ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26 лютого 2018 р. Справа № 903/844/17

за позовом: Публічне акціонерне товариство Західінкомбанк

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю Спецуправління Дорсервіс

до відповідача 2: Приватного підприємства Ірома

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: ОСОБА_1

про витребування майна

Суддя Шум М.С.

секретар судового засідання Кобись Є.О.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2

від відповідачів: ОСОБА_3

від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб: н/з

від ОСОБА_1: н/з

Суть спору: Публічне акціонерне товариство Західінкомбанк звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Спецуправління Дорсервіс та Приватного підприємства Ірома, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: ОСОБА_1 про витребування від Товариства з обмеженою відповідальністю „Спецуправління Дорсервіс у власність Публічного акціонерного товариства „Західінкомбанк 18/100 добудови адміністративного приміщення /А-5/, що розташована за адресою: проспект Перемоги, 15, м. Луцьк, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 01 та витребування від Приватного підприємства „Ірома у власність Публічного акціонерного товариства „Західінкомбанк 68/100 добудови адміністративного приміщення /А-5/, що розташована за адресою: проспект Перемоги, 15, м. Луцьк, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 01.

Ухвалою суду від 06.02.2018р. розгляд справи по суті призначено на 26.02.2018р..

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив останні задоволити.

Представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити через безпідставність та необґрунтованість.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, господарський суд, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з вимогою витребування у відповідачів майна на підставі ст.387, 388 ЦК України.

Вказані статті регулюють різні випадки для захисту порушеного права власності.

Стаття 387 ЦК України, передбачає право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння.

Стаття 388 ЦК України, передбачає право власника на витребування майна від добросовісного набувача.

В абзаці 11 ст.3 позовної заяви(а.с.5) позивач наполягає на витребуванні у відповідачів приміщення, саме із чужого незаконного володіння.

В підтвердження свого права власності на спірне майно посилається на договір купівлі-продажу та акт приймання-передачі приміщення від 27.10.1999р., позивач стверджує набуття права власності відповідно до ст.128 ЦК УРСР з моменту передачі речі, вказуючи, що в силу ст.227 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення договору в даному випадку не було обовязковим. Також звертає увагу суду, що державна реєстрація права власності(на час укладання договір купівлі-продажу та акт приймання-передачі приміщення від 27.10.1999р.) визначалася Інструкцією Інструкції, затвердженої наказом Державного комітету будівництва та житлової політики України від 09.06.1998р. №121.

На думку позивача правовстановлюючим документом на приміщення добудови адміністративного приміщення у м. Луцьк, пр.Перемоги, 15 є саме договір купівлі-продажу від 27.10.1999р.

Регулювання відносин, що виникають у зв'язку із набуттям, здійсненням права власності на майно та його захистом здійснюється Конституцією України, Господарським кодексом України(далі - ГК України), Цивільним кодексом України(далі - ЦК України), іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст.397 ЦК України - володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Згідно ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Тобто витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову за допомогою якого власник захищає не тільки свої права на володіння та користування майном, а також і право на розпорядження ним, оскільки перебування майна у чужому незаконному володінні певним чином обмежує і право власника на розпорядження ним.

Однією з особливостей цього позову, як правило, є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі. За загальним правилом предметом позову є матеріально-правова вимога до відповідача про повернення майна з чужого незаконного володіння, що має відповідні підстави, які тягнуть за собою визначені законом правові наслідки.

Віндикаційний позов має місце, коли у власника зберігається право власності, але він не може його здійснювати, оскільки річ вибула із його володіння і перебуває у неправомірному (незаконному) володінні іншої особи. Тобто віндикаційний позов - це позов неволодіючого власника до незаконно володіючого невласника з метою відновлення порушеного володіння річчю шляхом вилучення її у натурі.

Крім того, при розгляді віндикаційного позову позивач повинний підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб'єктивного права на витребуване майно позивач повинен надати суду відповідні докази.

Отже, умовами задоволення такого позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння.

Доводи позивача щодо виникнення у нього права власності на підставі договору купівлі-продажу 27.10.1999р. відхиляються судом оскільки, що в силу приписів п.п.1, 2 ч.1 ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

До прийняття Закону України "Про державну реєстрацію прав на об'єкти нерухомого майна" реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснювало бюро технічної інвентаризації (БТІ) на підставі Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998р. №121, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.06.1998р. за №399/2839, а в подальшому згідно Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерством юстиції України від 07.02.2002р. №7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002р. за №157/6445.

Відповідно до Інструкції (в редакції на момент укладення Договору купівлі-продажу 27.10.1999 року) державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягали об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах і т. п.). Державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації була обов'язковою для власників, незалежно від форми власності, в т.ч. при реєстрації переходу права власності у разі укладення договорів відчуження між юридичними особами недержавної форми власності (п. п 1.3, 1.4, 1.6 Інструкції).

Таким чином, як положеннями Інструкції 1998р., так і Тимчасовим положенням 2002р., а пізніше і Законом України "Про державну реєстрацію прав на об'єкти нерухомого майна" передбачалась державна реєстрація прав на нерухоме майно, як офіційне визнання та підтвердження державою факту речового права на нерухоме майно, у зв'язку з чим посилання позивача на договір купівлі-продажу, як на підставу виникнення у нього права власності без належної реєстрації такого права у відповідності до вимог чинного на той час законодавства є неправомірним.

В матеріалах справи відсутні інші докази на підтвердження права власності на спірний обєкт нерухомості у позивача.

Разом з тим, в матеріалах справи наявна інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, згідно якої добудова адміністративного приміщення /А-5/ по пр. Перемоги, 15 у м. Луцьку, зареєстрована за:

- Приватним підприємством „Ірома в розмірі 68/100 приміщення;

- Товариством з обмеженою відповідальністю „Спецуправління Дорсервіс в розмірі 18/100 приміщення;

- ОСОБА_1 в розмір 14/100 приміщення.

В матеріалах справи відсутні докази щодо неправомірного набуття права власності відповідачами, а також відсутнє рішення суду, яким встановлена така незаконність.

Позивачем належними засобами доказування не доведено факт вибуття спірного майна з його володіння, не доведено право власності на спірне майно, наявність майна у незаконному володінні відповідачів та відсутність у відповідачів правових підстав для володіння ним.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що у своєму позові позивач чітко не визначив його підставу, обґрунтовує позов сукупністю статей, а саме: ст.321, 387, 388, 391, 392 ЦК України.

Взявши за основу ст.387 ЦК України, просять витребувати у відповідачів приміщення, саме із чужого незаконного володіння(абз.11 ст.3 позовної заяви), проте окремо зазначає, положення п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, в якій вказано, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як зазначалося вище, суд вважає, що позивачем не доведено факт наявності в останнього права власності на спірне майно, а ст.388 ЦК України надає право саме власнику витребувати останнього. За таких обставин, посилання на вказану статтю(388 ЦК України), суд також вважає безпідставним та необґрунтованим.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи документи, докази та пояснення сторін, третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору господарський суд, оцінюючи подані сторонами докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, позбавлені фактичного та правового обґрунтування, а також такі, що не відповідають, як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з чим прийшов до переконання, що право чи інтерес позивача не порушені, суд відмовляє в позові з підстав необґрунтованості позовних вимог.

Керуючись ст.73-79, 86, 129, 130, 185, 232, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Західінкомбанк до Товариства з обмеженою відповідальністю Спецуправління Дорсервіс та Приватного підприємства Ірома про витребування від Товариства з обмеженою відповідальністю „Спецуправління Дорсервіс у власність Публічного акціонерного товариства „Західінкомбанк 18/100 добудови адміністративного приміщення /А-5/, що розташована за адресою: проспект Перемоги, 15, м. Луцьк, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 01 та витребування від Приватного підприємства „Ірома у власність Публічного акціонерного товариства „Західінкомбанк 68/100 добудови адміністративного приміщення /А-5/, що розташована за адресою: проспект Перемоги, 15, м. Луцьк, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 01 - відмовити.

Повний текст рішення складено

07.03.2018

Суддя М. С. Шум