КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2018 р. Справа№ 910/14115/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Корсакової Г.В.

Тищенко О.В.

при секретарі судового засідання: Подоляк Р.Ю.

За участі представників: згідно з протоколом судового засідання від 08.02.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2017 (повний текст складено 04.12.2017) у справі № 910/14115/16 (суддя Демидов В.О.)

За позовом Публічного акціонерного товариства «Київгаз»

до Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

про визнання недійсним договору транспортування природного газу № від 17.12.2015

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Київгаз» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» про визнання договору транспортування природного газу № від 17.12.2015 недійсним.

Позов мотивовано тим, що спірний договір не підписаний уповноваженою особою ПАТ «Київгаз», відсутні істотні умови договору та позивачем не вчинялося дій на схвалення чи виконання цього договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.11.2017 у справі № 910/14115/16 позов задоволено повністю.

Визнано недійсним договір транспортування природного газу від 17.12.2015 №, укладений між Публічним акціонерним товариством «Київгаз» та Публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз» та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2017 року у справі № 910/14115/16 та прийняти нове рішення по справі, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим , прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2017 у справі № 910/14115/16.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2018 розгляд справи призначено на 08.02.2018.

Представник позивача 08.02.2018 через канцелярію Київського апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідача 08.02.2018 через канцелярію суду надав заяву з процесуальних питань, в якій підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив її задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати, а також клопотання про відкладення розгляду справи з метою надання представнику скаржника можливості підготувати обґрунтовану відповідь на відзив.

Дослідивши клопотання про відкладення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 2 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Дослідивши заявлене клопотання про відкладення, колегія суддів дійшла висновку, що воно не ґрунтується на нормах закону, а тому підстави для його задоволення відсутні.

Представник відповідача у судовому засіданні заявив усне клопотання про залучення до участі у справі Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП), яке мотивоване тим, що вказана особа здійснює регулювання, в тому числі, правовідносин, які склались між сторонами, а тому її залучення є необхідним для вирішення спору.

Відповідно до положень ст. 50 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній на момент розгляду спору, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Заслухавши думку представників сторін, колегія суддів зазначає, що відповідачем не доведено, що рішення у даній справі може вплинути на права та обов'язки НКРЕКП, а відповідно, підстави для задоволення клопотання та залучення вказаної особи до участі у справі - відсутні.

Представники сторін у судовому засіданні надали пояснення по суті спору.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, наявні в ній докази та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

17.12.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз» (Оператор), в особі начальника Управління реалізації та розрахунків за надані послуги з транспортування та зберігання природного газу Грищенка Віталія Петровича, який діє на підставі довіреності від 26 грудня 2014 року №2-250, та Публічним акціонерним товариством «Київгаз» (Замовник), в особі Першого заступника голови правління з економічних питань та інвестицій Овчарук С.С., який діє на підставі довіреності №Д-66/15 від 23.11.2015, було укладено Договір транспортування природного газу № (надалі - Договір), відповідно до умов якого Оператор надає Замовнику послуги з транспортування природного газу на умовах, визначених у цьому Договорі, а Замовник сплачує Оператору встановлену в цьому Договорі вартість таких послуг.

Відповідно до п.17.1 Договору, цей договір набирає чинності з дня його укладання і діє до 31.12.2016 року, а умови договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладення, а саме з 01.12.2015 року. Цей договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії цього договору жодною із Сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

У п. 2.2 Договору сторони погодили, що послуги надаються на умовах, визначених у Кодексі газотранспортної системи, затвердженому постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2493 (далі Кодекс ГТС), з урахуванням особливостей, передбачених цим договором.

Пунктом 2.3 договору передбачено, що за цим договором позивачу можуть бути надані наступні послуги:

- послуга замовленої потужності в точках входу та виходу до/з газотранспортної системи (далі - розподіл потужності);

- послуги фізичного транспортування природного газу газотранспортною системою на підставі підтверджених номінацій (далі - транспортування);

- послуги балансування обсягів природного газу, які подаються до газотранспортної системи і відбираються з неї (далі - балансування).

Замовник має виконувати вимоги, визначені в Кодексі ГТС, подавати газ в точках входу та/або приймати газ у точках виходу в обсягах, встановлених цим договором, протягом погоджених термінів, а також оплачувати послуги на умовах, зазначених у договорі (п. 2.6 Договору).

Згідно з п. 2.7 Договору оператор має виконувати вимоги, визначені в Кодексі ГТС, приймати газ в точках входу та/або передавати газ у точках виходу в обсягах, встановлених цим договором, протягом погоджених термінів.

Відповідно до п. 3.1 Договору оператор зобов'язаний, зокрема, своєчасно надавати послуги належної якості; розміщувати на своєму веб-сайті чинні тарифи, вартість послуг балансування, Типовий договір транспортування природного газу і Кодекс ГТС; забезпечувати належну організацію та функціонування своєї диспетчерської служби; виконувати інші обов'язки, визначені Кодексом та чинним законодавством України.

У розділі ІХ Договору сторони погодили визначення вартості послуг балансування та порядок розрахунків за них.

Відповідно до п. 11.4 Договору, послуги балансування оформлюються одностороннім актом за підписом оператора на весь обсяг негативного місячного небалансу, неврегульованого позивачем відповідно до Кодексу ГТС та розділу IX Договору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Публічне акціонерне товариство «Київгаз» посилалося на те, що оспорюваний Договір транспортування природного газу № від 17.12.2015 не підписаний уповноваженою особою ПУТ «Київгаз», а отже відсутнє волевиявлення на укладення договору та погодження всіх істотних умов; відсутні істотні умов договору та не підписані додатки до договору; пропозиція ПАТ «Укртрансгаз» не є офертою, а ПАТ «Київгаз» не здійснило акцепт; договір не є обов'язковим і необхідним, оскільки була відсутня об'єктивна необхідність в укладенні договору в грудні 2015 року; позивач не вчиняв жодних дій на схвалення чи виконання договору, а наявність відбитку печатки підприємства на договорі не вказує на прояв волевиявлення чи схвалення договору.

При цьому позивач зазначав, що згідно з табелем обліку використання робочого часу та листком непрацездатності №734721, перший заступник голови правління Овчарук С.С. з 28.12.2015 по 31.12.2015 перебував на лікарняному, у зв'язку із чим позивачем наказом від 30.05.2016 № 329 створено комісію з метою встановлення обставин походження підпису та передачі проекту договору до ПАТ «Укртрансгаз». Висновками комісії було встановлено наступне:

- договір не проходив процедуру погодження та візування в жодному структурному підрозділі підприємства;

- уповноважений представник ПАТ «Київгаз», вказаний в договорі як підписант, не підписував вказаний договір. Підпис під договором було підроблено особою, яку неможливо встановити засобами, доступними членам комісії;

- відтиск печатки підприємства було проставлено помилково особою, яка не мала повноважень виступати від імені підприємства в договірні відносини та навіть не розцінювала свої дії як оформлення волевиявлення;

- жодна уповноважена особа ПАТ «Київгаз» не приймала рішення про укладання договору з ПАТ «Укртрансгаз» та не засвідчила від імені підприємства волю до прийняття договірних зобов'язань;

- ПАТ «Київгаз» не надсилав ПАТ «Укртрансгаз» примірники договору у відповідності до вимог, викладених у гл. 1 розд. 8 Кодексу ГТС та супровідному листі вих №16425/12 від 24.12.2015.

Зважаючи на вищевикладене, ПАТ «Київгаз» просило задовольнити позов та визнати недійсним договір транспортування природного газу № від 17.12.2015.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України, правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

За умовами ч.ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, предметом позову є визнання недійсним Договору транспортування природного газу № від 17.12.2015.

Як зазначалося вище, у спірному договорі від імені Публічного акціонерного товариства «Київгаз» (Замовник) проставлено підпис Першого заступника голови правління з економічних питань та інвестицій, який діяв на підставі довіреності №Д-66/15 від 23.11.2015, Овчарука С.С.

З метою встановлення справжності підпису Овчарука С.С., ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2016 року у справі № 910/14115/16 було призначено судову почеркознавчу експертизу.

На виконання ухвали, експертною установою було надано висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 07.09.2017 № 1745/17-32/1746/17-32, в якому зазначено, що підпис від імені Овчарука С.С. у наданому на дослідження документі виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів. Підпис від імені Овчарука С.С., що міститься у договорі № транспортування природного газу від 17.12.2015 на 6 арк. (а. с. 76-81, том 1), виконано не Овчаруком Сергієм Станіславовичем, а іншою особою.

Таким чином, експертизою встановлено, що підпис вчинено іншою невідомою особою, волевиявлення якої встановити неможливо.

Дослідивши обставини справи та наявний в ній експертний висновок, колегія суддів вважає його належним та допустимим доказом у справі, при цьому відповідач ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції висновків експертизи не спростував.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч.1 ст. 640 Цивільного кодексу України). Тобто, обидві сторони договору мають бути ознайомлені про факт існування названої згоди.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 3.3 постанови від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (надалі - Постанова № 11) зазначив, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

У постанові від 13.04.2016 року у справі № 3-291гс16 Верховний Суд України зазначив таке: «Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 ЦК. Отже, ЦК України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину».

Відповідно до положень аналізу окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суди, встановивши, що спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але експертизою підтверджено, що одна із сторін його не підписувала, мають виходити з того, що такий договір є вчиненим. Зазначене вище є підставою для визнання договору недійсним згідно зі статтями 203, 215 ЦК України у зв'язку з підписанням договору особою, яка не має на це повноважень, та відсутністю волевиявлення власника, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, наявність вільного волевиявлення учасників правочину та його відповідність внутрішній волі при укладенні цього правочину є однією з необхідних умов визнання останнього дійсним, а відсутність вільного волевиявлення учасника правочину є законодавчо встановленою підставою для визнання такого правочину недійсним.

Згідно з ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Пунктом 3.4. Постанови № 11 визначено, що доказами схвалення правочину, вчиненого від імені юридичної особи з перевищенням повноважень, або особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника або вчинення зазначеним органом дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Будь-які докази прийняття до виконання спірного договору позивачем в матеріалах справи відсутні.

Додатки до вказаного договору між сторонами також не укладалися.

При цьому відповідно до ст. 642 Цивільного кодексу України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Позивач зазначав, що не мав наміру укладати оспорюваний договір, не просив присилати його проект, не писав та не надсилав відповідачу відповідних заяв та/чи проекту договору, тобто не здійснював акцепту, не надавав згоди на укладення договору. При цьому відповідач листом №16425/12 від 24.12.2015 надіслав проект договору самостійно, з власної ініціативи, а позивач не повертав на його адресу ані підписаного договору, ані проектів договорів ані відповіді на вказаний лист.

Ці обставини, на думку суду, свідчать про відсутність волевиявлення позивача укладення спірного договору. Вищезазначене свідчить, що спірний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, тобто в момент вчинення правочину не були дотримані вимоги ч. 3 та ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання правочину недійсним.

За таких обставин, оскільки в силу вимог ч.4 ст.202 Цивільного кодексу України для укладення двостороннього правочину необхідна наявність волевиявлення обох сторін, здійснена в належній формі, при чому під сторонами, у даному випадку, розуміються уповноважені на те відповідно до приписів ч.2 ст.207 Цивільного кодексу України, особи.

Отже, належність підпису уповноваженої особи, є обов'язковою умовою при констатації волевиявлення сторони щодо визначеного договором кола істотних умов. При цьому, докази, що печатка на Договорі була проставлена уповноваженою особою в матеріалах справи також відсутні.

Оскільки спірний Договір підписаний з боку позивача невстановленою особою, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи від 07.09.2017 № 1745/17-32/1746/17-32, яка не була уповноважена укладати правочини від імені позивача, мотиви позову про визнання вказаного правочину недійсним - є обґрунтованими, а позовні вимоги правомірно задоволені судом першої інстанції.

Аналогічної позиції дотримується й Вищий господарський суд України у своїх постановах від 26.10.2016 у справі №910/4100/14, від 13.04.2017 у справі №910/1557/16, від 21.11.2017 у справі №904/8241/16.

Колегія суддів враховує, що представник відповідача (апелянта) був відсутній в суді першої інстанції на момент прийняття оскаржуваного рішення, однак, апелянт не надав жодного доказу на підтвердження своїх доводів і до суду апеляційної інстанції, у зв'язку з чим, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, а підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2017 у справі № 910/14115/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2017 у справі № 910/14115/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/14115/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст складено та підписано 19.02.2018.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді Г.В. Корсакова

О.В. Тищенко