ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.03.2018 м. Івано-ФранківськСправа № 909/1173/17

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Булки В.І., секретар судового засідання Бабенецька А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Першого заступника керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури

АДРЕСА_1

в інтересах держави в особі Івано-Франківської міської ради,

АДРЕСА_4,

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Мостового Андрія Михайловича,

АДРЕСА_2,

про стягнення збитків у розмірі 92 934,30грн.,

за участю:

від прокуратури: Чугунова В.М.- прокурор відділу, (посвідчення №032583 від 20.03.15);

від позивача: Перепічка Н.І.- головний спеціаліст, (довіреність №3/01-20/14в від 02.01.18);

від відповідача: Кузь А.П.- представник, (довіреність №58 від 15.01.18);

встановив: до Господарського суду Івано-Франківської області звернувся Перший заступник керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Івано-Франківської міської ради із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Мостового Андрія Михайловича про стягнення збитків у розмірі 92 934,30грн.

Судом взято до уваги приписи пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вчиненої в Римі 04.11.1950р., ратифікованої Україною 17.07.1997р. (набрала чинності для України 11.09.1997р.), якими гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків, зокрема, цивільного характеру. Одночасно, реалізація "права на суд", передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., відповідно до практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого, згідно із ст.32 Конвенції, поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Буланов та Купчик проти України" заяви №№ 7714/06, 23654/08 від 09.12.2010р., "Чуйкіна проти України" № 28924/04 від 13.01.2011р.).

Представник позивача та прокурор позовні вимоги підтримують, просять суд позов задоволити, свої обґрунтування виклали у позовній заяві, при цьому вказуючи на: порушення відповідачем земельного законодавства щодо використання земельної ділянки комунальної власності без правовстановлюючих документів, що призвело до ненадходження до міського бюджету 92 934,30 грн.

Представник відповідача проти позову заперечує з підстав викладених у відзиві на позов (вх.№1572/18 від 30.01.18), вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, при цьому вказує вказує на те, що: у кадастровій карті, яка є відкритою для загального доступу відомості про земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 та її державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі - відсутні; земельна ділянка не є сформованою та не може бути об'єктом цивільних прав; акт обстеження НОМЕР_2 від 13 січня 2017 року складений без участі відповідача; при розрахунку заявленої суми дпозивачем використано лист відділу держгеокадастру в м. Івано-Франківську від 23.03.2017 року, в якому зазначено тільки орієнтовний розмір нормативної грошової оцінки за 2014-2016 та 2017 роки; розрахунок не відповідає національному стандарту ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів»; заявлена позивачем вимога про сплату грошових коштів за межами строку позовної давності. З огляду на вказані вище обставини відповідач просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

У відповіді на відзив відповідача (вх.№2617/18 від 15.02.18) прокурор спростовує твердження відповідача, вказуючи наступне: земельна ділянка є сформованою з присвоєнням кадастрового номеру НОМЕР_1; відомості знаходяться у відкритій кадастровій карті у архівному розділі; зазначений кадастровий номер земельної ділянки зазначався відповідачем при укладенні договору купівлі-продажу нежитлових приміщень між ТзОВ «СОТА» та ФОП Мостовим А.М. Що стосується твердження відповідача, що земельна ділянка є не огородженою, а приміщення вказані позивачем займають меншу площу (0,02253 га), ніж сама земельна ділянка (0,0812 га), позивач наголошує на тому, що для вирішення даної справи вказаний факт не має жодного значення. Позицію відповідача про застосування терміну позовної давності позивач вважає необґрунтованою, вказує, що строк позовної давності слід обраховувати з моменту складання комісією з визначення збитків власнику землі при виконавчому комітеті Івано-Франківської міської ради акту визначення збитків визначення збитків власнику землі від 04.05.2017 року, який затверджений рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №389 від 19.06.2017 року. Розглянувши матеріали справи, заслухавши присутніх в засіданні суду представників сторін та прокурора, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Як вбачається із позовної заяви, 23.07.2011 року між ТОВ «СОТА» та фізичною особою-підприємцем Мостовим А.М укладено договір купівлі-продажу приміщення гаражів та столярного цеху за адресою АДРЕСА_3, предмет договору знаходиться на земельній ділянці площею 0,0812 га, кадастровий номер НОМЕР_1. Зазначений договір нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Глущенко І.В. Договір купілі - продажу внесено до Державного реєстру правочинів, про що свідчить витяг з Державного реєстру правочинів №10049047. 26.12.2016 року Департаментом комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради на адресу відповідача направлено повідомлення про те, що відповідно до ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування» , Положення про Департамент комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради від 22.12.2015 року №42-2, Положення про здійснення самоврядного контролю за користуванням та охороною земель у м. Івано-Франківську, затвердженого рішенням Івано-Франківської міської ради від 28.08.2014 року №1508-47, з 10.01.2017 року по 20.01.2017 року буде проведено обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 на предмет дотримання вимог земельного законодавства з проханням підготувати та надати сектору виконавчого комітету правовстановлюючі документи, інформацію про плату за користування, документацію із землеустрою тощо. Докази отримання повідомлення відповідачем в матеріалах справи відсутні. 13.01.2017 року за результатами перевірки дотримання вимог земельного законодавства інспектором з самоврядного контролю за використанням охороною земель управління самоврядного контролю Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради проведено обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 на предмет дотримання вимог земельного законодавства, про що складено акт обстеження. В акті зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 використовується без правовстановлюючих документів (копія акту знаходиться в матеріалах справи). Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 19.06.2017 року затверджено акти про визначення збитків власнику землі (від 04.05.2017 року сума неодержаного територіальною громадою м. Івано-Франківська доходу визначається збитками, які нанесені міській раді за час фактичного використання земельної ділянки гр. Мостовим А.М. за адресою: АДРЕСА_3 та становить 92 934,30 грн.). 22.06.2017 року на адресу Мостового А.М. виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради №789/01-15/18-в направлено повідомлення з пропозицією у 10-денний термін відшкодувати власнику земельної ділянки збитки, понесені останнім за використання земельної ділянки на вул. АДРЕСА_3 без правовстановлюючих документів. Заходи по стягненню збитків в судовому порядку Івано-Франківською міською радою не вживались. Беручи до уваги викладене вище суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Як роз'яснено п.3.8 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №6 (із змінами і доповненнями) "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність житловий будинок, будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди повинні брати до уваги положення статті 22 ЦК України та частини другої статті 224 ГК України. Для застосування такого заходу відповідальності слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

Статтею 79 Земельного кодексу України визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності: шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Статтею 1 Закону України про «Державний земельний кадастр» визначено що: державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами: державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера; кадастрова карта (план) - графічне зображення, що містить відомості про об'єкти Державного земельного кадастру; кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування: Відповідно до ст.177 Цивільного Кодексу України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Згідно з ч.1 ст. 178 Цивільного кодексу України, об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи. В той же час, згідно даних кадастрової карти, яка є відкритою для загального доступу за посиланням http://map.land.gov.ua/kadastr-karta, відомості про земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 та її державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі - відсутні (роздруківка з відомостями додається). Таким чином, земельна ділянка на яку посилається позивач є несформованою, та не може бути об'єктом цивільних прав. Разом з тим, з долученого до позову копії акту обстеження НОМЕР_2 від 13 січня 2017 року, вбачається що акт укладений без участі відповідача. В даному акті вказано, що ділянка не огороджена. Також в акті з посиланням на дані технічного паспорту зазначено площу належних позивачу гаражів і столярного цеху - 150,8 кв.м. та 74,5 кв.м., що разом становить 225,3 кв.м., а відповідно ці приміщення займають ділянку площею 0,02253 га., а не 0,0812га. як зазначено позивачем. Щодо розрахунку суд зазначає наступне. При розрахунку суми до стягнення позивачем взято за основу лист відділу держгеокадастру в м. Івано-Франківсьу від 23.03.2017 року, в якому зазначено орієнтовний, а не фактичний розмір нормативної грошової оцінки за 2014-2016 та 2017 роки. Таким чином, слід зробити висновок, що розрахунок проведений позивачем не на основі фактичних даних, а тому є тільки припущенням. Більше того, розрахунок не відповідає національному стандарту ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів». Згідно п. 1.1 якого, стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи (далі - документи) - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності: - органів державної влади України, органів місцевого самоврядування: -підприємств, установ, організацій та їх об'єднань усіх форм власності (далі - організацій). Згідно п. 4.4 даного стандарту, документи, що їх складають в організації повинні мати такі обов'язкові реквізити: дата (11), реєстраційний індекс документа (12). Відповідно до п. 5.11 вказаного стандарту, дата документа - це дата його підписання, затвердження, прийняття, зареєстрування, яку оформлюють цифровим способом. За таких обставин, розрахунок є неналежним та недопустимим доказом. Більше того, відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст. 256 -257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.253-255 Цивільного кодексу України. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Таким чином, позивачем заявлені вимоги про сплату грошових коштів за межами строку позовної давності, оскільки позов по даній справі подано в грудні 2017 року, а кошти, які заявлені до стягнення позивачем розраховано за період з 04.05.2014 року. Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Згідно ч.1,3 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст.76,77,78,79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Таким чином, доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що позивачем зроблено не було. Доводи позивача судом до уваги не приймаються, оскільки є такими, що повністю спростовуються матеріалами справи та поданими доказами. За таких обставин, позовні вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. З огляду на фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову. Враховуючи приписи ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати залишити за Івано-Франківською місцевою прокуратурою.

Керуючись ст.1 Закону України про «Державний земельний кадастр», стст.79,256-257,261 Господарського кодексу України, стст.177-178 Цивільного кодексу України, стст.73-74,76-79,129,238,240 Господарського процесуального кодексу України

ВИРІШИВ:

в позові відмовити.

Судові витрати залишити за Івано-Франківською місцевою прокуратурою.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повне рішення складено 19.03.2018

Суддя Булка В.І.