номер провадження справи 24/156/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2018 Справа № 908/2288/17

м. Запоріжжя

Суддя Господарського суду Запорізької області (вул. Гетьманська,4, м. Запоріжжя, 69001) ОСОБА_1, при секретарі Соловйовій А.С., розглянувши господарську справу № 908/2288/17

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, )

до відповідача: Орендного виробничого управління житлово комунального господарства (70002, Запорізька область, м. Вільнянськ, вул. Ціолковського, 12, )

про стягнення 1 362 грн. 59 коп.

За участю представників сторін:

від позивача - не зявився;

від відповідача ОСОБА_2, довіреність № 1 від 12.01.2016

СУТНІСТЬ СПОРУ:

До господарського суду Запорізької області звернулось Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" із позовом про стягнення з Орендного виробничого управління житлово комунального господарства 1 362 грн. 59 коп., з яких: 1 138 грн. 25 коп. пені та 224 грн. 34 коп. 3% річних.

За результатами автоматизованого розподілу справу № 908/2288/17 за цим позовом визначено для розгляду судді Азізбекян Т.А.

Ухвалою суду від 20.11.2017 порушено провадження у справі № 908/2288/17, присвоєно справі номер провадження 24/156/17, розгляд справи призначено на 18.12.2017 10-30.

18.12.2017 відповідач надав відзив на позов, згідно якого вважає, що підстави для задоволення позову в даній справі відсутні у звязку з перебуванням відповідача у спірному періоді в процедурі банкрутства та введенням мораторію на задоволення вимог кредиторів. Також вказує на пропуск позивачем строку позовної давності для стягнення штрафних санкцій.

Згідно з п. 9 перехідних положень Господарського процесуального кодексу України в редакції від 15.12.2017, справи у судах першої інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 222 ГПК України, розгляд справи здійснювався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

В судовому засіданні 18.12.2017 оголошено представникам сторін про перехід до розгляду справи № 908/2288/17 за правилами Господарського процесуального кодексу України в редакції від 15.12.2017.

Відповідно до ст.ст. 42, 46 Господарського процесуального кодексу України в редакції від 15.12.2017 уповноваженим представникам сторін оголошені права та обовязки.

Відводів складу суду не заявлено.

Судом зясовано питання про можливість розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Вирішено розглядати справу № 908/2288/17 за правилами загального позовного провадження.

Представники сторін в судовому засіданні 18.12.2017 висловили свою позицію щодо доцільності призначення підготовчого судового засідання.

Проаналізувавши фактичні обставини, що мають місце станом на 18.12.2017, суд дійшов висновку про доцільність призначення підготовчого засідання на 31.01.2018 об 11-30 год., про що виніс ухвалу від 18.12.2017.

Позивач 11.01.2018 надав відповідь на відзив, у якій зауважив, що відповідно до ч. 7 ст.19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції на момент припинення провадження у справі про банкрутство відповідача) дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство. Позивач звернувся до відповідача із позовом вже після закінчення дії мораторію, у звязку з цим вважає, що позов підлягає задоволенню.

Ухвалою суду від 29.01.2018 перенесено підготовче засідання на 15.02.2018 о 10-00 год.

Відповідач 15.02.2018 надав заперечення на відповідь позивача щодо відзиву на позов, у якому відзначив, що мораторій на задоволення вимог кредиторів діяв у період з січня по грудень 2014 року, тобто саме в період, за який позивачем нараховані пеня та 3% річних, тому вимога про їх стягнення є безпідставною.

В судовому засіданні 15.02.2018 суд відкрив підготовче засідання.

Суд зясовував думку учасників судового процесу про закриття підготовчого судового засідання та призначення справи до судового розгляду по суті. Суд оголосив про закриття підготовчого судового засідання та призначив справу до розгляду по суті в даному судовому засіданні.

Представники сторін надали свої пояснення по суті спору. Представник позивача повністю підтримав позов, з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача просив у позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов.

В судовому засіданні 15.02.2018 оголошено перерву до 05.03.2018.

В судовому засіданні 05.03.2018 був присутній тільки представник відповідача, який заперечив проти задоволення позову.

Суд зясував обставини справи та дослідив докази.

Після заключного слова представника відповідача, суд вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення рішення.

Після виходу з нарадчої кімнати, згідно ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення про відмову у позові повністю, повідомив строк виготовлення повного тексту рішення та розяснив порядок і строк його оскарження.

Заслухавши в судових засіданнях представників сторін, розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

22.11.2013 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі - продавець, позивач) та Орендним виробничим управлінням житлово комунального господарства (надалі - покупець, відповідач) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 473/14-БО-13 (надалі договір).

Відповідно до п. 1.1 цього договору продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі газ), на умовах цього договору.

Пунктом 2.1 договору визначено кількість газу, що планується передати за цим договором, по місяцях та кварталах.

Відповідно до п. 3.3 договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Розділом пятим договору визначено ціну газу.

Згідно п. 6.1 договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місцем поставки газу.

До договору сторонами укладено додаткові угоди №1 від 28.01.2014, №2 від 29.04.2014, №3 від 16.05.2014, №4 від 11.06.2014, №5 від 15.09.2014, №6 від 12.11.2014, №7 від 05.12.2014, якими змінювалась ціна газу.

Згідно з додатковою угодою №7 від 05.12.2014 до договору, яка поширює свою дію на відносини сторін, що фактично склались з 01 грудня 2014 року, відповідно до п. 5.2 договору до сплати за 1000 куб.м. природного газу підлягає 6 384 грн. 70 коп., крім того ПДВ 20% - 1 276 грн. 94 коп., всього з ПДВ 7 661 грн. 64 коп.

Пунктом 11 договору встановлено, що договір діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Як вказує позивач, на виконання умов договору, в період січень квітень, жовтень грудень 2014 року, позивач поставив відповідачу природний газ на загальну суму 596 754 грн. 21 коп.

Суд зазначає, що у справу позивачем надані копії актів лише приймання-передачі природного газу за січень, березень, квітень, жовтень та грудень 2014 року, акти за лютий та листопад 2014 року не надані. Проте відповідач не заперечує факт поставки газу. Крім того, на момент подачі позову весь обсяг поставленого у 2014 році природного газу відповідачем оплачений.

Враховуючи, що відповідач оплату за переданий позивачем газ здійснював несвоєчасно, позивач звернувся до суду із цим позовом про стягнення з відповідача 1 138 грн. 25 коп. пені та 224 грн. 34 коп. 3% річних.

Зясувавши обставини справи, дослідивши докази, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, підставою виникнення зобов'язань (цивільних прав та обов'язків) є, зокрема, договір.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. (ст. 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. (Аналогічна норма міститься і у ст. 526 Цивільного кодексу України.). До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правовідносини сторін врегульовані договором купівлі-продажу природного газу №473/14-БО-13 від 22.11.2013 та додатковими угодами до договору.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами п. 6.1 договору остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

При цьому суд враховує положення ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, відповідно до яких, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідач, в порушення п. 6.1 договору, несвоєчасно сплачував за поставлений позивачем природний газ, поставлений у січні березні та жовтні 2014 року, у звязку із чим, за відповідачем виникло прострочення оплати.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України від 22.11.1996 N 543/96-ВР Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з п. 7.2 договору у разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов цього договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до розрахунку позовних вимог позивач нараховує за зобовязаннями січня березня, жовтня, грудня 2014 року пеню в сумі 1 138 грн. 25 коп. за період з 15.02.2014 по 14.07.2015, а також 3% річних в сумі 224 грн. 34 коп. за період з 15.02.2014 по 18.01.2016.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Як встановлено судом, ухвалою господарського суду Запорізької області від 16.06.2004 порушено провадження у справі №21/124 про банкрутство відповідача, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів діяв з 16.06.2004 по 17.12.2015 до прийняття господарським судом Запорізької області ухвали по справі №21/124-19/42/09-21/34/09-5009/2589/12 про затвердження звіту керуючого санацією та припинення провадження у справі.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобовязань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобовязання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Вказана норма встановлює загальну заборону на нарахування пені та 3% річних протягом часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов'язаний з визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію. Тому пеня та 3% річних за невиконання грошових зобов'язань не нараховуються в силу прямої заборони закону, безвідносно до часу їх виникнення, в тому числі за невиконання поточних грошових зобов'язань.

З наведеного слідує, що боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але за їх невиконання або неналежне виконання пеня та 3% річних не нараховуються.

Враховуючи, що пеня та 3% річних в період дії мораторію не нараховується, то вони не підлягають стягненню з відповідача.

Доводи позивача про те, що позовні вимоги предявлені ним до суду після закінчення дії мораторію не спростовують вищенаведених норм права щодо неможливості нарахування пені та 3% річних за період, в якому діяв мораторій.

Таким чином, позивачем безпідставно нараховано пеню за період з 15.02.2014 по 14.07.2015 та 3% річних за період з 15.02.2014 по 17.12.2015.

Крім того, суд зазначає, що згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Період нарахування пені в договорі не встановлено, тому нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В порушення вимог ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України позивач безпідставно здійснив нарахування пені по зобовязанням грудня 2014 року за період з 17.06.2014 по 14.07.2015, оскільки прострочення оплати виникло 16.12.2014, відповідно шестимісячний термін нарахування пені сплив 16.06.2015.

Нарахування 3% річних від суми боргу 1,26 грн. за період з 18.12.2015 по 18.01.2016 (32 дні) становить 0,00330888 грн., тобто менше однієї копійки.

Отже, підстави для стягнення пені та 3% річних за спірний період відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідачем було заявлено про сплив позовної давності до вимог про стягнення штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафів, пені).

Згідно з розясненням, викладеним у п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

У звязку з викладеним, оскільки в задоволенні позову судом відмовлено по суті, заява відповідача про застосування строку позовної давності судом не розглядається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати, які полягають у сплачені позивачем сумі судового збору за розгляд позовної заяви в розмірі 1 600 грн. 00 коп., залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 6, 11, 509, 525, 526, 530, 610, 611, 625, 629, 655 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 74, 80, 129, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Публічного акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про стягнення з Орендного виробничого управління житлово комунального господарства 1 362 грн. 59 коп., з яких: 1 138 грн. 25 коп. пені та 224 грн. 34 коп. 3% річних відмовити.

2. Витрати зі сплати судового збору в сумі 1 600 грн. 00 коп. залишити за позивачем.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 17.5 Розділу ХI Перехідних положень ГПК України апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 15.03.2018.

Суддя Т.А. Азізбекян