно до ст. 2 вказаного нормативно-правового акту відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг (ст. 806-809), найм (оренду), купівлю-продаж, поставку, з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів; залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі); до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням встановлених параграфом 6 цього Кодексу та законом; до відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічне визначення поняття договору фінансового лізину міститься в ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Згідно ст. 4 Закону України «Про фінансовий лізинг» суб'єктами лізингу можуть бути: лізингодавець - юридична особа, яка передає право володіння та користування предметом лізингу лізингоодержувачу; лізингоодержувач - фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця; продавець (постачальник) - фізична або юридична особа, в якої лізингодавець набуває річ, що в наступному буде передана як предмет лізингу лізингоодержувачу; інші юридичні або фізичні особи, які є сторонами багатостороннього договору лізингу.

Відповідно до ч.2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець зобов'язаний, зокрема, у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору.

У ст. 11 вказаного нормативно - правового акту передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний прийняти предмет лізингу та користуватись ним відповідно до його призначення та умов договору.

У відповідності до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно п. 2.10. постанови № 11 в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

При цьому, приписи вказаної статті кореспондуються з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.

Суд зазначає, що п. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до вимог ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Так, за приписами ст.ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України, якою закріплено принцип свободи договору, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Конституційний Суд України в п.3.2 Рішення від 10.11.2011р. № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 зазначив, що регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, особи при укладенні угоди повинні враховувати межі дозволеності угод і призначення їх у суспільстві, дотримуватись вимог цивільного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України у справі №8/5025/1402/12 від 24.12.2013р..

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Так, частиною 2 статті 6 Закон України «Про фінансовий лізинг» визначені істотні умовами договору лізингу, до яких відносяться: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Проаналізувавши умови Договору лізингу суд приходить до висновку про погодження його сторонами усіх істотних для даного Договору умов, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про його укладеність.

Зокрема, відповідно до ст. 807 Цивільного кодексу України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Аналогічна вимога міститься в ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» відповідно до якої предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Так, за умовами Договору лізингу та Специфікації (Додатку № 1 до нього) сторони погодили, що предметом фінансового лізингу є Газопоршнева електронегераторна установка Caterpillar, модель СG132-12 ЕРG В в кількості 1 (одна) штука, з відповідними характеристиками, що зазначені у Специфікації.

Тобто згідно умов Договору лізингу Специфікація предмета лізингу була самостійно та свідомо обрана лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає його вимогам, зважаючи на які твердження позивача щодо неповідомлення відповідачем особливостей предмету лізингу та, як наслідок, неузгодження умов Договору лізингу в частині його предмету, судом оцінюються критично.

Окрім того суд зазначає, що між сторонами укладено Договір фінансового непрямого лізингу - угода, що передбачає протягом періоду своєї дії виплату лізингових платежів, що покривають повну вартість амортизації обладнання або більшу його частину, додаткові витрати і прибуток лізингодавця.

При цьому непрямий лізинг передбачає передачу лізингодавцем лізингоодержувачу майна, набутого ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна.

Суд зазначає, що лізингодавець у договорі фінансового лізингу набуває майно згідно зі встановленими лізингоодержувачем специфікаціями та умовами. Тобто, на відміну від інститутів найму (оренди), а також прямого лізингу, які характеризуються наявністю у наймодавця (орендодавця, лізингодавця) предмета найму (оренди, прямого лізингу), лізингодавець за договором фінансового лізингу приймає від лізингоодержувача попереднє замовлення на відповідне майно, необхідне останньому, і після виконання замовлення передає йому це майно.

Зокрема, зазначені ознаки лізингу відображені в пунктах 2.1, 3.6 підписаного сторонами Договору лізингу, згідно якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу, зазначений у Специфікації до Договору, у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у тимчасове володіння і користування лізингоодержувачу за плату, на строк та на інших умовах, передбачених цим Договором і Загальними умовами.

Окрім того, згідно п.4.1 Загальних умов укладаючи кожен Договір, сторони виходять з того, що лізингоодержувач до укладання такого Договору самостійно обрав продавця, який буде здійснювати продаж предмету лізингу для мети такого договору, і повідомив про свій вибір лізингодавця в усній або письмовій формі, а за положеннями п.4.2 Загальних умов лізингоодержувач до укладення договору самостійно обрав предмет лізингу за таким Договором, погодив з відповідним продавцем дані та характеристики такого предмету лізингу, включаючи найменування предмета лізингу, його специфікацію, якість, кількість й асортименти, погодив з відповідним продавцем умови гарантійного й іншого технічного обслуговування предмета лізингу, строки й інші умови поставки продавцем предмета лізингу, а також повідомив лізингодавця про свій вибір і досягнуті з продавцем домовленості в усній або письмовій формі.

Отже, виходячи з викладеного суд зазначає, що наведена в самому Договорі лізингу та Специфікації до нього інформація щодо ідентифікуючих ознак предмету лізингу та його властивостей є достатньою для ідентифікації даного виду обладнання, умов його експлуатації і технічного обслуговування та можливості використання для цілей, для яких воно придбавалось, та, відповідно, виконання сторонами своїх зобов'язань за Договором лізингу в майбутньому.

Враховуючи вищезазначене, посилання позивача на неможливість використання та експлуатації предмету лізингу за цільовим призначенням без встановлення додаткового обладнання судом оцінюються критично та до уваги не приймаються як такі, що не підтверджені належними доказами та з огляду на умови оспорюваного правочину, згідно якого відповідальним за зміст, якості предмету лізингу та можливість його використання за цільовим призначенням є саме позивач як лізингоодержувач та особа, яка самостійно обирає предмет лізингу та характеристики останнього.

Окрім того суд наголошує, що з огляду на позовні вимоги предметом позову у даній справі є встановлення відповідності/невідповідності приписам чинного законодавства умов Договору лізингу, отже дослідження якості предмету лізингу, можливості його використання та експлуатації, які базуються на умовах Договору PL0362 купівлі - продажу обладнання від 21.07.2016 року, не входить до предмету доказування у даній справі та не може бути розцінене в якості підстав для визнання Договору лізингу недійсним.

Щодо посилання позивача як на підставу свої позовних вимог на наявність дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, та, як наслідок, порушення прав позивача суд зазначає, що на момент укладання Договору лізингу сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору та бажали настання цивільних прав та обов'язків, про що свідчать підписи сторін на спірному договорі.

Укладаючи договір сторони були вільними в його укладенні та визначенні (погодженні) його умов, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) правочину відповідала внутрішній волі сторін.

Так, при укладанні договору представник позивача 21.07.2016 року підписав сам текст Договору та додатки до нього, а також Загальні умови, поставивши свій підпис на кожній сторінці тексту Договору і додатках, Загальних умов, засвідчивши їх відбитками печатки товариства, та отримав повну та достовірну інформацію по договору, зокрема, про послуги відповідача, порядок їх надання, характеристики, гарантійне обслуговування, вартість предмету лізингу та розмір платежів, порядок сплати коштів за Договором лізингу тощо, в свою чергу, спростовує твердження позивача про недійсність останнього.

Відтак, укладаючи Договір лізингу позивач вважав його умови вигідними для себе, зрозумілими та був обізнаний з усіма умовами договору, які зобов'язався виконувати, не вважав договір несправедливим або таким, що порушує права позивача, та вільно обираючи контрагента уклав договір на погоджених з ним умовах.

В свою чергу в обґрунтування позовних вимог щодо недійсності Договору лізингу з підставі позивач посилається на істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін на шкоду позивача як споживачу, виходячи з приписів статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Так, згідно ч. 3 вказаної статті несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається тощо.

Проте суд зауважує про помилкове застосування позивачем приписів Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки у преамбулі вказаного Закону зазначено, що він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

При цьому відповідно до п. 22 ч.1 ст. 1 цього Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛНК» не є споживачем у розумінні Закону України "Про захист прав споживачів", і тому дія цього Закону на нього не розповсюджується.

Таким чином за висновками суду приписи Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають застосуванню виключно до споживача як фізичної особи, що, з огляду на суб'єктний склад сторін оскаржуваного Договору лізингу унеможливлює застосування положень вказаного Закону до спірних правовідносин.

Наразі укладання Договору лізингу на викладених у ньому умовах було власним вільним вибором позивача, який погодився підписати договір, в зв'язку з чим посилання позивача на несправедливість умов Договору лізингу, фізичну неможливість виконання деяких з його положень, дисбаланс на користь відповідача у договорі між правами та зобов'язаннями сторін, оцінюються судом критично та не можуть бути враховані судом в якості підстав визнання Договору лізингу недійсним.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання оскаржуваного правочину недійсним і настання відповідних юридичних наслідків, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 05.03.2018 року.