ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2018 р. Справа № 922/1010/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Бородіна Л.І., суддя Плахов О.В.,

за участю секретаря судового засідання Міракова Г.А.,

представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 на підставі довіреності №14-162 від 28.09.2017, договору про надання правової допомоги №14/4281/17 від 30.08.2017,

відповідача - ОСОБА_2 на підставі довіреності від 23.02.2018 №др-36-0218,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вх.№47Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 11.12.2017, ухвалене у приміщенні господарського суду Харківської області суддею Сальніковою Г.І., час ухвалення судового рішення - не зазначено, дата складання повного тексту рішення - 14.12.2017, у справі № 922/1010/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства "Харківгаз", м. Харків

про стягнення 13 567 100, 72грн

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства "Харківгаз" на свою користь заборгованість, яка виникла у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу №13-229-Н від 04.01.2013 щодо своєчасної оплати за поставлений природний газ. Згідно вимог позовної заяви, заявлена до стягнення сума заборгованості становить 13 567 100, 72грн, з яких 8 057 005, 76грн пені, 1 198 175, 65грн 3% річних, 4 311 919, 31грн інфляційних.

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.12.2017 у справі №922/1010/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що позивач, підписавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, у такий спосіб виявив згоду здійснити розрахунки відповідно до Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію і тим самим погодився зі зміною порядку та строків проведення розрахунків за поставлений природний газ, які визначені договором; після підписання цих спільних протокольних рішень проведення розрахунків за природний газ здійснюється відповідно до пункту 2.10 Порядку. Отже, для застосування санкцій - пені, та наслідків порушення грошового зобовязання, встановлених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями. Та, з огляду на особливості здійснення господарської діяльності у сфері газопостачання та законодавчо обумовлену специфіку взаємовідносин між суб'єктами, що здійснюють господарську діяльність у цій сфері (оплата поточних вимог з поточного рахунку із спеціальним режимом використання), відповідач не міг самостійно впливати на своєчасність розрахунків за природний газ, у зв'язку з чим вина відповідача з прострочення і платежів за спірним договором відсутня, що позбавляє позивача права застосовувати до боржника заходи відповідальності, передбачені пунктом 7.2 договору та передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, позивач звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, судові витрати просить покласти на відповідача.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що за поставлений природний газ за договором відповідач розрахувався згідно зі спільними протокольними рішеннями лише частково, що відображено у відповідному розрахунку, який був наданий позивачем суду 1 інстанції, решта боргу була оплачена відповідачем з порушенням передбаченого договором строку власними коштами за боргом, сплата якого не була врегульована спільними протокольними рішеннями; вважає, що судом невірно застосовано висновки Верховного Суду України, оскільки такі висновки стосуються виключно заборгованості, яка безпосередньо є предметом договорів про організацію взаєморозрахунків та не стосується заборгованості, яка була погашена боржником власними коштами поза межами договорів про організацію взаєморозрахунків та спільних протокольних рішень; щодо здійснення оплат із рахунків зі спеціальним режимом використання, апелянт зазначає, що умовами договору, а саме пунктом 6.2. передбачено, що відповідач не обмежується у здійсненні розрахунків з позивачем лише рахунками зі спеціальним режимом використання; у разі, якщо на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання покупця надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу, покупець зобов'язується здійснити дії щодо оплати заборгованості зі свого поточного рахунку.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 05.01.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Харківської області від 11.12.2017 у справі №922/1010/16.

22.01.2018 ПАТ "Харківгаз" подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№728), зазначає, що відповідач не міг в силу норм діючого законодавства України, у тому числі, попередньо затвердженого алгоритму розподілу коштів, вплинути на процес здійснення розрахунків з позивачем; твердження позивача щодо оплати відповідачем частини заборгованості власними коштами вважає безпідставними, оскільки частину коштів відповідач оплатив через розподільчі рахунки, іншу частину на суму 188 758 388, 00грн - на підставі спільних протокольних рішень, підписанням яких сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за договором. Крім того, позивач не надав документи, що підтверджують виконання пункту 3.4. договору (повернення актів приймання-передачі природного газу відповідачу), отже, неможливо встановити дату виникнення зобов'язання по договору. За таких обставин, відповідач просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення місцевого господарського суду від 11.12.2017 - залишити без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 24.01.2018 призначено справу №922/1010/16 до розгляду на 26.02.2018.

Апелянтом надано до суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу (вх.№1844 від 26.02.2018), до якого додано оригінал розрахунку 3% річних, інфляційних, пені на заборгованість відповідача за спірний період по договору купівлі-продажу природного газу, що була оплачена відповідачем поза спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, копія якого була подана суду першої інстанції (т.2 а.с.130-152). Як зазначає апелянт, борг відповідача перед позивачем було оплачено не лише спільними протокольними рішеннями, а і власними коштами; зазначені відповідачем спільні протокольні рішення відображені позивачем у доданому розрахунку.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 26.02.2018 задоволено клопотання апелянта про відкладення розгляду апеляційної скарги; розгляд справи відкладено на 06.03.2018.

05.03.2018 відповідачем подано до апеляційного господарського суду клопотання про долучення до матеріалів справи схематичного зображення алгоритму руху грошових коштів (вх.№2062).

Розглянувши клопотання апелянта про долучення до справи додаткових доказів, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції, що об'єктивно не залежали від нього.

Судова колегія зазначає, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому, обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини.

Поважними визнаються такі обставини, що є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій.

В силу статті 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

У клопотанні апелянт не наводить жодної причини, чому додаткові докази не були подані суду першої інстанції, як і не зазначає щодо неможливості подання додаткових доказів до суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів відмовляє апелянту у задоволенні його клопотання про прийняття додаткових доказів.

У судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду 06.03.2018 представник апелянта оголосив доводи апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу задовольнити.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечує, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення місцевого господарського суду від 11.12.2017 - залишити без змін.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті, представники сторін висловили свої вимоги, доводи і заперечення щодо апеляційної скарги, з урахуванням строку розгляду апеляційної скарги на рішення суду, передбаченого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 04.01.2013 між Публічним акціонерним товариством "Харківгаз" (Покупець) та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (Продавець) укладений договір №13-229-Н на купівлю-продаж природного газу (далі - Договір) (т.1 а.с.11-15), відповідно до умов якого Продавець зобовязався передати у власність Покупцю у 2013 рік природний газ, а Покупець зобовязався прийняти та оплатити газ на умовах даного Договору.

Місцевим господарським судом встановлено, що за умовами Договору та укладених сторонами додаткових угод до Договору, позивачем був переданий відповідачу природний газ протягом січня 2013 року - червня 2015 року.

Згідно з пунктом 3.3 Договору, приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Згідно з пунктом 6.1 Договору, оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень пункту 6.2. Договору. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання-передачі.

Відповідно до пункту 6.2 Договору, оплата за газ здійснюється з поточного рахунку із спеціальним режимом використання Покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Продавця відповідно до вимог Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативом розподілу коштів, затвердженого відповідною постановою НКРЕ, та зараховується як оплата за газ. За наявності заборгованості Покупець перераховує кошти з поточного рахунка на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Продавця.

Відповідно до пункту 7.1 Договору, за невиконання або неналежне виконання умов Договору Сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та Договором.

Згідно пункту 7.2. Договору, у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. Договору покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Розділом ХІ Договору встановлено, що Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склались між Сторонами з 1 січня 2013 року, і діє в частині реалізації газу до 30 червня 2015 року (включно), а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення" (у редакції додаткової угоди до Договору №9 від 19.06.2015).

Апеляційним господарським судом встановлено, що між сторонами у справі були укладені додаткові угоди до Договору №1 від 10.07.2013, №2 від 31.12.2013, №3 від 10.01.2014, №4 від 28.04.2014, №5 від 15.05.2014, №6 від 10.06.2014, №7 від 21.12.2014, №8 від 23.03.2015, №9 від 19.06.2015 (т.1 а.с.16-31).

Зокрема, Додатковою угодою №2 від 31.12.2013 до Договору викладено пункт 7.2 Договору у наступній редакції: "У разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині реалізації газу (розділ XI договору), покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити продавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (пункт 6.1. Договору); викладено статтю 11 у наступній редакції: "Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склались між Сторонами з 01 січня 2013 року, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014 року, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення."

Додатковою угодою №4 від 28.04.2014 до Договору сторони виклали пункт 6.1 Договору у наступній редакції: "Оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється Покупцем до 20-го числа наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного Сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий місяць".

Додатковою угодою №7 від 21.12.2014 до Договору викладено статтю 11 "Строк дії Договору" Договору у наступній редакції: "Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склались між Сторонами з 1 січня 2013 року, і діє в частині реалізації газу до 31 березня 2015 року, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення"; дана угода набуває чинності з дати її підписання та скріплення печатками сторін.

Додатковою угодою №9 від 19.06.2015 до Договору викладено статтю 11 "Строк дії Договору" у наступній редакції: "Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склались між Сторонами з 1 січня 2013 року, і діє в частині реалізації газу до 30 червня 2015 року (включно), а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення".

Як встановлено місцевим господарським судом, відповідно до умов Договору, відповідач прийняв природний газ на загальну суму 1 234 291 399, 82грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи підписаними сторонами актами приймання-передачі природного газу від 30.04.2013, 31.05.2013, 30.06.2013, 31.07.2013, 31.08.2013, 30.09.2013, 31.10.2013, 30.11.2013, 31.01.2014, 28.02.2014, 31.03.2014, 30.04.2014, 31.05.2014, 25.06.2014, 25.06.2014, 25.06.2014, 30.06.2014, 31.07.2014, 18.08.2014, 31.08.2014, 22.09.2014, 22.09.2014, 30.09.2017, 28.10.2014, 31.10.2014, 30.11.2014, 31.12.2014, 31.01.2015, 28.02.2015, 31.03.2015, 30.04.2015, 31.05.2015, 30.06.2015 (т.1 а.с.32-64) та не спростовується сторонами у справі.

Як вбачається із матеріалів справи (т.1 а.с.90-122а) та підтверджується сторонами у справі, до звернення позивача з позовом до суду відповідач розрахувався за поставлений природний газ за Договором у повному обсязі.

Матеріали справи свідчать, що оплата за природний газ за Договором здійснювалась відповідачем з поточного рахунку із спеціальним режимом використання та на підставі спільних протокольних рішень (т.1 а.с.10-85).

Разом з тим, посилаючись на те, що відповідач виконав обовязок з оплати за поставлений природний газ з порушенням встановленого пунктом 6.1 Договору строку, позивач звернувся до суду позовом про стягнення 3% річних, інфляційних (відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України) та пені (відповідно до пунктів 7.1, 7.2 Договору).

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, апеляційний господарський суд, з урахуванням положень статті 269 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, виходить з наступного.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори.

Положеннями статті 626 Цивільного кодексу України закріплено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 вказаного Кодексу передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У статті 526 Цивільного кодексу України зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Пунктом 1 частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами пункту 6.1. Договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень пункту 6.2. Договору. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання-передачі.

Оплата за газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця відповідно до вимог Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕ, та зараховується як оплата за газ. За наявності заборгованості покупець перераховує кошти з поточного рахунка на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця (пункт 6.2. Договору).

У редакції Додаткової угоди №4 від 28.04.2014 до Договору пункт 6.1. Договору викладено у наступній редакції: "Оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється Покупцем до 20-го числа наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного Сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий місяць".

Матеріали справи свідчать, що акти приймання-передачі природного газу за Договором підписані Сторонами без зауважень.

Статтею 18 Закону України Про засади функціонування ринку природного газу, у редакції чинній до 01.10.2015, передбачено, що розрахунки за поставлений природний газ здійснюються споживачами відповідно до умов договорів, укладених з гарантованими постачальниками природного газу. Для проведення розрахунків за спожитий природний газ, гарантовані постачальники, їх структурні підрозділи, а також підприємства, що здійснюють продаж природного газу гарантованим постачальникам з метою реалізації природного газу для потреб усіх категорій споживачів, відкривають в установах уповноважених банків поточні рахунки із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять як плата за спожитий природний газ від усіх категорій споживачів. Уповноважені банки, які обслуговують поточні рахунки із спеціальним режимом використання, визначаються Кабінетом Міністрів України. Порядок відкриття (закриття) поточних рахунків із спеціальним режимом використання та Порядок проведення розрахунків за спожитий природний газ затверджуються Кабінетом Міністрів України. Забороняється зарахування коштів за природний газ, спожитий усіма категоріями споживачів на інші рахунки.

Згідно з наявною у матеріалах справи випискою операцій по підприємству Харківгаз, (т.1 а.с.91-122а), оплата природного газу здійснювалась відповідачем згідно постанов НКРЕ на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 №247, а також на підставі спільних протокольних рішень відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005 (т.2 а.с.10-85).

Як встановлено судом першої інстанції, між позивачем, відповідачем, Головним управлінням Державної казначейської служби у Харківській області та Департаментом фінансів Харківської обласної державної адміністрації були укладені спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України, предметом яких була організація проведення взаєморозрахунку, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" №1953 від 23.09.2014, №2062 від 17.10.2014, №2096 від 29.10.2014, №2458 від 17.12.2014, №157 від 21.01.2015 - за 2014 рік, та спільні протокольні рішення №417 від 19.02.2015, №156 від 21.01.2015, №705 від 20.03.2015, №903 від 20.04.2015, №1260 від 22.05.2015, №1505 від 22.06.2015, №1596 від 17.07.2015, №1588 від 17.07.2015, №1849 від 25.08.2015 - за 2015 рік.

Загальна сума, яка була сплачена за переданий відповідачу природний газ за Договором згідно спільних протокольних рішень, становить 188 758 388, 00грн.

Згідно з пунктом 1, предметом цих спільних протокольних рішень є організація проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. за №20 "Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" (із змінами).

Розділом 2 спільних протокольних рішень, сторони передбачили порядок проведення взаєморозрахунків. Зокрема, сторона №3 (ПАТ "Харківгаз") перераховує стороні останній (Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") кошти за природний газ відповідного року згідно з договором від 04.01.2013 за №13-229-Н з таким записом у графі "призначення платежу": "постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 (зі змінами), за природний газ 2014/2015 року, договір від 04.01.2013 за №13-229-Н".

За умовами розділу 3 спільних протокольних рішень, сторони зобовязуються:

- забезпечити подання до органів Державної казначейської служби України належним чином оформлених спільних протокольних рішень та платіжних доручень згідно з Порядком, проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженим наказом Міністерства палива та енергетики України, Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та Державного казначейства України від 03.02.2009 № 55/57/43, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 15.04.2009 за № 342/16358;

- перерахувати кошти наступній стороні, а сторона остання до загального фонду Державного бюджету України не пізніше наступного дня після їх зарахування на рахунок;

- оперативно обмінюватись наявною інформацією, виходячи з принципів задоволення взаємних інтересів, у процесі реалізації цього Спільного протокольного рішення;

- забезпечити проведення розрахунків відповідно до цього Спільного протокольного рішення та з урахуванням укладених договорів на рахунково-касове обслуговування, якими може передбачатися, що у разі несвоєчасного надання учасниками розрахунків платіжних документів органи Державної казначейської служби України своїм платіжним дорученням можуть самостійно перераховувати кошти за схемою, передбаченою Спільним протокольним рішенням.

Зі змісту спільних протокольних рішень вбачається, що розрахунки між сторонами, проведені на підставі спільних протокольних рішень здійснювались в межах договору №13-229-Н від 04.01.2013 купівлі-продажу природного газу та були одночасно процедурою погашення зобов'язань відповідача з оплати вартості поставленого природного газу у визначеному році в розмірі отриманих за спільним протокольним рішенням сум пільг і субсидій населенню.

Тобто, підписання сторонами у 2014-2015 роках спільних протокольних рішень і виконання їх положень, а також положень Постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005, Наказу Міністерства палива та енергетики України, Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", Державного казначейства України від 03.02.2009 N55/57/43, свідчить, що сторони фактично погодились, що оплати за поставлений природний газ за Договором здійснюються у порядку та у строки, визначеними спільними протокольними рішеннями.

Відповідно до статті 7 Господарського кодексу України, відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Згідно зі статтею 12 Господарського кодексу України, держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного та соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Зокрема, засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб'єктів господарювання є регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку.

Механізм перерахування субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема на оплату природного газу, визначено Порядком від 11.05.2005 №20, згідно з яким держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов'язаних з газопостачанням населення, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг - а саме, витрат на придбання природного газу у гарантованого постачальника, його транспортування магістральними та внутрішньопромисловими газопроводами, переміщення розподільними газопроводами.

Взаємовідносини між органами Державної казначейської служби України, Міністерством фінансів Автономної Республіки Крим, головними фінансовими управліннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, НАК "Нафтогаз України", ДП "Енергоринок" та іншими учасниками розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, що проводяться відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України №20 від 11.01.2005, визначені Порядком проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженим наказом Міністерства палива та енергетики, НАК "Нафтогаз України" № 55/57/43 від 03.02.2009 (чинний на момент укладення спільних протокольних рішень у 2014-2015 роках).

Положеннями пункту 1.2. Порядку № 55/57/43 від 03.02.2009 визначено, що розрахунки, передбачені в пункті 1.1. цього Порядку, проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню або договорів, що визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) та спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, форма якого наведена у додатку 1, спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію, форма якого наведена у додатку 2.

Аналогічні положення закріплені і в Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженому наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України № 493/688 від 03.08.2015.

Викладені обставини свідчать, що господарська діяльність позивача та відповідача в частині взаємовідносин між ними частково була врегульована державою, запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (далі - ПЕК), визначений Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг, субсидій та компенсацій (Постанова КМУ №20 від 11.01.2005), держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов'язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Апеляційний господарський суд вважає за необхідне зазначити, що спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків підписуються усіма учасниками розрахунків: відповідним департаментом фінансів, відповідним головним управлінням Казначейства, постачальниками та/або транспортувальниками ресурсів (товарів, послуг), Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", ДП "Енергоринок", ПАТ "Укртрансгаз", ПАТ "Укргазвидобування", виробниками електроенергії і вугледобувними підприємствами. Спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію, за електроенергію та природний газ або вугілля додатково погоджуються з Міністерством енергетики та вугільної промисловості України.

Отже, підписавши спільні протокольні рішення, сторони у такий спосіб змінили порядок і строк проведення розрахунків за надані послуги з транспортування природного газу за Договором №13-229-Н від 04.01.2013.

Позивач, підписавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків, у такий спосіб виявив своє бажання здійснити розрахунки відповідно до Порядку і тим самим погодився із зміною порядку та строків проведення розрахунків за надані ним послуги.

Таким чином, як вірно зазначено місцевим господарським судом, для застосування санкцій, передбачених пунктом 7.2. Договору та наслідків порушення грошового зобов'язання, встановлених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 23.09.2014 року у справі №5011-35/1271-2012; від 01.07.2015 року у справі №924/1230/14; від 09.09.2014 року у справі № 5011-1/11043-2012-42/528-2012, №5011-35/1272-2012-42/527-2012 року.

Такої правової позиції дотримується також Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 у справі №904/1858/16.

З такою позицією господарських судів погоджується і сам апелянт, зазначаючи в апеляційній скарзі, що не нараховуються штрафні санкції, 3% річних та інфляційні на суму платежу, здійснену на підставі договору про організацію взаєморозрахунків, з моменту укладення договору і до здійснення фактичного платежу (т.2 а.с.185-186).

Місцевим господарським судом обґрунтовано зазначено, що докази порушення відповідачем умов спільних протокольних рішень відповідно до положень господарського процесуального законодавства має довести позивач, що останнім здійснено не було, а із матеріалів справи доказів порушення відповідачем умов спільних протокольних рішень не вбачається.

З огляду на наведене, позовні вимоги в частині нарахування позивачем інфляційних та 3% річних на суму 188 758 388,00грн, що сплачена відповідачем згідно спільних протокольних рішень, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Разом з тим, як вказує позивач та вбачається із матеріалів справи, відповідач здійснював оплату за поставлений природний газ також поза межами спільних протокольних рішень з порушенням встановлених пунктом 6.1 Договору строку.

Наведене відповідачем не спростовується.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктами 7.1. Договору, за невиконання або неналежне виконання умов Договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та Договором.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зазначеній вище постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №904/1858/16 зазначено, що підставою для стягнення пені та застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, є наявність суми основного боргу, що не була предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків, яка була несвоєчасно оплачена відповідачем за рахунок власних коштів.

Місцевий господарський суд, дійшовши вірного висновку, що для застосування пені та наслідків порушення грошового зобов'язання, встановлених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями, не надав оцінку тим обставинам, що відповідач здійснював оплату за поставлений природний газ також поза межами спільних протокольних рішень з порушенням встановлених пунктом 6.1 Договору строку, що є підставою для нарахування пені та застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, на суму боргу, що не була предметом регулювання за спільними протокольними рішеннями.

До місцевого господарського суду позивачем надано уточнений розрахунок, згідно якого, на думку позивача, загальна сума 3% річних, інфляційних втрат та пені, за несвоєчасну оплату відповідачем отриманого природного газу, за вирахуванням сплаченого відповідно до спільних протокольних рішень, становить 6 436 443, 01грн, у тому числі 5 253 241, 38грн пені, 883 205, 85грн 3% річних та 299 995, 78грн інфляційних

Відповідачем контррозрахунку суду надано не було, та розрахунок позивача не спростовано.

Здійснивши перевірку наданого позивачем уточненого розрахунку, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Так, за 2013 рік позивачем нараховано 3% річних на заборгованість за лютий у розмірі 720, 50грн, за березень 9 152, 65грн, за квітень 4 604, 48грн, за жовтень 5 716, 39грн, за листопад 23 212, 47грн, за грудень 50 959, 82грн; за інші місяці 3% річних позивачем не нараховувались, інфляційні за 2013 рік на нараховувались.

Разом з тим, згідно матеріалів справи, відповідач звернувся до місцевого господарського суду із заявою про застосування строків позовної давності (т.2 а.с.122-123), в якій посилається на те, що вимога позивача щодо стягнення 3% річних, які нараховані за зобов'язаннями січня-лютого 2013 подана з пропуском трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні цих позовних вимог.

Судова колегія апеляційного господарського суду зазначає, що згідно з положеннями статей 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом положень Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

У даній справі позивач просить стягнути з відповідача 3% річних, інфляційні та пеню на заборгованість, що була сплачена відповідачем поза межами спільних протокольних рішень. Апеляційним господарським судом встановлено, що в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідач здійснював оплату за поставлений природний газ за Договором поза межами спільних протокольних рішень з порушенням встановленого Договором строку.

Разом з тим, беручи до уваги положення пункту 6.1. Договору (оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень пункту 6.2. Договору. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання-передачі), колегія суддів доходить висновку, що моментом виникнення зобов'язання за січень 2013 року є 20.02.2013, моментом виникнення зобов'язання за лютий 2013 року - 20.03.2013.

Матеріалами справи підтверджується, що станом на зазначені дати відповідач мав заборгованість з оплати на поставлений позивачем природний газ.

Отже, перебіг позовної давності за зобов'язаннями відповідача за січень 2013 року починається з 20.02.2013, за зобов'язаннями за лютий 2013 - з 20.03.2013.

Позивач звернувся до місцевого господарського суду з позовною заявою 25.03.2016 (згідно відмітки ПАТ "Укрпошта" на поштовому конверті (т.1 а.с.130)).

Відповідно до пункту 9.2. Договору, строк, у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 3 (три) роки.

За таких обставин, судова колегія погоджується з доводами відповідача, що вимога позивача щодо стягнення 3% річних, які нараховані за зобов'язаннями січня-лютого 2013 подана з пропуском трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні цих позовних вимог.

Позивачем не надано суду обґрунтувань поважності причин пропуску строку позовної давності.

Тому заява відповідача про застосування строків позовної підлягає задоволенню. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог щодо нарахування 3% річних за січень та лютий 2013 року слід відмовити за пропуском строку позовної давності.

Згідно уточненого розрахунку позивача, ним не нараховувались 3% річних, інфляційні та пеня за січень 2013 року, за лютий було нараховано лише 720, 50грн 3% річних, отже, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В решті уточнений розрахунок позивача є обґрунтованим та арифметично вірним, позивачем враховані усі здійснені відповідачем проплати та вірно зазначені дати цих проплат, у тому числі, за спільними протокольними рішеннями; на суми, сплачені на підставі спільних протокольних рішень, позивачем 3% річних та інфляційні не нараховувались, отже, загальна сума за спірний період за Договором, що підлягає стягненню з відповідача, становить 882 485, 35грн 3% річних та 299 995, 78грн інфляційних.

Щодо нарахованої позивачем 5 253 241, 38грн пені, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно уточненого розрахунку позивача, ним нараховано пеню за зобовязаннями відповідача за Договором, що виникли за поставлений природний газ з грудня 2014 року по червень 2015 року.

Судова колегія зазначає, що стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з пунктом 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Крім того, згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з пунктом 7.1. Договору, за невиконання або неналежне виконання умов Договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та Договором.

Як вбачається із матеріалів справи, Додатковою угодою №2 від 31.12.2013 до Договору, викладено пункт 7.2. статті 7 "Відповідальність сторін" Договору у наступній редакції: "7.2. У разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині поставки газу (розділ ХІ Договору), покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за Договором природного газу, Покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити Продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п. 6.1. Договору)".

Викладено статтю 11 "Строк дії Договору" Договору у наступній редакції: "Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склались між Сторонами з 1 січня 2013 року, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014 року, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення"; дана угода набуває чинності з дати її підписання та скріплення печатками сторін.

Тобто, за умовами додаткової угоди №2 від 31.12.2013 до Договору, позивач міг нараховувати пеню у разі наявності заборгованості відповідача станом на 20.01.2015, починаючи з 20.01.2015.

Разом з тим, додатковою угодою №7 від 21.12.2014 до Договору викладено статтю 11 "Строк дії Договору" Договору у наступній редакції: "Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склались між Сторонами з 1 січня 2013 року, і діє в частині реалізації газу до 31 березня 2015 року, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення"; дана угода набуває чинності з дати її підписання та скріплення печатками сторін.

Тобто, за умовами додаткової угоди №7 від 21.12.2014 до Договору, позивач міг нараховувати пеню у разі наявності заборгованості відповідача станом на 20.04.2015, починаючи з 20.04.2015.

Проте, додатковою угодою №8 від 23.03.2015 до Договору викладено статтю 11 "Строк дії Договору" Договору у наступній редакції: "Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склались між Сторонами з 1 січня 2013 року, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення"; дана угода набуває чинності з дати її підписання та скріплення печатками сторін.

Тобто, нарахування пені могло б здійснюватись у разі наявності заборгованості відповідача станом на 20.01.2016, починаючи з 20.01.2016.

Проте, додатковою угодою №9 від 19.06.2015 до Договору викладено статтю 11 "Строк дії Договору" Договору у наступній редакції: "Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склались між Сторонами з 1 січня 2013 року, і діє в частині реалізації газу до 30 червня 2015 року (включно), а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення"; дана угода набуває чинності з дати її підписання та скріплення печатками сторін.

Тобто, за умовами додаткової угоди №9 від 19.06.2015 до Договору, позивач може нараховувати пеню у разі наявності заборгованості відповідача станом на 20.07.2015, починаючи з 20.07.2015.

Як вбачається із матеріалів справи, станом на 20.07.2015 заборгованість відповідача становила 41 412 557, 03грн, остання проплата поза межами спільних протокольних рішень була здійснена відповідачем 02.11.2015 в розмірі 5, 57грн, 23.07.2015, 27.08.2015 та 28.10.2015 останні проплати за Договором були здійснені на підставі спільних протокольних рішень.

Згідно уточненого розрахунку позивача, пеня нарахована була ним з 20.01.2015 до 02.11.2015, що не відповідає умовам Договору та частині 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Враховуючи умови Договору, позивач має право на стягнення пені на заборгованість відповідача, що нарахована поза межами спільних протокольних рішень, станом на 20.07.2015 у розмірі 41 412 557, 03грн, починаючи з 20.07.2015 до 02.11.2015, що за розрахунком позивача становить 2 881 684, 51грн.

Здійснивши перевірку розрахунку позивача пені на суму боргу 41 412 557, 03грн, починаючи з 20.07.2015 до 02.11.2015, судова колегія дійшла висновку, що розрахунок є правомірними та обґрунтованими, а також арифметично вірним, відтак стягненню підлягають 2 881 684, 51грн пені.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується з висновком місцевого господарського суду, що відповідач не міг самостійно впливати на своєчасність розрахунків за природний газ (оплата поточних вимог з поточного рахунку із спеціальним режимом використання), у зв'язку з чим, вина відповідача з прострочення і платежів за спірним договором відсутня, виходячи з наступного.

Так, частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

За загальним правилом, закріпленим у частині 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів.

Із матеріалів справи не вбачається, а відповідачем не доведено, що ним вживались будь-які заходи для недопущення господарського правопорушення, як і не доведено, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

За умовами Договору, а саме пункту 6.2, за наявності заборгованості Покупець перераховує кошти з поточного рахунка на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Продавця.

Отже, обґрунтованими є доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, що у разі якщо на поточний рахунок із спеціальним режимом використання покупця надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу, покупець зобовязується здійснити дії щодо оплати заборгованості зі свого поточного рахунку. Таким чином, умовами Договору передбачено, що відповідач не обмежується в здійсненні розрахунків з позивачем лише розрахунками із спеціальним режимом використання; відповідач не обмежений у способах та шляхах виконання своїх зобовязань, зокрема, шляхом перенесення оплати, залучення кредитних коштів, зменшення власних витрат тощо. Із наявної у матеріалах справи виписки операцій по підприємству Харківгаз, (т.1 а.с.91-122а) також вбачається, що одним із способів розрахунку між сторонами також був взаємозалік, що місцевим господарським судом враховано не було.

Матеріалами справи не підтверджується, що відповідач вжив всі залежні від нього дії для належного виконання умов Договору в частині своєчасної оплати вартості природного газу, однак, внаслідок незалежних від нього обставин був позбавлений можливості розрахуватись за поставлений позивачем природний газ.

У судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду 06.03.2018 представник відповідача зазначила, що на поточному рахунку відповідача були відсутні кошти, а тому відповідач не міг здійснити дії щодо оплати заборгованості зі свого поточного рахунку, проте, в обґрунтування даних доводів відповідач жодних доказів не надав.

Судова колегія зазначає, що зазначені судом першої інстанції обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки недостатність коштів на поточному рахунку із спеціальним режимом використання не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобовязання.

До того ж, сторони, підписавши Договір, узгодили наявність відповідальності, у тому числі відповідача, за неналежне виконання умов Договору.

В силу статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Матеріали справи не містять доказів визнання Договору недійсним або окремих його положень, у тому числі, пунктів 7.1, 7.2 Договору.

Разом з тим, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних та пені є такими, що відповідають умовам Договору та положенням чинного законодавства України.

Щодо доводів відповідача, що позивачем допущено порушення строків повернення актів, які, в свою чергу є підставою для здійснення відповідачем остаточних розрахунків та відмови у задоволенні позову, судова колегія зазначає наступне.

З норм статті 714 Цивільного кодексу України вбачається, що до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

За вимогами частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 4.1 Договору, кількість газу, яка подається покупцеві, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу споживачів покупця.

Пунктом 6.1 Договору передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень пункту 6.2. Договору. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання-передачі.

У редакції Додаткової угоди №4 від 28.04.2014 до Договору пункт 6.1. Договору викладено у наступній редакції: "Оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється Покупцем до 20-го числа наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного Сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий місяць".

Отже, пунктом 6.1. Договору обов'язок покупця оплатити газ не ставиться в залежність від дати одержання відповідного акта приймання-передачі, тобто, прострочення грошового зобов'язання покупця за Договором не пов'язане з моментом повернення акту продавцем. Для мети розрахунку юридичний факт передачі газу як товару виникає із закінченням розрахункового періоду в момент фіксації відповідачем обсягу поставки. Сам факт поставки є достатньою підставою для виникнення у відповідача зобов'язання з оплати.

Матеріали справи свідчать, що акти приймання-передачі природного газу за Договором підписані Сторонами без зауважень. До того ж, відповідач не надав доказів, коли саме він направляв акти приймання-передачі природного газу позивачу.

Таким чином, відповідно до умов Договору, акт приймання-передачі лише фіксує остаточний обсяг переданого газу за минулий місяць, який визначається за показами комерційних вузлів обліку газу споживачів покупця (пункт 4.1 Договору), а обов'язок із складання акта приймання-передачі природного газу покладено саме на покупця (пункт 3.4 Договору). Зважаючи на те, що умовами договору сторонами погоджено кількість природного газу, яка передається покупцю по місяцях кварталів (пункт 2.1), визначена його вартість (пункт 5.2), то відповідач мав усі фактичні дані щодо обсягів отриманого природного газу для своєчасного проведення розрахунків з позивачем, а тому час повернення актів позивачем не впливає на момент виникнення у відповідача зобов'язання з його оплати.

Матеріали справи не містять будь-яких звернень відповідача до позивача щодо несвоєчасного повернення актів приймання-передачі природного газу за Договором.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За наведених обставин, судова колегія вважає доводи відповідача, що за відсутності доказів повернення відповідачу актів передачі-приймання природного газу, строк оплати не настав, необґрунтованими.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" підлягає задоволенню частково, рішення місцевого господарського суду від 11.12.2017 у справі №922/1010/16 слід скасувати в частині відмови Публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у стягненні з ПАТ "Харківгаз" 882 485, 35грн 3% річних, 229 995, 78грн інфляційних та 2 881 684, 51грн пені, та в цій частині прийняти нове рішення про задоволення цих позовних вимог; в іншій частині рішення місцевого господарського суду від 11.12.2017 у справі №922/1010/16 слід залишити без змін.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 269, 273, п. 2 ч. 1 ст. 275, п. 1 ч. 1 ст. 277, ст. 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 11.12.2017 у справі №922/1010/16 скасувати в частині відмови Публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у стягненні з Публічного акціонерного товариства "Харківгаз" 882 485, 35грн 3% річних, 299 995, 78грн інфляційних, 2 881 684, 51грн пені та 60 962, 48грн судового збору та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Харківгаз" (61109, м. Харків, вул. Безлюдівська, 1, , р/р НОМЕР_1 АБ "Кліринговий Дім", м. Київ, МФО 300647) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ-601, вул. Б. Хмельницького, 6, , р/р 1 АТ "Ощадбанк", МФО 300465, код ЄДРПОУ банку 00032129) 882 485, 35грн 3% річних, 299 995, 78грн інфляційних, 2 881 684, 51грн пені та 60 962, 48грн судового збору за розгляд позовної заяви.

В іншій частині рішення господарського суду Харківської області від 11.12.2017 у справі №922/1010/16 залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Харківгаз" (61109, м. Харків, вул. Безлюдівська, 1, , р/р НОМЕР_1 АБ "Кліринговий Дім", м. Київ, МФО 300647) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ-601, вул. Б. Хмельницького, 6, , р/р 1 АТ "Ощадбанк", МФО 300465, код ЄДРПОУ банку 00032129) 91 443, 72грн судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12.03.2018.

Головуючий суддя Здоровко Л.М.

Суддя Бородіна Л.І.

Суддя Плахов О.В.