ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2018 р. Справа № 909/739/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1,

секретар судового засідання Іванець М.Я.,

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 підприємства «Роса-ІФ» від 27.11.2017

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 06.09.2017 (суддя Неверовська Л.М., повне рішення складено 07.09.2017)

у справі № 909/739/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Пері Україна», м.Бровари

до відповідача ОСОБА_2 підприємства «Роса-ІФ», м.Івано-Франківськ

про стягнення 682234,44 грн.,

представники:

- від позивача не зявився,

- від відповідача ОСОБА_3

31.07.2015 до Господарського суду Івано-Франківської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі ТзОВ) «Пері Україна» про стягнення з ОСОБА_2 підприємства (надалі ПП) «Роса-ІФ» 121206,20 грн. боргу з оплати послуг оренди, 29598,57 грн. пені, 17678,74 грн. інфляційних втрат, 3159,28 грн. 3% річних, а також 510591,65 грн. вартості неповернутого обладнання за договором оперативної оренди обладнання №СО-160006944 від 16.03.2016 (а.с. 3-7).

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 06.09.2017 у даній справі (а.с. 139-144) вказаний позов задоволено повністю.

Ухвалюючи рішення, місцевий господарський суд встановив, що між сторонами у даній справі було укладено договір оперативної оренди за яким позивач передав відповідачу в оренду обумовлене в договорі обладнання. Однак, вказане обладнання відповідач у визначений строк не повернув та не оплатив вартості оренди обладнання, у звязку з чим суд дійшов висновку про те, що станом на день розгляду справи, із врахуванням сплаченого гарантійного платежу, заборгованість відповідача перед позивачем становить 121206,20 грн. (із врахуванням ПДВ). З огляду на наведене, суд, також, визнав обґрунтованими вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Стосовно вимоги про стягнення вартості неповернутого обладнання, місцевим господарським судом було враховано той факт, що в період дії договору відповідач здав на склад орендодавця частину обладнання, вартість якого становить 133792,85 грн. (із врахуванням ПДВ), у звязку з чим неповернутим лишилося обладнання на суму 510591,65 грн. (із врахуванням ПДВ).

Не погодившись із ухваленим рішенням, ПП «Роса-ІФ» оскаржило його в апеляційному порядку, посилаючись на те, що:

1) суд першої інстанції помилково встановив вартість переданого в оренду обладнання та частково поверненого обладнання: на підставі акта прийому-передачі №8803 від 17.03.2016 відповідачу було передано обладнання вартістю 523140,08 грн. (без ПДВ), а не 644384,50 грн. (з ПДВ), як зазначено судом; на підставі акта прийому-передачі №9638 від 05.05.2016 відповідач повернув позивачу обладнання вартістю 111494,04 грн. (без ПДВ), а не 133792,85 грн. (з ПДВ), як зазначено судом;

2) суд першої інстанції не врахував того, що відповідно до п.7.3 договору, сума до відшкодування вартості неповерненого обладнання визначається наступним чином: вартість одиниці обладнання за актом приймання-передачі в оренду * 0,65 = сума відшкодування.

З врахуванням вищенаведеного скаржник вважає, що вартість неповернутого обладнання становить 267569,93 грн., а не 510591,65 грн., як встановлено судом першої інстанції, у звязку з чим просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення 243021,72 грн. вартості неповернутого обладнання. Судове рішення в іншій частині скаржник вважає законним та обґрунтованим.

ТзОВ «Пері Україна» подало до суду відзив на апеляційну скаргу в якому заперечило доводи та вимоги апеляційної скарги, просило відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Стосовно доводів скаржника зазначило, зокрема, що:

1) в силу положень ст.623, 759, 799 ЦК України та ст. 225, 285 ГК України, вартість неповернутого обладнання відповідач зобовязаний відшкодувати позивачу у повному обсязі;

2) твердження скаржника про те, що вартість майна, повернення якого вимагається, повинна визначатися без врахування ПДВ суперечить нормам ст. 185, 187, 188 Податкового кодексу України.

Окрім відзиву на апеляційну скаргу, ТзОВ «Пері Україна» двічі подало до суду клопотання про закриття апеляційного провадження у даній справі. Вказане клопотання мотивоване тим, що на думку позивача, при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ПП «Роса-ІФ», Львівський апеляційний господарський суд безпідставно поновив скаржнику пропущений строк на апеляційне оскарження.

Відповідно до ст.264 ГПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо: 1) після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги; 2) після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 3) після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обовязки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обовязки такої особи не вирішувалося.

Вказаний перелік підстав є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, а тому покликання позивача на ст.11 ГПК України є безпідставним.

Окрім цього, колегія суддів наголошує на тому, що при вирішенні питання про поновлення скаржнику процесуального строку на подання апеляційної скарги, нею було враховано, що ГПК України не пов'язує право суду відновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. В статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права». Позиція ЄСПЛ засвідчує, що основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинно чинитися правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

Позивачем не було забезпечено явку свого представника в судове засідання 26.02.2018, водночас, з матеріалів справи вбачається, що він належним чином був повідомлений про час та дату засідання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення та розпискою про ознайомлення із часом судового засідання 26.02.2018.

Зважаючи на вищенаведене та те, що в матеріалах даної справи достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, а також враховуючи завершення процесуального строку на розгляд апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що розгляд апеляційної скарги у даній справі можливо здійснити без представника позивача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне:

З матеріалів справи вбачається, що 16.03.2016 між ТзОВ «Пері Україна» (орендодавцем) та ПП «Роса-ІФ» (орендарем) було укладено договір №СО-160006944 оперативної оренди обладнання (а.с. 18-23), відповідно до якого орендодавець зобовязався надати орендарю у тимчасове оплатне користування (оренду) обладнання будівельну опалубку PERI (в т.ч. окремі елементи опалубки, спеціалізовану тару для її транспортування), асортимент, кількість і вартість якого вказуються в актах прийому-передачі, що є невідємною частиною цього договору (п.1.1). Вказане обладнання надається в оренду для використання орендарем на будівельному майданчику за адресою: 76010, м. Івано-Франківськ, вул. Бельведерська, 58 (п.1.2).

Пунктом 3.1 договору передбачено, що договір набирає чинності та вважається укладеним з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами зобовязань за цим договором.

Згідно п. 2.3 договору, обладнання, що передається в оренду за цим договором, є власністю орендодавця і належить до його основних фондів. Протягом всього часу дії оренди право власності на обладнання зберігається за орендодавцем. Орендар не має права використовувати обладнання в якості застави, гарантій під банківські кредити або зобовязання перед третім особами, продавати та/або передавати в користування та/або суборенду третім особам, відчужувати будь-яким іншим способом, без письмової згоди орендодавця передавати свої права і обовязки за цим Договором.

У додатку №1 (специфікації) до договору №СО-160006944 оперативної оренди обладнання від 16.03.2016 (а.с. 24-36), сторони погодили вартість оренди обладнання за один календарний день.

На виконання п.9.1 та 9.2 договору, якими передбачено, що виконання зобовязань орендарем за договором забезпечується гарантійним платежем, який вноситься орендарем у грошовій сумі в розмірі 20000 грн. (8%) від вартості обладнання, яке передається в оренду, 16.03.2016 ПП «Роса-ІФ» перерахувало на банківський рахунок ТзОВ «Пері Україна» 20000,00 грн. гарантійного платежу (з ПДВ) (а.с. 74-76).

В подальшому, ТзОВ «Пері Україна» передало, а ПП «Роса-ІФ» отримало обладнання, про що сторонами було підписано акт прийому-передачі №8803 від 17.03.2016 (а.с. 37-39), відповідно до якого відповідачу в користування передано обладнання вартістю 523140,08 грн. (без ПДВ).

В період з березня по вересень 2016 року сторони підписали в двохсторонньому порядку акти виконаних робіт на загальну суму 141206,20 грн. (з ПДВ) (а.с. 41-67): №30004468 від 31.03.2016 на суму 12657,06 грн. (з ПДВ); №30004615 від 30.04.2016 року на суму 25314,12 грн. (з ПДВ); №30004774 від 31.05.2016 на суму 21470,62 грн. (з ПДВ); №30004943 від 30.06.2016 на суму 20106 грн. (з ПДВ); №30005154 від 31.07.2016 на суму 20776,20 грн. (з ПДВ); №30005355 від 31.08.2016 на суму 20776,20 грн. (з ПДВ); №30005557 від 30.09.2016 на суму 20106 грн. (з ПДВ).

З матеріалів справи вбачається, що в період дії договору ПП «Роса-ІФ» повернуло (здало на склад орендодавця) частину обладнання, про що сторонами договору складено акт прийому-передачі №9638 від 05.05.2016 (а.с. 89-90), відповідно до якого вартість повернутого обладнання становить 111494,04 грн. (без ПДВ).

В порушення взятих договірних зобовязань, ПП «Роса-ІФ» не здійснювало орендну плату по договору №СО-160006944 від 16.03.2016.

У звязку з цим, ТзОВ «Пері Україна» надіслало на адресу ПП «Роса-ІФ» повідомлення №3567/1 від 23.09.2016 про розірвання договору оперативної оренди обладнання (а.с. 68-73). Відповідно до зазначеного повідомлення останнім днем дії договору є 30.09.2016, також у повідомленні зазначено вимогу щодо повернення обладнання орендодавцю 30.09.2016.

Однак, ПП «Роса-ІФ» не повернуло у визначений строк обладнання по договору та не здійснило оплати орендних платежів.

22.06.2017 ТзОВ «Пері Україна» повідомило ПП «Роса-ІФ» про зарахування гарантійного внеску в рахунок орендної плати (а.с. 77-81).

10.07.2017 ТзОВ «Пері Україна» направило на адресу ПП «Роса-ІФ» вимогу №258 від 06.07.2017 (а.с. 82-88) про негайне погашення заборгованості з орендної плати в розмірі 121206,20 грн. та про відшкодування вартості неповернутого обладнання в розмірі 510591,65 грн. Однак вказана вимога залишена без відповіді та задоволення.

У звязку з вищенаведеним ТзОВ «Пері Україна» звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області із позовом про стягнення з ПП «Роса-ІФ» 121206,20 грн. заборгованості з орендної плати, 29598,57 грн. пені, 17678,74 грн. інфляційних втрат, 3159,28 грн. 3% річних, а також 510591,65 грн. вартості неповернутого обладнання

Згідно ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно п.4.1.1 договору розмір орендної плати (без ПДВ) за одиницю обладнання за один календарний день зазначається сторонами в додатках до цього договору. Відповідно до п.4.2.1. договору, орендна плата в грошовому вираженні щомісячно розраховується (із можливістю врахування індексації) орендодавцем на підставі фактично наданого в оренду обладнання (згідно актів прийому-передачі обладнання) за фактичну (п.3.2) кількість днів знаходження обладнання в оренді.

Пунктом 4.2.2. договору встановлено, що орендар сплачує орендну плату щомісячно протягом 30 календарних днів з дня закінчення оплачуваного (за який нарахована орендна плата) місяця.

Відповідно до ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як було зазначено вище, матеріалами справи підтверджується факт перебування у користуванні відповідача обумовленого договором обладнання в період з березня по вересень 2016 року. Вартість цього користування зафіксована у двосторонніх актах на загальну суму 141206,20 грн. (з ПДВ).

При цьому, обома сторонами визнається той факт, що відповідач не здійснював орендної плати.

Пунктом 3.4.1. договору передбачено, що дострокове розірвання договору в односторонньому порядку можливе на вимогу орендодавця, якщо орендар порушив умови п.4.2.2. договору. Відповідно до п. 3.5. договору, про розірвання договору сторона завчасно повідомляє іншу сторону, але не пізніше, ніж за 5 робочих днів до дня його розірвання.

Керуючись положенням п.3.4.1 договору, ТзОВ «Пері Україна» повідомило ПП «Роса-ІФ» про розірвання договору оперативної оренди з 30.09.2016.

Зважаючи на розірвання договору, у ТзОВ «Пері Україна» зявилися підстави для зарахування суми гарантійного внеску, сплаченого відповідачем, в рахунок заборгованості по орендній платі.

Так, відповідно до п.9.4 договору гарантійним платежем забезпечується: відшкодування вартості неповернутого, пошкодженого (при неможливості відновлення), некомплектного або втраченого обладнання; оплата штрафних санкцій, інфляційних та/або процентів за користування грошовими коштами.

Згідно п.12.8 договору, у разі наявності станом на 30 календарний день після припинення (розірвання) цього договору іншої заборгованості орендаря ніж зазначена в п. 9.4. цього договору, орендодавець має право зарахувати гарантійний платіж в порядку передбаченому розділом 9 цього договору в рахунок погашення невиконаних (прострочених) зобов'язань.

Відповідно до п. 9.5.1 договору орендодавець в односторонньому порядку (без згоди орендаря) зараховує частину суми гарантійного платежу в розмірі вартості порушеного орендарем зобов'язання в рахунок погашення невиконаного (простроченого) зобов'язання за цим договором.

Зважаючи на наведене, позивач обґрунтовано зарахував гарантійний платіж в розмірі 20000 грн., в рахунок погашення боргу з орендної плати за березень 2016 року (акт виконаних робіт №30004468 від 31.03.2016 на суму 12657,06 грн. (з ПДВ) та в рахунок часткової оплати наданих послуг з оренди за квітень 2016 року (акт виконаних робіт №30004615 від 30.04.2016 на суму 25314,12 грн. (з ПДВ), про що відповідача було повідомлено.

Таким чином, у відповідача перед позивачем існує заборгованість з оплати оренди згідно актів виконаних робіт: №30004615 від 30.04.2016 в розмірі 17971,18 грн. (з ПДВ); №30004774 від 31.05.2016 на суму 21470,62 грн. (з ПДВ); №30004943 від 30.06.2016 на суму 20106 грн. (з ПДВ); №30005154 від 31.07.2016 на суму 20776,20 грн. (з ПДВ); №30005355 від 31.08.2016 на суму 20776,20 грн. (з ПДВ); №30005557 від 30.09.2016 на суму 20106 грн. (з ПДВ), всього на загальну суму 121206,20 грн.

Вказана сума заборгованості визнається обома сторонами та обґрунтовано визначена судом першої інстанції як така, що підлягає до стягнення з відповідача.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 2 ст. 218 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ст. 611 ЦК України).

Статтею 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.1. договору встановлено, що у разі несвоєчасної оплати орендної плати орендар сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період за який оплачується пеня, від суми і простроченого платежу за кожний день прострочення. Відповідно до п.7.9. договору строк позовної давності щодо стягнення неустойки (пені) та щодо вимог про відшкодування збитків у звязку з пошкодженням обладнання складає 3 роки. Період нарахування штрафних санкцій складає весь період прострочення зобовязань. Таким чином, сторони у договорі передбачили інший період нарахування штрафних санкцій, ніж це передбачено ч.6 ст. 232 ГК України.

Згідно вказаних умов договору позивачем здійснено розрахунок пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення виконання зобовязання щодо оплати послуг оренди, яка становить 29598,57 грн.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За прострочення відповідачем виконання умов договору, позивачем, на підставі ст. 625 ЦК України, здійснено нарахування інфляційних втрат в розмірі 17678,74 грн. та 3% річних в розмірі 3159,28 грн.

Перевіривши правильність нарахування сум пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних, місцевий господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині. В апеляційній скарзі ПП «Роса-ІФ» також погоджується із розрахунком вказаних сум та наявністю підстав для їх стягнення.

Водночас, скаржник не погоджується із рішенням місцевого господарського суду в частині стягнення вартості неповернутого обладнання. Перевіривши обставини справи в цій частині, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до п.6.1 договору, місцем передачі обладнання орендарю та повернення обладнання орендодавцю є м. Львів, вул. Зелена 238 (склад орендодавця) або інше місце, визначене сторонами додатково.

Згідно п.5.2.9. договору орендар зобовязаний повернути (здати на склад орендодавця) обладнання очищеним, належно упакованим, в справному стані із врахуванням природного зносу не пізніше дня припинення договору відповідно до п.3.3 цього договору або розірвання договору відповідно до п.3.4. цього договору.

Відповідно до п.6.2 договору передача (повернення) обладнання оформлюється документально шляхом підписання та скріплення печатками сторін акта прийому-передачі, що є невідємною частиною цього договору. Вартість наданого в оренду обладнання зазначається в актах прийому-передачі.

Пунктом 6.5. договору передбачено, що передання обладнання орендарем орендодавцю здійснюється в місці повернення у відповідності до п.6.1 цього договору, приймання обладнання орендодавцем здійснюється в день його доставки орендарем, обладнання приймається за кількістю. Згідно п.6.6. договору обладнання вважається зданим (прийнятим) за кількістю - згідно кількості вказаній в акті прийому-передачі обладнання за кількістю.

Як було зазначено вище, 17.03.2016 позивач передав відповідачу в користування обладнання загальною вартістю 523140,08 грн. (без ПДВ). 05.05.2016 відповідач повернув позивачу частину обладнання вартістю 111494,04 грн. (без ПДВ).

Обовязок відповідача повернути решту обладнання виник в нього після розірвання позивачем договору в односторонньому порядку.

Відповідно до п.7.3. договору орендар сплачує (відшкодовує) вартість обладнання у випадку неповернення у встановлений строк, пошкодження/порушення комплектності обладнання (при неможливості відновлення) протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту виставлення орендодавцем претензії та/або рахунку на оплату. Сума до відшкодування визначається наступним чином: вартість одиниці обладнання за актом приймання-передачі в оренду * 0,65 = сума до відшкодування.

Згідно п.7.4. договору підставою для відшкодування орендарем вартості неповернутого обладнання є фактичні дані актів прийому-передачі обладнання в оренду і повернення з оренди.

Здійснюючи розрахунок суми відшкодування за неповернуте обладнання в порядку п.7.4 договору, позивач виходив з того, що в актах приймання-передачі обладнання, його вартість була вказана без ПДВ, у звязку з чим, суму відшкодування було визначено вже із врахуванням ПДВ. Проте, ні позивач, ні суд першої інстанції не врахували договірних положень щодо порядку визначення суми відшкодування із врахуванням коефіцієнта 0,65.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що відповідач зобовязаний відшкодувати позивачу вартість неповернутого обладнання згідно наступного розрахунку: 644384,50 грн. (вартість отриманого обладнання з ПДВ) 133792,85 грн. (вартість повернутого обладнання з ПДВ) * 0,65 = 331884,57 грн.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

У звязку з наведеним, через неповне зясування обставин справи, рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню в частині стягнення 178707,08 грн. вартості неповерненого майна.

Судова колегія відхиляє доводи позивача про те, що вартість неповерненого обладнання повинна бути відшкодована у повному обсязі, оскільки сторони в договорі на основі вільного волевиявлення досягнули згоди з приводу порядку здійснення розрахунку вартості такого обладнання.

Статтею 285 ГК України, на яку покликається позивач, не встановлено порядку визначення вартості неповерненого орендодавцю майна. При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що ч.1 ст. 19 Конституції України встановлює диспозитивний принцип врегулювання правового порядку в Україні, а відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Стосовно доводів скаржника про недопустимість врахування податку на додану вартість при визначенні суми відшкодування за неповернене обладнання, колегія суддів зазначає наступне:

Згідно з підпунктами "а" і "б" пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів/послуг, місце постачання яких відповідно до статті 186 ПК України розташоване на митній території України.

Відповідно п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником плдатку.

Пунктом 188.1 статті 188 ПК України визначено, що база оподаткування ПДВ операцій з постачання товарів послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв'язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв'язку з компенсацією вартості товарів/послуг.

При цьому, кошти, що надходять платнику ПДВ на його банківський рахунок як відшкодування збитків за пошкоджене або знищене майно, розцінюються як компенсація вартості такого майна та відповідно включаються до бази оподаткування ПДВ і підлягають оподаткуванню ПДВ на загальних підставах з нарахуванням податкових зобов'язань з ПДВ.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 129 ГПК України, слід покласти на сторони пропорційно до задоволених вимог.

При поданні апеляційної скарги скаржник просив відстрочити сплату судового збору. Ухвалою від 26.12.2017 апеляційну скаргу було прийнято судом до свого провадження та відстрочено сплату судового збору до прийняття постанови у даній справі. Станом на 26.02.2018 від скаржника не надійшло доказів сплати судового збору.

Зважаючи на те, що строк, на який судом було відстрочено сплату судового збору закінчився, а таку сплату не здійснено, несплачену суму судового збору слід стягнути зі скаржника при прийнятті постанови.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду встановлюється ставка судового збору у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем лише в частині стягненні 243021,72 грн. вартості неповернутого обладнання, судовий збір за подання апеляційної скарги у даній справі слід визначати, відповідно до ч.4 ст.6 Закону України «Про судовий збір», виходячи з оспорюваної суми.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 282, 284 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 підприємства «Роса-ІФ» задоволити частково.

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 06.09.2017 у справі №909/739/17 скасувати в частині стягнення 178707,08 грн. вартості неповерненого обладнання та 2680,61 грн. судового збору. В цій частині в позові відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 підприємства «Роса-ІФ» (76018, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код 34083975) в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів: УДКСУ у Личаківському районі м. Львова, код отримувача: 38007620, банк отримувача: ГУДКСУ у Львівській області, МФО банку: 825014, рахунок №2006, код класифікації доходів бюджету 22030101) 1447,08 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пері Україна» (07400, Київська область, м. Бровари, вул. Об'їзна дорога, 60, ідентифікаційний код 31032954) в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів: УДКСУ у Личаківському районі м. Львова, код отримувача: 38007620, банк отримувача: ГУДКСУ у Львівській області, МФО банку: 825014, рахунок №2006, код класифікації доходів бюджету 22030101) 4020,91 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Господарському суду Івано-Франківської області видати накази на виконання даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Справу повернути в Господарський суд Івано-Франківської області.

Повний текст постанови складено 03.03.2018.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя Л.С. Данко