ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2018 р. Справа № 917/1854/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Гребенюк Н. В. , суддя Пелипенко Н.М.

секретар судового засідання Кохан Ю.В.

за участю представників:

позивача не зявився

відповідача ОСОБА_1, дов.б/н від 01.03.2018 (у справі)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Мілео (вх.113П/3-9) на рішення господарського суду Полтавської області від 14.12.2017 по справі № 917/1854/17 (суддя Пушко І.І., повний текст рішення складено 15.12.2017)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Шоколадна компанія Мир, м.Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Мілео, м.Гадяч Полтавської області

про стягнення 937 247,21 грн,

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ Шоколадна компанія Мир, позивач по справі, звернувся до господарського суду Полтавської області з позовною заявою, та після її зміни, яка була прийнята судом першої інстанції, просив стягнути з ТОВ Торгів дім Мілео заборгованість в сумі 937247,21 грн попередньої оплати за товар за договором поставки №25/01/2017 від 25.01.2017.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 14.12.2017 у справі №917/1854/17 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ Торговий дім Мілео на користь ТОВ Шоколадна компанія Мир передоплати за товар у розмірі 937247,21 грн, 14058,71 грн, витрат по сплаті судового збору.

Відповідач, ТОВ Торговий дім Мілео з вказаним рішенням не погодився, надав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Полтавської області від 14.12.2017 скасувати повністю та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. При цьому, відповідач зазначив, що на його думку рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, містить в собі необґрунтовані субєктивні та безпідставні висновки.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 09.01.2018 апеляційну скаргу ТОВ Торговий дім Мілео на рішення господарського суду Полтавської області від 14.12.2017 у справі №917/1854/17 залишено без руху на тій підставі, що заявником апеляційної скарги до апеляційної скарги не надано докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду.

02.02.2018 системою автоматизованого розподілу апеляційних скарг (справ) між суддями для розгляду справи №917/1854/17 повотрно визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Істоміна О.А.; суддя Гребенюк Н.В.; суддя Пелипенко Н.М.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02.02.2018 у справі №917/1854/17 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та надано позивачу строк до 19.02.2018 для надання відзиву на апеляційну скаргу та доказів надсилання (надання) копії цього відзиву та доданих до нього документів відповідачу.

Представник позивача 19.02.2018 засобами поштового звязку направив до Харківського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому не погоджується з доводами, викладеними в апеляційній скарзі, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 19.02.2018 апеляційну скаргу призначено до розгляду на 01.03.2018.

28.02.2018 року від позивача ТОВ Шоколадна фабрика Мир через канцелярію суду надійшло клопотання (вх.№1962), в якому просить відкласти розгляд справи, в звязку з неотриманням документів по справі і відсутністю можливості надання відзиву на апеляційну скаргу.

01.03.2018 ухвалою Харківського апеляційного господарського суду розгляд справи було відкладено на 13.03.2018.

12.03.2018 на адресу Харківського апеляційного господарського суду знову надійшло клопотання від позивача ТОВ «Шоколадна компанія «Мир», в звязку із занятістю представника позивача в іншому судовому процесі.

Розглянувши вказане клопотання, суд приходить до висновку про відмову в його задоволенні, оскільки відрядження представника або його зайнятість в іншому судовому процесі не позбавляє позивача можливості направити у судове засідання іншого представника, уповноваживши його відповідною довіреністю, як не перешкоджає направити документи в обґрунтування своєї позиції поштою. Крім того, судом вже задовольнялося клопотання позивача про відкладення розгляду справи. Відкладення ж розгляду справи у даному судовому засіданні є неможливим через обмеженість процесуальних строків вирішення спору.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням частини першої та пункту 1 частини третьої статті 202 Господарського процесуального кодексу України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату та місце розгляду справи, явка у судове засідання 13.03.2018 не визнавалася обовязковою, а в матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог частин першої, другої та пятої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши та проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи, розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

25.01.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Мілео" (постачальник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Шоколадна компанія Мир" (покупець, позивач) був укладений договір поставки №25/01/2017, в редакції узгодженій за протоколом розбіжностей від тієї ж дати, за умовами якого постачальник зобов'язується у встановлений договором строк поставити та передати товар (продукти харчування) у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його в порядку та на умовах цього договору.

09.07.2017 сторони по справі уклали додаток до договору у вигляді Специфікації №1, відповідно до якої погодили умови поставки товару в кількості та асортименті, а саме: 20000 кг сироватки молочної підсирної демінералізованої сухої вартістю 524160,00 грн та 20000 кг сухого молока 1,5% жирності вартістю 1195200,00 грн (загальна вартість товару становить 1 719 360,00 грн).

Строк поставки товару на умовах 100% оплати сторони також визначили у пункті 3 специфікації №1 - до 25.10.2017, яка має бути перерахована на розрахунковий рахунок постачальника до 24.10.2017 на підставі наданих постачальником рахунків.

Позивач взяті на себе зобовязання за договором виконав і протягом погодженого сторонами у специфікації строку здійснив попередню оплату вартості товару на загальну суму 1780962,40 грн, на підтвердження чого надав відповідні платіжні доручення: № від 14.07.2017, № НОМЕР_1 від 17.07.2017, № НОМЕР_2 від 26.07.2017, № від 31.07.2017, № від 11.08.2017.

Користуючись правом досудового врегулювання господарських спорів, позивач звернувся до відповідача 26.10.2017 з листом про відмову від непоставленого товару (передбаченого специфікацією №1) та вимогою про повернення перерахованих у якості передоплати грошових коштів у розмірі 937247,21 грн. Однак, відповідач вимоги позивача залишив без реагування, грошові кошти не повернув, що стало причиною звернення підприємства позивача до господарського суду за захистом своїх прав.

Господарський суд, задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, зазначив, що матеріалами справи підтверджується той факт, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, здійснивши попередню оплату за товар згідно договору, тоді як відповідач товар не поставив і коштів не повернув. За таких обставин у суду першої інстанції були підстави для стягнення суми передоплати за товар у розмірі 937247,21 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Згідно приписів статей 627 та 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтями 525, 526, 629 Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції та підтверджується в ході апеляційного розгляду справи, правовідносини сторін врегульовано договором №25/01/2017 від 25.01.2017, який за своєю правовою природою є договором поставки та є підставою для виникнення у сторін господарських зобов'язань відповідно до положень статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга статті 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За умовами укладеного між сторонами договору постачальник (відповідач у справі) зобовязався поставляти та передавати у власність покупця (позивача у справі) визначений цим договором товар, а покупець в свою чергу зобовязався приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату (пункт 1.1. договору).

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу приписів статей 691, 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч. 3 ст. 538 ЦК України у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Внаслідок порушення відповідачем умов договору позивач відмовився від непоставленого товару та отримав право вимагати повернення попередньої оплати в порядку ч. 2. ст. 693 ЦК України

Відповідно до ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч. 2 ст. 693 ЦК України).

Матеріали справи містять відповідні платіжні доручення і відтиск печатки підприємства позивача є свідченням участі такого підприємства, як юридичної особи, у здійсненні певної господарської операції, в даному випадку 100% оплати продукції за спірним договором поставки.

Проте, на час розгляду справи відповідач суму попередньої оплати товару не повернув.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до положень частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції, зокрема, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, у сукупності оцінивши надані сторонами докази, вважає що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заявлених позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача передоплати за товар у сумі 937247,21 грн.

Стосовно доводів відповідача, наведених у апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає.

Так, заявник апеляційної скарги посилається на те, що подана позивачем позовна заява про зміну підстав позовних вимог від 14.12.2017 не відповідає вимогам статті 57 ГПК України, в редакції яка була чинна на момент її подання і на думку відповідача її мало б бути повернуто позивачу без розгляду. Крім того, відповідач зазначає, що у нього не було достатньо часу для ознайомлення із змістом заяви про зміну позовних вимог, чим було порушено його права.

Проте, матеріали справи містять докази, що копія заяви позивача про зміну предмету і підстав позову та додані до них документи були надані відповідачу завчасно. Твердження заявника апеляційної скарги про сумніви в частині справжності підписів посадових осіб ТОВ «ТД «Мілео» не можуть взятись судом до уваги, оскільки є лише припущенням, клопотань стосовно проведення відповідної експертизи з метою встановлення справжності підпису відповідач не заявляв ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції. Наявні в матеріалах документи з боку відповідача підписані директором ТОВ «ТД «Мілео» - ОСОБА_2 Крім того, підписання всіх документів супроводжувалося як скріпленням підписів представників сторін, так і печатками юридичних осіб.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про відсутність належним чином оформлених заявок на поставку товару на суму, спростовуються тим, що між тими ж сторонами була підписана специфікація №1 від 09.07.2017, яка є додатком до основного договору №25/01/2017 від 25.01.2017 і в якій сторони погодили конкретні умови поставки: товар, обсяг, вартість, порядок та місце поставки, умови оплати.

Відповідно до пункту 13.2 спірного договору - всі додатки, додаткові угоди до договору підписані сторонами та скріплені печаткам є його невідємною частиною.

Згідно частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на те, що доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції, яке у повному обсязі відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Мілео» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 14.12.2017 у справі №917/1854/17 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19.03.2018

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Пелипенко Н.М.