КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2018 р. Справа№ 911/43/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Корсакової Г.В.

Майданевича А.Г.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Обухівське»

на рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2017 (повний текст складено 18.12.2017)

у справі №911/43/17 (суддя Н.Г. Шевчук)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Обухівське»

до Головного управління Держгеокадастру у Київській області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2

про визнання недійсним наказу та скасування запису в поземельній книзі

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство «Обухівське» (далі, позивач або ПАТ «Обухівське») звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі, відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 (далі, третя особа) про визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області про надання земельної ділянки у власність №10-3618/15-16-сг від 12.03.2016 та скасування в Поземельній книзі запису про надання земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 у приватну власність.

Позовні вимоги мотивовані тим, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області №10-3618/15-16-сг від 12.03.2016 про надання земельної ділянки у власність третій особі прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки позивач є законним землекористувачем земель сільськогосподарського призначення державної власності, що знаходяться за адресою: Київська обл., місто Обухів, що посвідчено актом на право постійного користування серії ІІ-КВ НОМЕР_2 від 19.02.1996. Крім того, позивач зазначає, що ухвалою Господарського суду Київської області від 05.06.2014 у справі № 911/2149/14 відповідачу було заборонено здійснювати будь-які дії та приймати будь-які рішення з питань надання дозволу на розробку проектів землеустрою, затвердження або погодження будь-якої технічної документації та/або проектів землеустрою щодо земель, які знаходяться в постійному користуванні Публічного акціонерного товариства «Обухівське» на підставі: державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-КВ НОМЕР_4, виданого 13.02.1996 Першотравенською сільською радою Обухівського району Київської області; державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-КВ НОМЕР_3, виданого 13.02.1996 Нещерівською сільською радою Обухівського району Київської області; державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-КВ НОМЕР_2, виданого 19.02.1996 Обухівською міською радою Обухівського району Київської області.

Заперечуючи проти позовних вимог, Головне управління Держгеокадастру у Київській області у відзиві на позовну заяву зазначало про те, що в Управлінні Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області, як місцевому фонді документації із землеустрою, відсутня будь-яка землевпорядна документація щодо передачі земель радгоспу-комбінату «Обухівський» саме Відкритому акціонерному товариству «Обухівське» чи Публічному акціонерному товариству «Обухівське» у користування. Також, відповідач вказує, що земельні ділянки не сформовані, не мають державної реєстрації у Державному земельному кадастрі відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України, зокрема відсутні координати поворотних точок меж земельних ділянок; земельним ділянкам не присвоєно кадастрові номери; відомості щодо перебування в користуванні Публічного акціонерного товариства «Обухівське» земельних ділянок на території Обухівської міської ради в Державному земельному кадастрі відсутні, а інвентаризація земель, які неодноразово вилучались із користування товариства жодного разу не проводилась. З посиланням на наведене, відповідач зауважував, що ідентифікувати земельні ділянки, які передавались в користування радгоспу-комбінату «Обухівське», та які на даний час фактично перебувають користуванні Публічного акціонерного товариства «Обухівське», неможливо.

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.12.2017 у справі №911/43/17 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване недоведеністю позовних вимог. При цьому, місцевий господарський суд керувався приписами статей 25, 79-1, 92, 118, 122, 125, пунктом 8 Перехідних положень Земельного кодексу України, пунктами 51, 61, 113 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ №1051 від 17.10.2012.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2017 у справі №911/43/17 скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповністю з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

За твердженнями скаржника, під час прийняття Головним управлінням Держгеокадстру у Київській області оспорюваного наказу, останнім не було дотримано положень статей 116, 141, 149, 151, 79, 79-1 Земельного кодексу України, положень Законів України «Про землеустрій» та «Про державний земельний кадастр», а тому оспорюваний наказ підлягає визнанню недійсним. Також, скаржник посилається на ухвалу Господарського суду Київської області від 05.06.2014 у справі №911/2149/14, якою було вжито заходів забезпечення позову, відповідно до яких Управлінню Держземагенства в Обухівському районі Київської області, Головному управлінню Держземагенства у Київській області та/або Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 було заборонено здійснювати будь-які дії та приймати будь-які рішення з питань надання дозволу на розробку проектів землеустрою, розробки проектів землеустрою, затвердження або погодження будь-якої технічної документації та/або проектів землеустрою щодо земель, які знаходяться в постійному користуванні Публічного акціонерного товариства «Обухівське» на підставі: державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-КВ НОМЕР_4, виданого 13.02.1996 Першотравенською сільською радою Обухівського району Київської області; державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-КВ НОМЕР_3, виданого 13.02.1996 Нещерівською сільською радою Обухівського району Київської області; державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № НОМЕР_5, виданого 19.02.1996 Обухівською міською радою Обухівського району Київської області, вказуючи, що наказ Головного управління Держгеокадстру у Київській області було видано всупереч дії судової заборони.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Корсакова Г.В., Майданевич А.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2018 відкрито апеляційне провадження у даній справі за апеляційною скаргою позивача, розгляд справи призначено на 06.03.2018; встановлено відповідачу та третій особі строк на подання відзивів на апеляційну скаргу.

Представники відповідача та третьої особи своїм правом надати суду відзиви та пояснення на апеляційну скаргу не скористались, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представники учасників судового процесу у судове засідання, призначене на 06.03.2018, не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення учасників судового процесу про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги та з огляду на відсутність передбачених статтею 202 Господарського процесуального кодексу України підстав для відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників учасників судового процесу.

Згідно з частиною 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ НОМЕР_2 від 19.02.1996, виданого Обухівською міською радою Обухівського району Київської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №26, радгоспу-комбінату «Обухівське» було передано в постійне користування 1687,9 га землі в межах згідно з планом користування для сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до пункту 1.1. Статуту Публічного акціонерного товариства «Обухівське», затвердженого зборами акціонерів Публічного акціонерного товариства «Обухівське» протокол №9 від 18.10.2013, Публічне акціонерне товариство «Обухівське» є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Обухівське», що засноване рішенням Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 05.05.2006 №14-25-7/1 шляхом перетворення Державного підприємства радгоспу-комбінату «Обухівський» у Відкрите акціонерне товариство «Обухівське» відповідно до законів України «Про приватизацію державного майна» та «Про господарські товариства».

Розпорядженням Обухівської районної держадміністрації Київської області №385 від 28.03.2012 «Про надання дозволу на розроблення проекту приватизації земель публічного акціонерного товариства «Обухівське» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Обухівської міської, Першотравеньської та Нещерівської сільських рад» надано дозвіл на розроблення проекту приватизації земель публічного акціонерного товариства «Обухівське» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок земель, що перебувають у постійному користуванні цього товариства, яке є правонаступником радгоспу-комбінату «Обухівський» на підставі статуту ПАТ «Обухівське», згідно з державними актами на право постійного користування землею серії ІІ-КВ №№003264, НОМЕР_7, НОМЕР_6 та зареєстрованих в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 13.02.1996 №1, від 19.02.1996 №26 та від 16.02.1996 №284 відповідно, розташованих в адміністративних межах Обухівської міської, Першотравенської та Нещерівської сільських рад Обухівського району Київської області.

Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 08.12.2015 №365 «Про затвердження проекту приватизації земель публічного акціонерного товариства «Обухівське» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Обухівської міської, Нещерівської та Першотравенської сільських рад» відповідно до статей 17, 22, 25, пункту 4 статті 186, пункту 8 Перехідних положень Земельного кодексу України, статті 49 Закону України «Про землеустрій», статті 11 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», статей 21, 41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» затверджено проект приватизації земель Публічного акціонерного товариства «Обухівське», розташованих в адміністративних межах Обухівської міської, Нещерівської та Першотравенської сільських рад Обухівського району Київської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вказане розпорядження №365 від 08.12.2015 оскаржувалось позивачем та було предметом розгляду у справі Господарського суду Київської області №911/68/16. Рішенням Господарського суду Київської області від 04.03.2016 у справі №911/68/16 у позові ПАТ «Обухівське» відмовлено повністю, постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.05.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 27.07.2016 вказане рішення залишене без змін.

Наказом Головного управління Держгеокадстру у Київській області №10-3618/15-16-сг від 12.03.2016 «Про надання земельної ділянки у власність» відповідно до пункту 8 Перехідних положень Земельного кодексу України, статей 15-1, 25, 79-1, 118, 122 Земельного кодексу України, Положення «Про Головне управління Держгеокадстру у Київській області», затвердженого наказом Держгеокадастру від 03.03.2015 №24, було вирішено надати громадянину ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 3,6176га (кадастровий номер НОМЕР_1) із земель сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Обухівської міської ради Обухівського району Київської області.

На підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області №10-3618/15-16-сг від 12.03.2016 було проведено реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 3,6176га (кадастровий номер НОМЕР_1) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №13931082 від 25.03.2016, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Публічне акціонерне товариство «Обухівське», звертаючись до суду з позовом у даній справі та обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, вказує, що товариство є законним землекористувачем земель сільськогосподарського призначення державної власності, що знаходяться на території Обухівської міської ради в межах плану користування, що посвідчено Державним актом на право постійного користування серії ІІ-КВ НОМЕР_2 від 19.02.1996, а тому вищевказаний наказ Головного управлінням Держгеокадастру у Київській області, на підставі якого було проведено реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №13931082 від 25.03.2016, порушив право користування Публічного акціонерного товариства «Обухівське» земельною ділянкою на підставі чинного Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ НОМЕР_2 від 19.02.1996, оскільки згідно статті 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Колегія суддів не приймає до уваги зазначені доводи скаржника з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Законом України від 17.07.1997 №475/97 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та Перший протокол до Конвенції, а відтак, в силу статті 9 Конституції України, вони є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №75146315 від 08.12.2016, яка міститься в матеріалах справи, земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 3,6176 га за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва належить на праві приватної власності ОСОБА_2.

З викладеного вбачається, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 у встановленому чинним законодавством порядку.

Відповідно до пункту 5 Постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 №2200-ХІІ «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі», роздержавлення і приватизація земель сільськогосподарських підприємств і організацій, передбачених частиною 2 пункту 3 цієї постанови, проводиться, починаючи з 15.03.1992 відповідно до проектів, які розробляються керівництвом (адміністрацією) цих підприємств і організацій за участю експертів і державних землевпорядних організацій, схвалюються трудовими колективами і затверджуються за поданням сільської (селищної) ради районною (міською) радою народних депутатів, Кабінету Міністрів України було визначено до 15.05.1992 розробити і затвердити рекомендації по складанню цих проектів.

Згідно з цією постановою було зобов'язано Кабінет Міністрів України, Уряд Республіки Крим, Київську і Севастопольську міські Ради народних депутатів: розробити і затвердити до 01.06.1992 відповідну державну, республіканську, обласні (міські) програми земельної реформи на 1992-1995 роки; передбачити в них на кожний рік заходи щодо організаційно-правового, кадрового, науково, матеріально-технічного забезпечення земельної реформи, розрахунки необхідних для здійснення реформи коштів і джерела їх покриття; до 15.05.1992 визначити перелік сільськогосподарських підприємств і організацій, землі яких підлягають передачі в колективну і приватну власність у 1992 році. Перелік господарств, землі яких передбачається передавати у власність у наступні роки, визначати не пізніш як за один місяць до початку наступного року. При цьому виходити з того, що у складі державної власності, яка не приватизується, залишаються землі, визначені у статті 4 Земельного кодексу України.

28.06.1996 було прийнято Конституцію України, положеннями статті 14 якої визначено, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Стаття 14 Конституції України визначає землю основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону.

Відповідно до частини 2 пункту 8 Перехідних положень Земельного кодексу України члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу. В сільськогосподарських акціонерних товариствах право на земельну частку (пай) мають лише їх члени, які працюють у товаристві, а також пенсіонери з їх числа.

Колегія суддів наголошує, що зазначене право за вказаними особами визнано законом та не залежить від волі юридичної особи сільськогосподарського акціонерного товариства, а відтак, передача земельної ділянки у власність особі, яка має право на земельну частку (пай), в порядку приватизації не потребує ані погодження попереднього користувача (сільськогосподарського акціонерного товариства), ані попереднього вилучення земельної ділянки у такого користувача рішенням повноважного органу.

Згідно частини 3 вказаного пункту 8 при обчисленні розміру земельної частки (паю) враховуються сільськогосподарські угіддя, які були передані в оренду із земель державної чи комунальної власності або які на час набрання чинності Земельним кодексом України належали цим підприємствам на праві колективної власності чи перебували у постійному користуванні, за винятком земель, що не підлягають приватизації або залишаються у державній чи комунальній власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 25 Земельного кодексу України (у відповідній редакції), було передбачено, що при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Частиною 2 статті 25 Земельного Кодексу України визначено, що рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій.

Названою статтею також визначено, що землі у приватну власність особам, зазначеним у частині 1 цієї статті, передаються безоплатно; площа земель, що передаються у приватну власність, становить різницю між загальною площею земель, що перебували у постійному користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, і площею земель, які залишаються у державній чи комунальній власності (лісогосподарське призначення, водний фонд, резервний фонд); особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості); при обчисленні розміру земельної частки (паю) враховуються сільськогосподарські угіддя, які перебували у постійному користуванні державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, за винятком земель, що залишаються у державній та комунальній власності. Загальний розмір обчисленої для приватизації площі сільськогосподарських угідь поділяється на загальну кількість осіб, зазначених у частині першій цієї статті; вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) працівників відповідних підприємств, установ і організацій та пенсіонерів з їх числа є рівними.

Згідно з приписами частин 3, 4, 5 статті 118 Земельного кодексу України «Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами», до якої також відсилає пункт 8 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадяни - працівники державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонери з їх числа, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні цих підприємств, установ та організацій, звертаються з клопотанням про приватизацію цих земель до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель. Передача земельних ділянок у власність громадянам - працівникам державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа провадиться після затвердження проекту приватизації земель у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до приписів частини 2 статті 122 Земельного кодексу України у тій же редакції, до якої відсилають положення наведеної вище статті 118 Земельного кодексу України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, районні ради передають земельні ділянки у власність або у користування з відповідних земель спільної власності територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з частиною 3 тієї ж статті районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами 4 і 8 цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.

Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб (частина 4 статті 122 Земельного кодексу України).

Місцевим господарським судом вірно встановлено, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області №10-3618/15-16-сг від 12.03.2016 «Про надання земельної ділянки у власність» було видано відповідно до пункту 8 Перехідних положень Земельного кодексу України статей 15-1, 25, 79-1, 118, 122 Земельного кодексу України, Положення про Головне управління Держгеокадастру у Київській області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 03.03.2015 № 24.

Даним наказом вирішено надати гр. ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 3,6176 га (кадастровий номер НОМЕР_1) із земель сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Обухівської міської ради Обухівського району Київської області.

Право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 виникло у ОСОБА_2 з моменту державної реєстрації цього права, оформленого відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Підставою виникнення права власності ОСОБА_2 зазначено: наказ серія та номер: 10-3618/15-16-сг, виданий 12.03.2016, видавник - Головне управління Держгеокадастру у Київській області.

Публічне акціонерне товариство «Обухівське» стверджує, що земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1, яка надана у приватну власність ОСОБА_2 згідно спірного наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області, знаходиться в межах земельної ділянки на території Обухівської міської ради Київської області, що перебуває в постійному користуванні позивача згідно Державного акта на право постійного користування серії ІІ-КВ № НОМЕР_5 від 19.02.1996 та була надана в постійне користування радгоспу-комбінату «Обухівський».

Як уже зазначалося, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №75146315 від 08.12.2016, яка міститься в матеріалах справи, земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 3,6176 га за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва належить на праві приватної власності ОСОБА_2.

Як вбачається з додатку 1 до проекту приватизації земель Публічного акціонерного товариства «Обухівське» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва щодо передачі у приватну власність земельних ділянок громадянам в кількості 34-ох осіб, до числа вказаних громадян, зокрема, відноситься ОСОБА_2 (номер земельної частки (паю) 199).

Згідно схеми розташування земельних ділянок на території Обухівської міської ради Київської області земельна частка (пай) №199 має загальну площу 3,6176 га.

Відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюється за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв'язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції вірно виходив із того, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 здійснена на підставі документації із землеустрою та передана у власність ОСОБА_2 у відповідності до вимог статті 25, 79-1, 118 Земельного кодексу України, Закону України «Про землеустрій» та Закону України «Про державний земельний кадастр».

У свою чергу, посилання ПАТ «Обухівське» на порушення оспорюваним наказом загальних норм статті 116, 141 Земельного кодексу України є безпідставним, оскільки в даному випадку спірні правовідносини сторін регулюються вищенаведеним спеціальним законодавством, яке регламентує порядок приватизації державних земель, і відповідно має пріоритетне застосування.

Колегія суддів зауважує, що законодавством не передбачено співвідношення приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств із приватизацією самих підприємств, яке відбувається шляхом перетворення у ВАТ за рішенням загальних зборів.

До того ж, відповідно до статті 1 Закону України «Про господарські товариства» господарські товариства можуть набувати майнових та особистих майнових прав. Товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного капіталу, іншого майна набутого на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до статті 81 Цивільного кодексу України юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього кодексу.

Статтею 87 Цивільного кодексу України визначено, що для створення юридичної особи її учасники (засновники) розробляють установчі документи, які викладаються письмово і підписуються всіма учасниками (засновниками), якщо законом не встановлено інший порядок їх затвердження.

Відповідно до частини 1, 2 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Частинами 1, 2 статті 108 Цивільного кодексу України передбачено, що перетворення юридичної особи є зміна її організаційно-правової форми. У разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов'язки попередньої юридичної особи.

Стосовно посилання Публічного акціонерного товариства «Обухівське» у позовній заяві на статтю 108 Цивільного кодексу України, як на законодавчу підставу переходу до нього права постійного користування державною земельною ділянкою, яке виникло у радгоспу-комбінату «Обухівський» на підставі Державних актів, колегія суддів зазначає, що наведена норма не регулює правовідносин правонаступництва прав на землю в порядку її приватизації, що безпосередньо унормовано у статті 25 (частини 1-5, 7) Земельного кодексу України, яке є спеціальним законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Частиною 2 зазначеної статті визначено, що право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»; ґ) вищі навчальні заклади незалежно від форми власності; д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Отже, Публічне акціонерне товариство «Обухівське», як товариство приватної форми власності, не належить до суб'єктів, які можуть реалізувати законодавчо встановлене право власності на безоплатну приватизацію саме на зазначену земельну ділянку, яка приватизується працівниками радгоспу-комбінату «Обухівське».

До того ж, колегія суддів звертає увагу, що посилання позивача на пункт 10 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державний земельний кадастр», яким визначено, що документи, якими було посвідчено право власності чи постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом є дійсними, та на пункт 2 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державний земельний кадастр», яким зазначено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера, є помилковим, оскільки згідно пункту «в» статті 141 Земельного кодексу України, у разі припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій їх право постійного користування земельною ділянкою припиняється і автоматично в порядку правонаступництва не переходить, а виникає на загальних підставах.

Між тим, спір у справі щодо права користування земельною ділянкою, на захист якого позивачем подано даний позов, фактично існує між позивачем та громадянином ОСОБА_2, який є власником спірної земельної ділянки, у зв'язку з чим дана особа мала б бути відповідачем у даній справі, а сама справа мала б розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Якщо у розгляді справи господарським судом буде з'ясовано, що іншим або належним відповідачем у ній мала б бути особа, яка згідно з процесуальним законом не може бути учасником судового процесу в господарському суді, а позивач наполягає на розгляді відповідної справи саме господарським судом, останній не вправі ні залучати відповідну особу до участі у справі, ані припиняти провадження в ній, а повинен розглянути справу стосовно того відповідача, якому пред'явлено позовну вимогу, та прийняти рішення по суті справи (в тому числі про відмову в позові, якщо відповідач є неналежним). Вказана позиція викладена у пункті 1.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Відтак, встановлення судом того факту, що за позовом мала б відповідати інша особа, а саме громадянин ОСОБА_2, а спір про право на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 мав би розглядатися в порядку цивільного судочинства (якби був поданий до належного відповідача), є окремою самостійною підставою для відмови позивачу в позові.

Крім того, колегія суддів зазначає, що при вирішення даної справи враховано положення статті 1 Першого протоколу Конвенції щодо мирного володіння майном - ОСОБА_2, який в даній справі є третьою особою, без самостійних вимог на предмет спору.

Посилання ПАТ «Обухівське» на те, що розмір земельної частки паю, який був наданий у приватну власність ОСОБА_2, є значно меншим, аніж розмір частки (паю), який міг би бути переданий у випадку проведення приватизації землі у встановленому порядку не підтверджене будь-якими належними доказами. Крім того, ОСОБА_2 не позбавлений права звернутись самостійно до суду за захистом свого порушеного права чи законного інтересу, а позивач ПАТ «Обухівське» не має повноважень звертатись з позовом у суд в інтересах ОСОБА_2, та представляти його інтереси у відносинах з відповідачем.

До того ж позовні вимоги ПАТ «Обухівське» у справі Господарського суду Київської області №911/68/15 про визнання недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації №365 від 08.12.2015 «Про затвердження проекту приватизації земель Публічного акціонерного товариства «Обухівське» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Обухівської міської, Нещерівської та Першотравенської сільських рад» залишено без задоволення.

За таких обставин докази порушення прав позивача ПАТ «Обухівське» відсутні.

Зважаючи на це, суд першої інстанції обґрунтовано залишив без задоволення клопотання позивача про витребування у відповідача проекту землеустрою ФОП ОСОБА_3 щодо відведення земельних ділянок.

Щодо посилань позивача на ухвалу Господарського суду Київської області від 05.06.2014 у справі №911/2149/14, якою було вжито заходів забезпечення позову та заборонено відповідачу здійснювати будь-які дії та приймати будь-які рішення з питань надання дозволу на розробку проектів землеустрою, затвердження або погодження будь-якої технічної документації та/або проектів землеустрою щодо земель, які знаходяться в постійному користуванні публічного акціонерного товариства «Обухівське» на підставі: державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № НОМЕР_7, виданого 13.02.1996 Першотравенською сільською радою Обухівського району Київської області; державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № НОМЕР_6, виданого 13.02.1996 Нещерівською сільською радою Обухівського району Київської області; державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № НОМЕР_5, виданого 19.02.1996 Обухівською міською радою Обухівського району Київської області, суд апеляційної інстанції зазначає, що по-перше дана ухвала про вжиття заходів забезпечення позову була прийнята з метою забезпечення позову в межах розгляду іншої справи №911/2149/14.

Водночас, судом не виявлено порушень діючого законодавства під час прийняття Головним управлінням Держгеокадстру у Київській області оскаржуваного наказу.

Ухвала про вжиття заходів забезпечення позову не може бути єдиною підставою для визнання наказу Головного управління Держгеокадстру у Київській області недійсним, оскільки норми чинного законодавства не містять прямої вказівки, що така обставина тягне за собою недійсність прийнятих рішень.

Таким чином, посилання позивача на ухвалу Господарського суду Київської області від 05.06.2014 у справі №911/2149/14, як на підставу для визнання оспорюваного наказу Головного управління Держгеокадстру у Київській області недійсним, є необґрунтованими.

Враховуючи вищевстановлені обставини справи, позовна вимога про визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області про надання земельної ділянки у власність №10-3618/15-16-сг від 12.03.2016 є необґрунтованою, безпідставною та не підлягає задоволенню, про що вірно зазначив суд першої інстанції.

Щодо позовних вимог про скасування в Поземельній книзі запису про надання земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 у приватну власність суд зазначає наступне.

Вказані вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області про надання земельної ділянки у власність №10-3618/15-16-сг від 12.03.2016, у задоволенні якої судом відмовлено.

Окрім того, Головне управління Держгеокадастру у Київській області не має повноважень щодо здійснення державної реєстрації виникнення чи припинення права власності.

Відповідно до пункту 51 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1051 від 17.10.2012 (далі, Порядок) внесення відомостей до Поземельної книги в електронній формі є внесенням відомостей до Державного земельного кадастру.

Пунктом 61 Порядку визначено, що скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування із зазначенням дати та підстави для скасування, посади, прізвища, ініціалів Державного кадастрового реєстратора, який скасував (поновив) запис, та формування з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру нових аркушів Поземельної книги.

Відповідно до пункту 113 даного Порядку після отримання від органу державної реєстрації прав інформації в порядку інформаційного обміну Державний кадастровий реєстратор протягом двох робочих днів з моменту її отримання перевіряє відповідність відомостей Державного земельного кадастру відомостям про земельну ділянку, внесеним до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, шляхом безпосереднього доступу до цього Реєстру та у разі: невідповідності зазначених відомостей повідомляє про це суб'єкту, який здійснює повноваження у сфері державної реєстрації прав, за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру; відповідності відомостей вносить інформацію про власників, користувачів земельної ділянки відповідно до даних про зареєстровані речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі.

Враховуючи вищенаведене, відповідач не може самостійно внести до Поземельної книги запис про скасування права, тобто без отримання від органу державної реєстрації прав інформації в порядку інформаційного обміну, що є окремою підставою для відмови у задоволення даної вимоги.

З огляду на зазначене та те, що позовна вимога про скасування запису в Поземельній книзі про надання земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 у приватну власність є похідною від вимоги про визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області про надання земельної ділянки у власність№10-3618/15-16-сг від 12.03.2016, у задоволенні якої судом відмовлено, вказана вимога також не підлягає задоволенню.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Обухівське», адже такі вимоги є безпідставними та неправомірними.

Вищевказаних правових висновків дійшов також Вищий господарський суд України у постанові від 11.10.2017 під час вирішення спору з аналогічних правовідносин у справі №911/4065/16.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Позивачем не доведено порушення його прав та законних інтересів зі сторони відповідача.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Обухівське» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Обухівське» на рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2017 у справі №911/43/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 13.12.2017 у справі №911/43/17 залишити без змін.

Матеріали справи №911/43/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 13.03.2018.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Г.В. Корсакова

А.Г. Майданевич