ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2018 року Справа № 904/9230/17

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач)

суддів: Пархоменко Н.В., Чередка А.Є.

при секретарі судового засідання: Крицька Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2017, ухвалене суддею Манько Г.В., повний текст рішення складено 15.12.2017, у справі № 904/9230/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро"

до Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш"

про витребування майна загальною вартістю 1 043 781, 80 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" про витребування із незаконного володіння відповідача та передачу позивачу, на склад, який розташований за адресою: вул. Байкальська, 9/25, м. Дніпро, металобрухту загальною вартістю 1 043 781, 80 грн., а саме: брухт чавунний №1, вид 26 у загальній кількості - 141,26 тони (загальною вартістю 851 797, 80 грн.) та брухт та відходи чавунних виробів, вид 506 у загальній кількості - 33,80 тони (загальною вартістю 191 984, 00 грн.).

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2017 у справі № 904/9230/17 в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з тих обставин, що позивачем не доведено факту поставки за договором поставки № 61/115 від 06.08.2015 спірного товару відповідачу в період з 07.10.2016 по 13.10.2016, факту узгодження сторонами ціни на нього, як і наявності заборгованості відповідача за спірними поставками, що встановлено судовим рішенням у справі № 904/637/17. Окрім того, на час надходження позову до суду спірне майно вже було використано відповідачем у господарській діяльності, тобто не існувало в натурі.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро" подало апеляційну скаргу про скасування рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2017 у справі № 904/9230/17 та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що в матеріалах справи немає жодного належного доказу, який би підтверджував факт відсутності спірного майна у відповідача в натурі. За доводами позивача, у разі встановлення факту відсутності майна, суд мав винести альтернативне рішення та замість витребування майна стягнути з відповідача вартість цього товару, визначену на момент розгляду справи. Позивач просив суд вийти за межі позовних вимог та стягнути з відповідача вартість спірного товару; ціна цього товару, за доводами позивача, могла бути визначена згідно висновку судової товарознавчої експертизи на момент розгляду судом даної справи. Однак, суд не вийшов за межі позовних вимог та відмовив у призначенні судової експертизи. Окрім цього, позивач вважає, що судом першої інстанції при вирішенні спору не були застосовані норми, які підлягали обов’язковому застосуванню до спірних правовідносин (норми глави 83 Цивільного кодексу України).

Відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечує та зазначає, що між сторонами по справі виникли відносини, які мають ознаки договору поставки, так як продавець самостійно доставив товар, надав на нього певні супровідні документи, а покупець прийняв товар та розпорядився ним. Між сторонами було досягнуто згоди щодо умов поставки, асортименту товару, його обсягу та інше. Спір між сторонами виник лише щодо вартості поставленого товару. Отже, на думку відповідача, правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, в тому числі і щодо вимоги повернути отриманий металобрухт. Відповідач не погоджується з доводами позивача про те, що суд першої інстанції повинен був вийти за межі позовних вимог, враховуючи відповідне клопотання позивача. Відповідач вважає, що вихід за межі позовних вимог означає лише збільшення кількісного показника розміру заявленої позивачем вимоги; суд не вправі самостійно змінювати предмет позову, розглядати позовні вимоги, які не були заявлені позивачем. Отже, суд першої інстанції не мав правової можливості стягувати вартість поставленого металобрухту за відсутності заявленої позовної вимоги про це.

Позивач у відповіді на відзив на апеляційну скаргу зазначає, що відповідач не долучив до справи жодного доказу, який би підтверджував обставини щодо факту укладення з позивачем договору у спрощений спосіб, а також факту погодження з позивачем умов поставки, асортименту товару, його обсягу тощо. Наявні у справі копії видаткових накладних та товаро-транспортних накладних (супровідні документи), які відповідач вважає свідченням укладення з позивачем договору поставки металобрухту у спрощений спосіб, не можуть вважатися належними доказами. За доводами позивача, єдиним належним доказом поставки металобрухту, з урахуванням положень Закону України "Про металобрухт", є акт приймання металобрухту. Неналежність, як доказів поставки металобрухту, супровідних документів встановлено і рішенням у справі № 904/637/17. У супровідних документах відсутні відомості, з яких можна було б встановити зміст господарської операції, незрозуміло, в рамках яких взаємовідносин передавався вказаний металобрухт: купівлі-продажу, зберігання, перевезення, позики тощо. Навіть якщо припустити, що супровідні документи містять відомості про купівлю-продаж металобрухту, то у них все одно відсутні відомості про обсяг господарської операції: ціна, тоннаж, частина інформації у них є нечитабельною, відсутні відомості про посади осіб, які приймали участь у здійсненні цієї господарської операції. Також, якщо припустити, що супровідні документи свідчать саме про позадоговірну поставку металобрухту, то у цьому випадку їх зміст не може свідчити про досягнення між сторонами домовленості щодо усіх істотних умов поставки. Поставки металобрухту за період з 01.10.2016 по 13.10.2016 відбувалися не на виконання будь-якого договору, у тому числі і такого, що укладений у спрощений спосіб. Позивач вважає, що положення статті 1212 ЦК України охоплюють і випадки, щодо необхідності повернення майна і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. На думку позивача, відповідач не довів, які у нього є на даний час правові підстави для набуття металобрухту або його збереження у себе. Окрім того, позивач зазначає, що відповідач жодним доказом не довів відсутність у нього переданого металобрухту; факт відсутності у відповідача металобрухту мали змогу встановити працівники державної виконавчої служби під час виконання відповідного рішення суду.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22.01.2018 відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро".

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 08.02.2018 розгляд апеляційної скарги призначено у судове засідання на 05.03.2018.

У судовому засіданні 05.03.2018 оголошено перерву у судове засідання на 14.03.2018.

У судовому засіданні 14.03.2018 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги, меж, в яких повинні встановлюватися обставини і досліджуватися докази, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, заслухавши виступи представників сторін у судових дебатах, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до накладних та прибуткових ордерів (з урахуванням даних про зважування товару) (а.с. 19-22, 24, т. 1), позивачем передано, а відповідачем отримано у період з 01.10.2016 по 13.10.2016 брухт чавунний № 1, вид 26: 01.10.2016 в обсязі 33, 54 тони; 07.10.2016 в обсязі 38,44 тони; 10.10.2016 в обсязі 36, 18 тони; 13.10.2016 в обсязі 33,10 тони (всього: 141,26 тони), а також брухт та відходи чавунних виробів 12.10.2016 в обсязі 33,80 тони.

За положеннями ч. 1 ст. 75 ГПК України (в редакції після 15.12.2017) обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Також, за положеннями ч. 1 ст. 35 ГПК України (в редакції до 15.12.2017) обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Позивач не заперечує передання цього товару у визначеному обсязі, а відповідач не заперечує отримання такого товару у вказаному обсязі.

Акти приймання вказаного товару не підписані з боку відповідача (а.с. 14-18, т. 1).

Невідповідність доказів передачі товару вимогам Закону України "Про металобрухт" не спростовує факту передачі товару позивачем та його прийняття відповідачем.

Спір між сторонами виник у зв'язку з невизначеністю ціни поставленого товару.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16.03.2017 у справі № 904/637/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро" до Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" (а.с. 31-38, т. 1), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.05.2017 (з урахуванням ухвали про роз'яснення постанови від 03.07.2017), Товариству з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро" відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" вартості вищевказаного товару, оскільки не встановлено факту передачі цього товару, а також здійснення такої передачі в межах договору поставки №61/115 від 06.08.2015.

Позивач, посилаючись на норми ст. 387 ЦК України, просить витребувати вказане майно з незаконного володіння відповідача, а з урахуванням заяви про зміну предмету позову, яка подана після переходу суду до розгляду справи по суті (а.с. 71-72, т. 1), просить стягнути з відповідача на свою користь на підставі ч. 1 ст. 1212, ст. 1213 ЦК України вартість цього майна, оскільки відповідач посилається на відсутність відповідного майна у відповідача в натурі.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Також, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (віндикаційний позов).

Віндикаційний позов має недоговірний характер.

У спорах про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів, в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом.

Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. Разом з тим, позов про витребування майна від особи, у незаконному володінні якої це майно перебувало, але в якої його на момент розгляду справи в суді немає, не підлягає задоволенню, що не виключає можливості стягнення з цієї особи відшкодування завданих збитків, якщо про це заявлено вимогу.

Таким чином, до предмету доказування у даній справі входить наявність права власності позивача на спірне майно та факт володіння відповідачем зазначеним майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором на момент подання позову.

При цьому колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що з чужого незаконного володіння із застосуванням ст. 387 Цивільного кодексу України може бути витребувана лише індивідуально визначена річ.

Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов'язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень глави 83 Цивільного кодексу України. Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками.

Як встановлено апеляційним господарським судом, перелічене в накладних та прибуткових ордерах майно наділене лише родовими ознаками, воно не є конкретно визначеним та не містить індивідуальних ознак.

Також, аналіз норми статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти як: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України ця норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України.

У свою чергу, позивачем не доведено факту безпідставного перебування майна у володінні відповідача, що не дає підстав для застосування віндикації або положень глави 83 ЦК України, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Судова колегія зазначає, що згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають із договорів та інших правочинів, а також можуть виникати безпосередньо із актів законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 7 ст. 179 ГК України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

В силу положень ч. 2 ст. 205 ЦК України, правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

В силу приписів ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У спірних відносинах дії сторін з поставки позивачем відповідачу та отримання відповідачем від позивача товару за рядом спірних накладних в силу загальних засад і змісту цивільного законодавства є діями, що породжують цивільні права і обов'язки, аналогічні зобов'язанням за договором поставки (купівлі-продажу). Ці дії згідно ст.ст. 11, 655, 692 ЦК України є підставою виникнення у відповідача обов'язку здійснити з позивачем розрахунок за одержаний товар.

Стаття 526 ЦК України встановлює вимогу щодо виконання зобов'язань належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ч. 2 ст. 692 ЦК України).

Зі змісту правової норми, наведеної у ч. 1 ст. 692 ЦК України, вбачається, що за загальним правилом обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлений інший строк оплати.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України щодо застосування ч. 2 ст. 530 та ст. 692 Цивільного кодексу України до правовідносин купівлі-продажу товару, які склалися у зв'язку з передачею товару від продавця до покупця за видатковою накладною без укладення відповідного договору у письмовій формі у вигляді єдиного документа (постанова Верховного Суду України від 30.09.2014 року у справі 3-121гс14; справа господарського суду № 927/1232/13).

Отже, у зв'язку з поставкою позивачем та отриманням відповідачем товару за спірними накладними у відповідача виник обов'язок щодо його оплати.

За викладеного, відсутні підстави стверджувати про безпідставність набуття і утримання вказаного майна відповідачем; договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст.ст. ст. 387, 1212 ЦК України.

Відносно неузгодження сторонами ціни переданого товару, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (ч. 1 ст. 691 ЦК України).

За положеннями ч. 4 ст. 632 ЦК України, якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Також безпідставним є посилання позивача на порушення судом приписів статті 180 Господарського кодексу України. Так, відповідно до положень цієї статті при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Із приписів цієї норми не вбачається, що ціна обов'язково має зазначатись у договорі. Окрім того, ціна товару була зазначена у накладних, за якими відповідачем прийнято товар.

Позивач посилається, що сторонами не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, однак, як встановлено вище, відповідач прийняв товар позивача відповідної кількості, якості, асортименту у відповідні дати, повернення поставленого товару не здійснювалось, як і не заявлялися жодні інші претензії з боку відповідача. За викладеного, відсутні підстави стверджувати, що сторони не досягли згоди щодо умов поставки та, відповідно, істотних умов договору. Відсутність фіксування таких домовленостей у формі єдиного документу, не свідчить про його неукладеність; як зазначено вище, зобов'язання можуть виникати і з дій сторін.

Оскільки встановлено, що спірний договір його сторонами виконується, то це не дає підстав вважати цей договір неукладеним. Зазначена обставина також виключає можливість застосування до спірних правовідносин ч. 8 ст. 181 ГК України, відповідно до приписів якої визначення договору як неукладеного (такого, що не відбувся) може бути на стадії укладання господарського договору, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

Щодо невизначеності на підставі вищевказаних накладних, які правовідносини виникли між сторонами, апеляційний господарський суд зазначає, що відповідач не заперечує факту здійснення саме поставки цього товару на його користь, у свою чергу, позивач у справі № 904/637/17 також заявляв вимоги щодо стягнення заборгованості за цей товар виходячи з правовідносин поставки.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення суду у даній справі, враховує наявність судового рішення у справі № 904/637/17, яке має в певній частині преюдиціальне значення для вирішення даного спору (ті обставини, що товар за спірними накладними не було поставлено за договором поставки № 61/115 від 06.08.2015), проте решта висновків суду у справі № 904/637/17 не мають преюдиціального значення для вирішення даної справи, оскільки є лише правовою оцінкою обставин. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

У зв'язку з викладеним апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення заявленого позову, отже, оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга позивача на це рішення без задоволення.

У спірних правовідносинах апеляційний господарський суд не вбачає можливості захисту порушених прав позивача у спосіб, який позивачем було обрано у даній справі.

Витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги відносяться на Товариство з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро".

Керуючись ст.ст. 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2017 у справі № 904/9230/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2017 у справі № 904/9230/17 залишити без змін.

Витрати з оплати судового збору за подання апеляційної скарги віднести на Товариство з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 19.03.2018

Головуючий суддя Л.А. Коваль

Суддя Н.В. Пархоменко

Суддя            А.Є. Чередко