КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2018 р. Справа№ 910/17963/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Кропивної Л.В.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Петрик М.О.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерформ-М"

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2017 року

у справі № 910/17963/17 (суддя Паламар П. І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерформ-М"

до Міністерства оборони України

про визнання договору частково недійсним

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерформ-М" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України про визнання договору частково недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.11.2017 у задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерформ-М" відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції уникнув з'ясування обставин щодо надмірності і необґрунтованості умов відповідальності за договором, природи пені як виду неустойки, визначення в договору розміру пені без врахування вимог Закону України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань», погіршення становища порівняно з відповідачем через несправедливість договору, значного дисбалансу внаслідок надмірності, необґрунтованості, невідповідності законам України штрафних санкцій у договорі.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерформ-М" по справі № 910/17963/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є. Ю., Руденко М. А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерформ-М" прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Руденко М. А., Пономаренко Є.Ю. та призначено до розгляду на 30.01.2018 року.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 року враховуючи перебування у відпустці судді Руденко М. А., яка не є головуючою суддею, справу № 910/17963/17 передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ від 30.01.2018 року, справу № 910/17963/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Кропивна Л. В., Пономаренко Є. Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерформ-М" прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Кропивна Л. В., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2018 р. було відкладено розгляд справи на 27.02.2018 р.

Представник позивача у судове засідання 27.02.2018 р. не з'явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи позивач був повідомлений належним чином, однак 22.02.2018 р. через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Представник відповідача у судове засідання 27.02.2018 р. не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час і місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 05 жовтня 2016 р. між Міністерством оборони України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерфом-М» укладено договір № 286/3/16/126 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України), за умовами якого позивач зобов'язався передати відповідачу матраци пінополіуретанові казармені в асортименті, кількості та у строки згідно специфікації до договору, яка є невід'ємною частиною договору, а останній - прийняти та оплатити вартість товару на умовах договору.

Згідно з п. 1.2. договору номенклатура товару, передбаченого до поставки за договором, вимоги згідно яких виготовляється товар, строки (терміни) виконання договору, визначаються специфікацією, наведеною в договорі. Відповідно до специфікації строком поставки товару визначено до 15.10.2016 р. (включно).

Відповідно до умов п.п. 6.1, 6.2 договору товар постачається на умовах DDP - склад замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню торговельних термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року. Строк поставки товару визначений в специфікації до договору (п.1.2.)

Місцем поставки товару визначено центри забезпечення Тилу Збройних Сил України згідно з рознарядкою Міністерства оборони України, яка є невід'ємною частиною договору.

Згідно з п. 8.3.3. договору за порушення строків виконання зобов'язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,2 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості.

Сторонами була підписана розрадянка Міністерства оборони України за специфікацією (додаток № 1 до договору поставки), відповідно до якої позивачу було сплановано відвантаження товару - Матрац пінополіуретановий казарменний вид 2, тип 1, у кількості 2 580 штук.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач зазначає, що рознарядка до договору була підписана сторонами після укладення договору поставки, що призвело до неможливості своєчасного виконання його зобов'язань за цим договором та вказав, що договір в частині умов п. 8.3.3, що встановлює його відповідальність за неналежне виконання його зобов'язань за договором одночасно у вигляді і пені, і штрафу, не відповідає вимогам закону.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Аналогічна правова позиція зазначена в ч. 2 та 3 ст. 180 ГК України, а саме, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Судом встановлено, що при укладені договору № 286/3/16/126 від 05.10.2016 р. сторони узгодили всі істотні умови, а саме, предмет договору, його характеристики, кількість поставленого товару, ціну та строк дії договору.

Також колегією суддів береться до уваги те, що сторони уклали вищенаведений договір відповідно до рішення тендерного комітету з конкурсних торгів замовника (протокол від № 75/361/8). Даний договір є договором поставки для державних потреб, за кошти Державного бюджету України.

Судом також встановлено, що при укладанні договору сторонами було дотримано норми чинного законодавства, а саме:

- зміст правочину не суперечить законодавству, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі;

- договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими особами та завірений печатками, у відповідності до законодавства;

- договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заявлені позивачем вимоги зводяться, зокрема, до того, що у зв'язку із підписанням рознарядки (Додаток № 1 до договору) після укладення спірного договору, позивач не зміг своєчасно виконати свої зобов'язання за договором № 286/3/16/126 від 5 жовтня 2016 р., що призвело до нарахування йому одночасно передбачених п.п. 8.3.3. п. 8.3. договору пені та штрафу, що не відповідає вимогам Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та 61 Конституції України.

В той же час, рознарядка Міністерства оборони України була підписана сторонами як додаток № 1 до договору № 286/3/16/126 від 05.10.2016 р. Доказів того, що вказана рознарядка була підписана пізніше 05.10.2016 р., матеріали справи не містять.

Крім того, невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено ст. 549 ЦК України, ст. 231 ГК України та ч. 6 ст. 232 ГК України.

У пункті 8.3.3. договору сторони встановили, що за порушення строків виконання зобов'язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,2 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості.

Таким чином, умовами договору та Господарського кодексу України передбачено цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність за порушення умов договору щодо невиконання негрошового зобов'язання у вигляді сплати пені.

Крім того, розмір договірної штрафної санкції у договорі обраховано у відсотковому розмірі за кожну добу прострочення, що за визначенням статті 549 Цивільного кодексу України відповідає поняттю "пеня".

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Згідно частини 2 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Таким чином, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Отже, колегія суддів не бере до уваги твердження скаржника в апеляційній скарзі про неправомірність одночасного стягнення штрафу та пені за неналежне виконання зобов'язання стороною, оскільки, як вірно зазначено судом першої інстанції, пеня та штраф є самостійними видами юридичної відповідальності, а в даному випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідальність позивача за Договором є несправедливо більшою за відповідальність відповідача, є безпідставними з огляду на наступне.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 3 ст. 181 ГК України встановлено, що сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

З огляду на викладене, підписавши та скріпивши своєю печаткою Договір, який містить оскаржуваний п. п.п. 8.3.3. п. 8.3., а також прийнявши його до виконання, сторони погодили відповідну можливість нарахування за порушення строків виконання зобов'язання постачальником пені в розмірі 0,2 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів - додаткового стягнення штрафу у розмірі 7 відсотків вказаної вартості договору.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено наявності обставин з якими законодавство пов'язує недійсність договору або окремих його частин, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

За наведених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, наведених в оскаржуваному рішенні, а тому відсутні підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2017 р. у справі № 910/17963/17.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерформ-М" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2017 року у справі № 910/17963/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2017 року у справі № 910/17963/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/17963/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 05.03.2018 р.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Л.В. Кропивна

Є.Ю. Пономаренко