РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.03.2018Справа № 910/979/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Приватного акціонерного товариства «Будівельно-виробничий комплекс «Маяк»

до Публічного акціонерного товариства «Завод «Маяк»

про стягнення заборгованості в розмірі 464 571,99 грн.

Представники сторін:

від позивача: Старчук Є.В., ордер серія КВ № 307340;

від відповідача: Пархоменко С.Є., довіреність б/н від 01.02.2018.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Будівельно-виробничий комплекс «Маяк» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Публічного акціонерного товариства «Завод «Маяк» про стягнення заборгованості в розмірі 464 571,99 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за Договором безпроцентної поворотної фінансової допомоги № 14/03/13-ФП від 14.03.2013, в частині повернення отриманої позики.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, поставлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.02.2018.

У судове засідання 26.02.2018 представник позивача з'явився.

Представник відповідача не з'явився, попередньо подавши через відділ діловодства суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Із змісту ч. 2 ст. 183 ГПК України вбачається, що суд відкладає підготовче засідання в межах визначеного цим Кодексом строку підготовчого провадження у випадках: 1) визначених частиною другою статті 202 цього Кодексу; 2) залучення до участі або вступу у справу третьої особи, заміни неналежного відповідача, залучення співвідповідача; 3) в інших випадках, коли питання, визначені частиною другою статті 182 цього Кодексу, не можуть бути розглянуті у даному підготовчому засіданні.

Так, згідно ч. 2 ст. 202 ГПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого нема відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

У разі відкладення підготовчого засідання або оголошення перерви підготовче засідання продовжується зі стадії, на якій засідання було відкладене або у ньому була оголошена перерва (ч. 7 ст. 183 ГПК України).

Оскільки обставини наведені представником відповідача у поданому клопотанні про відкладення розгляду справи визнані судом поважними, враховуючи відсутність заперечень позивача щодо відкладення підготовчого засідання та приписи процесуального законодавства, судом постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 19.03.2018.

26.02.2018, судом в порядку статей 120-121 ГПК України, повідомлено відповідача про відкладення підготовчого засідання.

У судове засідання 19.03.2018 представники сторін з'явились.

У підготовчому засіданні, призначеному на 19.03.2018, суд вчинив всі дії, визначені частиною другою статті 182 ГПК України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Частиною 6 статті 183 ГПК України передбачено, що якщо під час підготовчого судового засідання вирішені питання, зазначені у частині другій статті 182 цього Кодексу, за письмовою згодою всіх учасників справи, розгляд справи по суті може бути розпочатий у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Учасники справи у підготовчому засіданні 19.03.2018 надали письмову згоду на розгляд справи по суті у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Зважаючи на наведене, за результатами підготовчого засідання, призначеного на 19.03.2018, судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 19.03.2018 судом розпочато розгляд справи по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог не заперечував.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 19.03.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

14 березня 2013 року між Приватним акціонерним товариством «Будівельно-виробничий комплекс «Маяк» (далі - позивач, позикодавець) та Публічним акціонерним товариством «Завод «Маяк» (далі - відповідач, позичальник) укладено Договір безпроцентної поворотної фінансової допомоги № 14/03/13-ФП (далі - Договір) за умовами якого позикодавець надає позичальнику грошові кошти як безпроцентну поворотну фінансову допомогу (далі - позика) в розмірі, установленому Договором, а позичальник зобов'язується повернути їх позикодавцю згідно умов цього Договору.

Пунктами 2.1 та 2.2 Договору визначено, що сума позики за Договором становить 1 000 000 грн. За цим Договором проценти не нараховуються та не сплачуються.

У відповідності до п. 3.1 Договору позикодавець перераховує суму позики в безготівковому порядку на поточний рахунок позичальника.

За умовами п. 4.1 Договору строк повернення позики становить до 31.05.2013 включно.

Згідно з пунктами 5.1-5.3 Договору позичальник зобов'язаний повернути суму позики (або неповернену її частину в разі дострокового погашення частини позики) в останній день строку, встановленого в п. 4.1 цього Договору. Сума позики підлягає поверненню шляхом її перерахування на поточний рахунок позикодавця. Днем повернення позики (її частини) вважається день зарахування суми позики (її частини) на поточний рахунок позикодавця.

Цей Договір набуває чинності з моменту надання позикодавцем суми позики позичальнику та діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань за Договором (п. 7.1 Договору).

Відповідно до п. 7.2 Договору строк повернення позики, установлений в п. 4.1, може бути продовжено за погодженням сторін, що оформлюється додатковою угодою до Договору.

Як зазначає позивач, на виконання п. 3.1 Договору, Приватне акціонерне товариство «Будівельно-виробничий комплекс «Маяк» перерахувало Публічному акціонерному товариству «Завод «Маяк» 1 000 000 грн., на підтвердження чого, позивачем надано платіжне доручення № 352 від 15.03.2013 на суму 1 000 000 грн., однак, відповідач порушив порядок повернення позики і здійснив лише часткове повернення позики, а саме: 100 000 грн. - 23.07.2015, 400 000 грн. - 04.12.2015, 100 000 грн. - 08.12.2015 та 100 000 грн. - 14.12.2015.

Приватне акціонерне товариством «Будівельно-виробничий комплекс «Маяк» звернулось до Публічного акціонерного товариства «Завод «Маяк» з Претензією № 31 від 17.11.2015, у якій вимагало здійснити повернення позики.

Публічне акціонерне товариство «Завод «Маяк» у відповідь на вказану Претензію надало Відповідь вих. № 2051/410 від 24.11.2015 у якій, у зв'язку з особливими обставинами, просило відтермінувати повернення позики до 01.12.2015.

Проте, як зазначає позивач, станом на момент подачі позовної заяви, за відповідачем обліковується заборгованість з повернення позики у розмірі 300 000 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання в силу вимог ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором позики.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як встановлено судом, позикодавцем було надано позичальнику позику у сумі 1 000 000 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 352 від 15.03.2013 на суму 1 000 000 грн., наявною в матеріалах справи.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За умовами п. 4.1 Договору строк повернення позики становить до 31.05.2013 включно.

Як вбачається з матеріалів справи, Приватне акціонерне товариством «Будівельно-виробничий комплекс «Маяк» звернулось до Публічного акціонерного товариства «Завод «Маяк» з Претензією № 31 від 17.11.2015, у якій вимагало здійснити повернення позики.

Публічне акціонерне товариство «Завод «Маяк» в свою чергу, у відповідь на вказану Претензію надало Відповідь вих. № 2051/410 від 24.11.2015 у якій, у зв'язку з особливими обставинами, просило відтермінувати повернення позики до 01.12.2015.

Відповідно до п. 7.2 Договору строк повернення позики, установлений в п. 4.1, може бути продовжено за погодженням сторін, що оформлюється додатковою угодою до Договору.

Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Однак, доказів на підтвердження укладення між сторонами додаткової угоди, якою б сторони продовжили строк повернення позики, сторони суду не надали.

Згідно з ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом, відповідачем частково повернуто позику у розмірі 700 000 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень № 3986 від 08.12.2015 на суму 100 000 грн., № 3434 від 04.12.2015 на суму 400 000 грн., № 4100 від 14.12.2015 на суму 100 000 грн. та № 1773 від 23.07.2015 на суму 100 000 грн.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт надання позивачем відповідачу позики та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасного та повного повернення позики підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 300 000 грн.

Крім основної суми заборгованості позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 62 622,95 грн. пені, 3 % річних в розмірі 18 789,04 грн. та 83 160 грн. інфляційних втрат.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

При цьому, заявляючи позовні вимоги про стягнення пені, позивач посилається на умови п. 6.1 Договору, відповідно до яких, при простроченні повернення позики (або її частини) позичальник сплачує штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неповерненої суми позики за кожен день прострочення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Суд зазначає, що за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання (та одночасно вид відповідальності за неналежне виконання/невиконання зобов'язання) як пеня та механізм її нарахування встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України та частиною шостою статті 232 ГК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Судом здійснено аналіз правової природи штрафних санкцій, визначених умовами договору, з урахуванням положень законодавства щодо механізму нарахування відповідних санкцій, та встановлено, що умовами п. 6.1 Договору визначено права позикодавця у випадку порушення позичальником грошових зобов'язань на нарахування та стягнення такого виду штрафної санкції як пені.

Втім, пунктом 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року N 14 роз'яснено, що до пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За результатом перевірки наданого позивачем розрахунку пені, суд дійшов висновку, що він здійснений позивачем невірно, оскільки позивачем невірно визначено періоди нарахування з урахуванням встановленого у Договорі строку повернення фінансової допомоги, а також поза межами строку, визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України.

Відтак, здійснивши власний розрахунок пені, з урахуванням строку повернення фінансової допомоги, ч. 6 ст. 232 ГК України та заявленого позивачем періоду у межах якого позивачем здійснено нарахування пені, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимоги про стягнення пені.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За результатом перевірки наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат та 3% річних, судом встановлено, що він є арифметично вірним, а відтак стягненню з відповідача підлягають 3% річних в розмірі 18 789,04 грн. та інфляційні втрати в розмірі 83 160 грн.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Завод «Маяк» (04073, м. Київ, пр.-т Московський, будинок 8; ідентифікаційний код: 14307423) на користь Приватного акціонерного товариства «Будівельно-виробничий комплекс «Маяк» (04073, м. Київ, вул. Сирецька, будинок 9; ідентифікаційний код: 25385857) заборгованість в розмірі 300000 (триста тисяч) грн. 00 коп., 3 % річних в розмірі 18789 (вісімнадцять тисяч сімсот вісімдесят дев'ять) грн. 04 коп., інфляційні втрати в розмірі 83160 (вісімдесят три тисячі сто шістдесят) грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі у розмірі 6029 (шість тисяч двадцять дев'ять) грн. 23 коп.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 20.03.2018

Суддя О.А. Грєхова