ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2018 справа № 913/801/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:ОСОБА_1, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання: за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: ОСОБА_4 не зявився не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Ровенькиантрацит, м.Сєвєродонецьк Луганської області
на рішення господарського суду Луганської області
від14.12.2017р. (повний текст підписано 19.12.2017р.)
у справі№ 913/801/17 (суддя Зюбанова Н.М.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю Аеро-Транс, м.Краматорськ Донецької області
доТовариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Ровенькиантрацит, м.Сєвєродонецьк Луганської області
простягнення 1183664,80грн.

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю Аеро-Транс, м.Краматорськ Донецької області, позивач, звернулося до господарського суду Луганської області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Ровенькиантрацит, м.Сєвєродонецьк Луганської області про стягнення 1183664,80грн., які складаються з боргу в сумі 1047076,41грн., 27382,62грн. інфляційних, 11648,88грн. 3% річних та 97556,89грн. пені. Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем умов договору про надання автотранспортних послуг №22-РА-АБ від 23.12.2016р. в частині оплати вартості отриманих послуг.

Рішенням господарського суду Луганської області від 14.12.2017р. (повний текст підписано 19.12.2017р.) у справі №913/801/17 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Аеро-Транс задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит" 1047076,41грн. боргу, 27382,62грн. інфляційних, 11648,88грн. 3% річних та 10000,00грн. пені. У задоволенні решти вимог по пені відмовлено.

Виносячи рішення, місцевий господарський суд встановив доведеність факту порушення відповідачем умов, визначених договором №22-РА-АБ від 23.12.2016р., щодо строків розрахунків за надані позивачем послуги. У свою чергу, частковість задоволення позовних вимог зумовлена зменшенням судом першої інстанції суми стягуваної пені в порядку п.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) (у редакції, чинній на час розгляду справи судом), у звязку зі знаходженням відповідача на частині території Луганської області, яка тимчасово не контролюється українською владою, захопленням та втратою майна підприємства.

Не погодившись із зазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю ДТЕК Ровенькиантрацит звернулося до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Підставами для скасування рішення апелянт зазначає безпідставну відмову суду в задоволенні клопотання відповідача про припинення провадження у справі та неврахування судом факту наявності третейського застереження, викладеного в п.7.5 договору №22-РА-АБ від 23.12.2016р., відповідно до якого всі спори, що виникають між сторонами у звязку з виконанням договору або стосуються його зміни, припинення, недійсності підлягають розгляду та вирішуються в третейському суді (ad hoc). Крім того, на переконання скаржника, господарським судом Луганської області з огляду на доведеність обставин форс-мажору (захоплення майна відповідача) мали бути застосовані приписи ст.607 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) про припинення зобовязань за договором.

15.12.2017р. набув чинності ГПК України в новій редакції відповідно до Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-19 від 03.10.2017р.

Так, згідно ч.1 ст.3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч.3 ст.3 ГПК України).

Таким чином, розгляд означеної апеляційної скарги здійснюється в порядку ГПК України в редакції, що діє з 15.12.2017р.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 12.01.2018р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Ровенькиантрацит у справі №913/801/17 на рішення господарського суду Луганської області від 14.12.2017р. (повний текст підписано 19.12.2017р.) та зобовязано позивача до 02.02.2018р. включно надати до суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання скаржнику.

Вимог зазначеної ухвали Товариством з обмеженою відповідальністю Аеро-Транс не виконано, відзиву на апеляційну скаргу не надано.

12.02.2018р. ухвалою суду апеляційної інстанції призначено розгляд справи на 06.03.2018р.

Призначене на 06.03.2018р. засідання не проводилося у звязку з перебуванням на день розгляду справи судді-члена колегії ОСОБА_3 у відпустці та відсутністю підстав для зміни складу колегії суддів по справі №913/801/17 з огляду на достатність часу для розгляду апеляційної скарги у строки, визначені ч.1 ст.273 ГПК України.

Розгляд справи призначено на 13.03.2018р.

У судове засідання 13.03.2018р. представники сторін не зявилися. Однак, враховуючи належне повідомлення сторін про час та місце судового засідання, визнання явки їх представників у судове засідання необовязковою, приймаючи до уваги, що позиція відповідача викладена безпосередньо в апеляційній скарзі, а також з огляду на достатність наявних матеріалів справи, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу по суті без присутності представників сторін.

Відповідно до ст.269 ГПК України (в редакції від 15.12.2017р.) дискреційні повноваження суду апеляційної інстанції щодо обсягів перегляду справ обмежуються доводами та вимогами апеляційної скарги (ч.1). Виключення з цього правила можливе лише у разі, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4).

Відповідно до ст.ст.222, 223 ГПК України та п.17.7 Перехідних положень ГПК України (в редакції від 15.12.2017р.) запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації не здійснювався, складено протокол.

У судовому засідання 13.03.2018р. проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах перегляду справи, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 23.12.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аеро-Транс" (далі - перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит" (далі - замовник) укладено договір №22-РА-АБ про надання транспортних послуг по перевезенню вантажів (далі договір), за умовами п.1.1 якого в порядку та на умовах, визначених договором, перевізник бере на себе зобовязання надавати послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом.

Згідно з п.4.1 договору вартість послуг складає 10312680,00грн.

Пунктом 4.4 сторони узгодили, що замовник сплачує перевізнику вартість наданих послуг шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок перевізника протягом 5 робочих днів з 90 календарного дня з дати підписання сторонами відповідного акту приймання-передачі наданих послуг.

Договір підписаний з обох сторін, підписи скріплені печатками підприємств.

На виконання умов договору Товариством з обмеженою відповідальністю Аеро-Транс було надано Товариству з обмеженою відповідальністю ДТЕК Ровенькиантрацит транспортні послуги по перевезенню вантажів на загальну суму 1047076,41грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи акти виконаних робіт, наданих послуг (робіт): №АТ-027 від 11.01.2017р. на суму 211517,86грн., №АТ-028 від 11.01.2017р. на суму 3024,00грн., №АТ-057 від 22.01.2017р. на суму 230211,73грн., №АТ-058 від 22.01.2017р. на суму 9072,00грн., №АТ-084 від 02.02.2017р. на суму 283159,05грн., №АТ-085 від 02.02.2017р. на суму 2016,00грн., №АТ-106 від 13.02.2017р. на суму 254990,05грн., № АТ-107 від 13.02.2017р. на суму 7056,00грн., №АТ-121 від 21.02.2017р. на суму 7963,20грн., №АТ-122 від 21.02.2017р. на суму 604,80грн., №АТ-158 від 01.03.2017р. на суму 36050,52грн., №АТ-165 від 13.03.2017р. на суму 1411,20грн.

Невиконання замовником зобовязань щодо оплати отриманих послуг стало підставою звернення перевізника з позовом до суду за захистом порушеного права.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи із приписів ст.1 ГПК України (в редакції, якою правомірно керувався місцевий суд, розглядаючи цю справу), ст.ст.15,16 ЦК України можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного захищуваного суб'єктивного права або інтересу, порушення такого суб'єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Беручи до уваги правову природу укладеного договору на надання транспортних послуг з перевезення вантажу №22-РА-АБ від 23.12.2016р., кореспондуючі права та обов'язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з надання послуг.

Сутність заявлених позовних вимог полягає у спонуканні відповідача до сплати грошових коштів, передбачених п.4.4 договору, за надані послуги на загальну суму 1047076,41грн. і нарахованих відповідно до ст.625 ЦК України на суму несвоєчасно виконаних грошових зобовязань 3% річних та інфляційних, а також пені, стягнення якої передбачено п.6.8 договору №22-РА-АБ від 23.12.2016р.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України (далі ГК України) та ст.526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, приписи ч.7 ст.193 ГК України та ст.525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 ЦК України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ст.202 ГК України та ст.598 ЦК України зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Своєю чергою, за змістом ст.ст.549, 611, 625 ЦК України та ст.ст.216-218 ГК України наслідком прострочення виконання грошового зобов'язання є право кредитора вимагати, зокрема, сплати заборгованості, з нарахованими впродовж періоду прострочення на неї 3% річних та інфляційних, а також пені, передбаченої п.6.8 договору на надання транспортних послуг з перевезення вантажу №22-РА-АБ від 23.12.2016р.

Оскільки матеріали справи свідчать про невиконання відповідачем грошових зобовязань перед позивачем, передбачених п.4.4 договору №22-РА-АБ від 23.12.2016р. з оплати наданих послуг на загальну суму 1047076,41грн., останній цілком управнений був вимагати сплати заявлених до стягнення нарахувань на суму прострочених виконанням грошових зобовязань.

Відповідно до ст.269 ГПК України апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Своєю чергою, доводи апеляційної скарги зводяться до безпідставної відмови у задоволені клопотання про припинення провадження у справі та неврахування судом факту наявності третейського застереження, викладеного у п.7.5 договору №22-РА-АБ від 23.12.2016р., відповідно до якого всі спори, що виникають між сторонами у звязку з виконанням договору або стосуються його зміни, припинення, недійсності підлягають розгляду та вирішуються в третейському суді для розгляду конкретного спору (ad hoc).

Наразі, колегія суддів не заперечує факт включення сторонами у договір №22-РА-АБ від 23.12.2016р. третейського застереження, яке міститься в п.п.7.5 -7.15 та відповідає вимогам ст.12 Закону України Про третейські суди. Втім, наявність такої угоди та клопотання в перебігу розгляду справи лише однієї із сторін третейської угоди/застереження про припинення судового провадження, порушеного з ініціативи іншої сторони у державному суді, не може вважатися належними і достатніми підставами, які унеможливлюють вирішення справи господарським судом. Дійсно, ч.6 ст.55 Конституції України надає кожному право самостійно визначатися із обранням не заборонених законом засобів захисту своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань. Захист майнових прав субєкту господарювання у розглядуваних господарських правовідносинах, зважаючи на наявність та зміст третейського застереження, можливий, серед іншого, і в третейському суді, однак відповідач не управнений навязувати позивачеві саме такий спосіб захисту, враховуючи, що:

- частина 3 ст.124 Конституції України поширює юрисдикцію господарських судів на відповідні юридичні спори незалежно від наявності/відсутності між сторонами цих спорів третейської угоди укладання/існування такої угоди не зумовлює відповідного вилучення спору із сфери юрисдикції державного суду;

- частина 1 ст.16 ЦК України гарантує право кожного учасника цивільних відносин на судовий захист, а ст.20 цього Кодексу визначає, що особа здійснює право на захист на свій розсуд, тобто в даному випадку за вибором позивача;

- частина 3 ст.1 ГПК України та ч.1 ст.8 Закону України Про судоустрій і статус суддів (у редакціях, що діяли на момент винесення переглядуваного рішення), встановлювали недійсність угоди про відмову від права на звернення до господарського суду та заборону позбавлення будь-кого від права на розгляд його справи у суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законодавством відповідно. Відтак, тлумачення скаржником наявності третейського застереження як причини, обовязковим наслідком якої є розгляд відповідного спору лише третейським судом та неможливість його вирішення у господарському суді, є несумісною ані із вказаними нормами, ані зі змістом ст.5 Закону України Про третейські суди, що визначають передачу спору на вирішення третейського суду саме як право сторін.

Таким чином, необхідною, але недостатньою умовою реалізації права на захист у третейському суді є укладання відповідної третейської угоди, проте, сама реалізація опосередковується зверненням позивача до третейського суду або передачею сторонами спору в межах порушеної, але не вирішеної державним судом справи, на розгляд третейському суду, що безпосередньо і закріплено ст.5 Закону України Про третейські суди - в обох випадках визначальним є вибір особи, чиї права порушені, способу їх захисту/відновлення.

Апеляційний суд також наголошує, що скаржником не обґрунтовано неправомірність застосування місцевим судом правової позиції з аналогічного питання, викладеної в постанові Верховного суду України від 18.10.2017р. у справі №910/8318/16 саме в контексті оцінки запровадженого наявністю третейського застереження альтернативного судовому способу реалізації права на захист своїх прав, який (спосіб) не може тлумачитися як відмова чи обмеження судового способу. Посилання скаржника в аналізі цієї правової позиції у справі №910/8318/16 на обставини відступлення права вимоги первісним кредитором на користь позивача, який не підписував угоди про передачу спору на вирішенні МКАС при ТПП України, не спростовують означених висновків відносно визначального значення обраного особою способу захисту своїх прав та неможливості обмеження використання судового способу.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції, зокрема, щодо правомірності відмови у задоволенні клопотання про припинення провадження у справі, з мотивів відсутності волі обох сторін на передачу спору третейському суду та неможливості позбавлення позивача конституційного права на звернення до господарського суду.

Судовою колегією, разом з іншим, не приймаються посилання апелянта на те, що з огляду на доведеність обставин форс-мажору (захоплення майна відповідача) судом мали бути застосовані приписи ст.607 ЦК України про припинення зобовязань за договором, у звязку з наступним.

За приписами статті 607 ЦК України зобовязання припиняється неможливістю його виконання у звязку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

У той же час наявність форс-мажорних обставин, повязаних з захопленням майна відповідача невідомими особами, і, як наслідок, відсутність доступу до документів, за відсутності сертифіката Торгово-промислової палати України, який би підтверджував факт наявності обставин непереборної сили щодо зобовязань саме за спірним договором, не відноситься до випадку припинення зобов'язання у зв'язку з неможливістю виконання та не підпадає під дію статті 607 ЦК України.

Відтак, враховуючи, що апеляційний господарський суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, які (доводи і вимоги апеляційної скарги) в даному випадку не підтверджують ухвалення переглядуваного рішення із порушеннями, визначеними ст.277 ГПК України (в редакції від 15.12.2017р. ) в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог в порядку ч.4 ст.269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Ровенькиантрацит залишається без задоволення, а переглядуване рішення - без змін.

За змістом ст.129 вказаного Кодексу такий результат апеляційного перегляду має наслідком віднесення на рахунок скаржника витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275-277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Ровенькиантрацит, м.Сєвєродонецьк Луганської області на рішення господарського суду Луганської області від 14.12.2017р. (повний текст підписано 19.12.2017р.) у справі №913/801/17 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Луганської області від 14.12.2017р. (повний текст підписано 19.12.2017р.) у справі №913/801/17 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

У судовому засіданні 13.03.2018р. проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 16.03.2018р.

Головуючий І.В. Зубченко

Судді: О.В. Стойка

ОСОБА_3

Надруковано 6 примірників: 2 позивачу; 1 відповідачу; 1 до справи; 1 ДАГС; 1 ГСЛО