ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13.03.2018 Справа № 905/2827/17

Господарський суд Донецької області у складі судді Левшиної Я.О., при секретарі судового засідання Конько В.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою: Приватного підприємства Емаль-98, м.Донецьк

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Гірничі машини-Дружківський машинобудівний завод, м.Дружківка, Донецька область

про: стягнення основного боргу у сумі 122075,76грн., пені у сумі 47609,50грн., 3% річних у сумі 14819,66грн.

За участю представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_1 (за довіреністю №15 від 02.01.2018р.).

Відповідно до вимог ст.223 ГПК України судовий розгляд здійснювався за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з фіксацією у протоколі судового засідання.

У судовому засіданні 13.03.2018р. суд виходив до нарадчої кімнати для ухвалення рішення.

СУТЬ СПРАВИ:

Приватне підприємство Емаль-98, м. Донецьк звернулось до господарського суду Донецької області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Гірничі машини-Дружківський машинобудівний завод, м. Дружківка, Донецька область про стягнення основного боргу у сумі 122075,76грн., пені у сумі 47609,50грн., 3% річних у сумі 14819,66грн.

Відповідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, позовну заяву призначено до розгляду судді Левшиній Я.О. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань за договором №53/13-ДрМЗ від 05.09.2013р. з оплати поставленого товару, внаслідок чого утворилась стягувана заборгованість та виникли підстави для нарахування пені та 3 % річних.

Нормативно позивач обґрунтовує свої вимоги, посилаючись на ст. ст. 11, 526, 530, 625, 655, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193, 234 Господарського кодексу України.

На підтвердження вказаних обставин, позивач надав наступні документи: правоустановчі документи; договір поставки №53/13-ДрМЗ від 05.09.2013р. зі специфікаціями; накладні: №36 від 12.03.2014р., №44 від 03.02.2014р., №43 від 03.02.2014р., №ПР-0000171 від 27.01.2014р., №3517 від 08.01.2014р., №3616 від 08.01.2014р., №44 від 05.07.2013р., №611 від 02.09.2013р., №РН-0000380 від 05.09.2012р., №51 від 28.01.2014р., №71 від 06.02.2014р., №108 від 20.02.2014р., №307 від 24.04.2014р., №560 від 28.07.2014р.; акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2013р. по 31.10.2017р.

Під час розгляду справи позивачем було надано додаткові документи для долучення до матеріалів справи, а саме: договір про надання юридичних послуг від 26.10.2017р.; довіреності на отримання товару; копію ухвали суду від 30.11.2017р.; належним чином засвідчені копії додатків до позовної заяви.

18.12.2017р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву №03/2-170 від 14.12.2017р., в якому останній просив застосувати позовну давність до заявлених вимог та відмовити у задоволенні позову. До відзиву надав правоустановчі документи.

Ухвалою суду від 06.02.2018р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.

28.02.2018р. позивач надав відповідь на відзив, в якому позовні вимоги підтримав.

Представник позивача в судове засідання 13.03.2017р. не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується відповідною розпискою, яка міститься в матеріалах справи.

Представник відповідача в судове засідання 13.03.2017р. зявився, проти позову заперечив, просив застосувати позовну давність.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

05.09.2013р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладений договір №53/13-ДрМЗ (далі договір), згідно п.п. 1.1 якого постачальник зобовязався передати в обумовлені цим договором строки покупцю продукцію та/або товар (далі - товар), а покупець прийняти вказаний товар і сплатити за нього узгоджену суму.

Кількість, ціна та асортимент товару визначається специфікаціями, які є складовими і невідємними частинами цього договору (п. 1.2 договору).

Ціна товару за одиницю та за позиціями вказана в специфікаціях до договору. Загальна сума цього договору визначається загальною сумою всіх специфікацій, які є складовими і невідємними частинами цього договору. Розрахунки за цим договором здійснюються в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Порядок оплати: 45 календарних днів з дати поставки кожної конкретної узгодженої в специфікації партії товару (п.п. 4.1 4.3 договору).

Договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2014р., а в частині виконання зобовязань до повного і належного виконання цих зобовязань.

На виконання умов договору, специфікацій позивач поставив продукцію відповідачу за спірними видатковими накладними №51 від 28.01.2014р., №71 від 06.02.2014р., №108 від 20.02.2014р., №307 від 24.04.2014р., №560 від 28.07.2014р. на загальну суму 122075,76грн.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків з оплати поставленої продукції, позивач звернувся до господарського суду з розглядуваним позовом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у сукупності (ст.86 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного позову полягає у примусовому спонуканні відповідача до виконання грошових зобов'язань за договором №53/13-ДрМЗ від 05.09.2013р. та сплати пені, 3% річних.

Враховуючи статус сторін, характер правовідносин між учасниками договору, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України та умовами укладеного договору №53/13-ДрМЗ від 05.09.2013р.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Беручи до уваги правову природу укладеного договору, кореспондуючі права та обов'язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки.

Як встановлено ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за поставлену продукцію покупець зобов'язаний сплатити постачальнику певну грошову суму. В силу приписів ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 2 ст.712 Цивільного кодексу України до правовідносин постачання застосовуються норми Цивільного кодексу України про купівлю-продаж, які (ст.655, ч.1 ст.691) також передбачають обов'язок покупця сплатити за придбаний товар певну суму грошових коштів.

Отже, в контексті зазначених норм укладений між позивачем та відповідачем договір №53/13-ДрМЗ від 05.09.2013р. є належною підставою для виникнення у останнього грошових зобов'язань, визначених його умовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами 1, 2 ст. 692 цього Кодексу визначено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законодавством не встановлений інший строк оплати товару.

Приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України та ст.599 Цивільного кодексу України за загальним правилом зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Дослідивши надані позивачем докази, судом встановлено, що позивачем на підставі договору №53/13-ДрМЗ від 05.09.2013р. та специфікацій №6 від 27.12.2013р., №7 від 30.01.2014р., №8 від 05.09.2013р. поставив відповідачу продукцію за видатковими накладними №51 від 28.01.2014р., №71 від 06.02.2014р., №108 від 20.02.2014р., №307 від 24.04.2014р., №560 від 28.07.2014р. на загальну суму 122075,76грн.

Відповідачем дане у порядку встановленому господарським процесуальним законодавством не спростовано.

За умовами договору №53/13-ДрМЗ від 05.09.2013р. та специфікацій №6 від 27.12.2013р., №7 від 30.01.2014р., №8 від 03.02.2014р. термін оплати товару 45 календарних днів з моменту поставку.

Наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що із отриманням відповідачем за видатковими накладними: №51 від 28.01.2014р., №71 від 06.02.2014р., №108 від 20.02.2014р., №307 від 24.04.2014р., №560 від 28.07.2014р. продукції на загальну суму 122075,76грн., у нього виникло зобов'язання з її оплати.

Відповідач свої зобовязання з оплати поставленого товару за вказаними видатковими накладними не виконав.

Таке неналежне виконання грошових зобов'язань кваліфікується судом як їх порушення у розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України, а сам відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання у розумінні ч. 1 ст. 612 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник у разі прострочення виконання грошового зобов'язання має на вимогу кредитора сплати заборгованість.

З урахуванням наведених вище висновків суду та положень діючого законодавства, позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу є обґрунтованими.

Разом з цим, відповідач надав заяву про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позивач здобув право вимоги за видатковими накладними: №51 від 28.01.2014р. 15.03.2014р., №71 від 06.02.2014р. 25.03.2014р., №108 від 20.02.2014р. 08.04.2014р., №307 від 24.04.2014р. - 10.06.2014р., №560 від 28.07.2014р. - 12.09.2014р.

Таким чином, строк позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за видатковими накладними №51 від 28.01.2014р., №71 від 06.02.2014р., №108 від 20.02.2014р., №307 від 24.04.2014р., №560 від 28.07.2014р. сплинув 15.03.2017р., 25.03.2017р., 08.04.2017р., 10.06.2017р., 12.09.2017р. відповідно.

У судовому засіданні 28.02.2018р. представник позивача проти задоволення заяви про застосування строку позовної давності заперечив, посилаючись на те, що позивач звертався до відповідача із позовом про стягнення основного боргу у сумі 122075,76грн., пені у сумі 47609,50грн., 3% річних у сумі 14819,66грн. в межах строку позовної давності.

Суд не приймає зазначені твердження позивача до уваги, оскільки вони є безпідставними.

Судом встановлено, що позивач дійсно звертався до господарського суду Донецької області з таким самим позовом до відповідача наприкінці листопада 2017р. Згідно відомостей з Компютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» позовна заява була зареєстрована 28.11.2017р. Вказана позовна заява відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями була призначена до розгляду судді Лейбі М.О. (справа №905/2731/17) та повернута без розгляду ухвалою суду від 30.11.2017р.

За таких обставин, суд дійшов висновку про застосування позовної давності та відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості у сумі 122075,76грн.

Щодо нарахованих позивачем, 3% річних у сумі 14819,66грн. суд зазначає, що зі спливом позовної давності за вимогою про сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу), що зумовлює відмову у задаволенні позову в цій частині.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню у сумі 47609,50грн.

Статтями 610, 611 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до приписів ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне невиконання грошових зобовязань» (далі - Закон) платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 Закону).

Пунктом 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» визначено, що, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Таким чином, неустойка, у вигляді пені, є санкцією договірною, яка обовязково має бути письмово (вираження згоди сторін) узгоджена сторонами, окрім випадків встановлення її розміру і бази певним нормативним актом.

Договором поставки №53/13-ДрМЗ від 05.09.2013р. не передбачена відповідальність у вигляді пені за просторочення оплати товару.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем безпідставно нарахована пеня за неналежне виконання грошових зобовязань, а позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 42, 74, 77, 86, 123, 129, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Приватного підприємства Емаль-98, м.Донецьк до Товариства з обмеженою відповідальністю Гірничі машини-Дружківський машинобудівний завод, м.Дружківка, Донецька область про стягнення основного боргу у сумі 122075,76грн., пені у сумі 47609,50грн., 3% річних у сумі 14819,66грн. відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги, якщо його не скасовано, - після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У судовому засіданні 13.03.2018р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписаний 19.03.2018р.

Суддя Я.О. Левшина