КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2018 р. Справа№ 910/19296/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Смірнової Л.Г.

Дідиченко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - представник не прибув;

від відповідача - Гутарін І.І., довіреність № б/н від 01.11.2017,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2017 у справі №910/19296/17 (суддя Усатенко І.В., м. Київ, повний текст складено - 04.12.2017) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Маліал" до публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 126980,00 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Маліал" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" 126 980,00 грн., з яких: 120 400,00 грн. основного боргу, 3 463,56 грн. пені, 831,25 грн. три відсотки річних та 2 285,19 грн. інфляційних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.11.2017 у справі №910/19296/17 позов задоволено повністю: вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 120 400,00 грн. основного боргу, 3 463,56 грн. пені, 831,25 грн. три відсотки річних та 2 285,19 грн. інфляційних.

При задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов'язань в частині оплати отриманого товару.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2017 у справі №910/19296/17 скасувати, та прийняти нове, яким зменшити розмір штрафних санкцій до 30 %.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на обставини відсутності у позивача збитків, відсутності вини відповідача у несвоєчасній оплаті товару, проведення АТО, а також тяжкий фінансовий стан, вказує на необґрунтованість відмови суду першої інстанції у зменшенні розміру штрафних санкцій.

Позивачем до суду апеляційної інстанції було подано відзив, у якому він проти наведених вимог за апеляційною скаргою заперечив та зазначив про відсутність підстав для зменшення відповідачу розміру штрафних санкцій.

Окрім наведеного, позивач у відзиві вказав про відсутність повноважень у представника апелянта на подання скарги, та зазначив при цьому, що особа, яка підписала скаргу, має право представляти регіональну філію "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця" у справах, пов'язаних з діяльністю структурного підрозділу "Служба матеріально - технічного забезпечення" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця", тоді як відповідачем у даній справі є саме ПАТ "Українська залізниця".

Стосовно викладеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, згідно наявної у матеріалах справи довіреності від 01.11.2017 ПАТ "Українська залізниця" уповноважило провідного юрисконсульта структурного підрозділу "Служба матеріально - технічного забезпечення" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця" Гутаріна І.І. діяти від імені Довірителя, представляти його інтереси, в тому числі інтереси структурного підрозділу.

Враховуючи те, що вказана довіреність видана юридичною особою - ПАТ "Українська залізниця" на представництво її інтересів (у тому числі, але не виключно структурного підрозділу) зазначені доводи позивача про подання апеляційної скарги не уповноваженою особою, колегією суддів відхиляються за необґрунтованістю.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні 05.03.2018 підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Позивач правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином; про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім у даному судовому засіданні від позивача до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка представників сторін не визнавалася обов'язковою, певних пояснень суд не витребував.

Враховуючи належне повідомлення позивача, а також те, що неявка його представника у судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Маліал" (постачальник) 06.06.2017 було укладено договір на закупівлю №Дон/НХ-17379/НЮ, відповідно до умов якого предметом договору є поставка постачальником покупцю товару в асортименті та кількості згідно специфікації, яка є невід'ємною частиною чинного договору. Найменування товару: плівка поліетиленова термозбіжна. Виробник товару ТОВ " 1-ПАК" Україна.

Товар повинен бути поставлений постачальником протягом 15 днів від дати отримання заявки на поставку товару (п. 4.1 договору).

Згідно п. 4.2 договору датою поставки товару вважається дата підписання накладної на приймання товару та підписання акту прийому-передачі товару обома сторонами договору.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що загальна сума договору складає 140 400,00 грн. з урахуванням ПДВ та зазначається у звіті про результати здійснення процедури закупівлі.

Відповідно до п. 6.2 договору покупець здійснює оплату поставленого товару шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30 банківських днів з дня отримання товару. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками накладної (залізничної накладної) та акту прийому-передачі на отримання товару.

Підтвердженням про одержання товару покупцем є накладна на приймання товару та акт прийому-передачі, оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін. Акт прийому-передачі покупець повертає постачальнику після підтвердження покупцем факту отримання. (п. 8.4. договору).

Пункт 15.1 договору передбачає, що термін дії договору - з моменту його підписання сторонами і по 31.12.2017.

Додатком до договору є специфікація №1 на поставку товару: код -19420000-7 , найменування плівка поліетиленова термозбіжна (товщина 70мкм, ширина - 400 мм, полотно), ГОСТ 25951-83, 26-кг, сума без ПДВ 117000 грн., ціна за одиницю без ПДВ 45 грн., сума з ПДВ 140400 грн.

На виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу товар на суму 140400,00 грн., що підтверджується оформленими належним чином видатковими накладними № М-00000036 від 20.06.2017 на суму 129600,00 грн., №М-00000037 від 20.06.2017 на суму 10800,00 грн., а також актами приймання-передачі товару: № М-00000008 від 20.06.2017 на суму товару 129600,00 грн.; №М-00000009 від 20.06.2017 на суму 10800,00 грн.

Також на підтвердження обставин поставки товару відповідачу загальною вартістю 140400,00 грн. позивач надав разом із позовом до матеріалів справи копії товарно-транспортних накладних.

Позивачем було виставлено відповідачу рахунки на оплату отриманого товару: рахунок-фактура № М-039 від 20.06.2017 на суму 129600,00 грн. та рахунок-фактура № М-040 від 20.06.2017 на суму 10800,00 грн.

Відповідачем зобов'язання за договором виконувались неналежним чином, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в сумі 120400,00 грн. (з урахуванням часткової оплати на загальну суму 20 000,00 грн.), з вимогою про стягнення якої позивач і звернувся з даним позовом до суду.

Також, позивачем, окрім суми основного боргу було пред'явлено до стягнення пеню, три відсотки річних та інфляційні.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду щодо обґрунтованості позовних вимог, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 6.2 договору покупець здійснює оплату поставленого товару шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30 банківських днів з дня отримання товару. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками накладної (залізничної накладної) та акту прийому-передачі на отримання товару.

Як вже вказувалося, відповідачем товар на загальну суму 140400,00 грн. було отримано 20.06.2017, отже покупець повинен був розрахуватися за отриманий товар протягом 30 банківських днів, тобто до 02.08.2018.

У вказаний строк відповідач сплатив лише часткову вартість товару на суму 20 000,00 грн., оплата решти суми в розмірі 120400,00 грн. у визначений договором строк відповідачем здійснена не була.

Таким чином, станом на час звернення позивача до суду з даним позовом строк виконання відповідачем грошового зобов'язання з оплати вартості отриманого товару настав.

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Факт наявності заявленого до стягнення боргу станом на день подачі позову до суду підтверджується матеріалами справи, що наведено вище у даній постанові.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 120400,00 грн.

Позивачем, у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання відповідачем, нараховано пеню в сумі 3 463,56 грн., три відсотки річних в сумі 831,25 грн. та інфляційні в сумі 2 285,19 грн.

Положеннями ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 9.2. договору передбачено, що покупець за даним договором несе наступну відповідальність: у разі порушення строків оплати товару, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі однієї облікової ставки НБУ від вартості несплаченого товару за кожен день прострочення.

Оскільки, відповідачем було допущено прострочення виконання грошового зобов'язання за договором, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду в частині задоволення вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 3 463,56 грн., нарахованої за період з 03.08.2017 по 25.10.2017.

Також, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій до 30 %, з огляду на наступне.

Частина 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній станом на час прийняття оскаржуваного у даній справі рішення) надає господарському суду право, ухвалюючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

У даному випадку, суд апеляційної інстанції, враховуючи недоведеність відповідачем поважності причин неналежного виконання перед позивачем грошових зобов'язань за договором вважає обґрунтованою відмову у зменшенні відповідачу розміру пені.

При цьому, однією з підстав для зменшення розміру пені апелянт зазначає проведення АТО і бойових дій та вказує, що наведене суттєво вплинуло на його фінансове становище.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що АТО триває з 2014 року, тоді як договір було укладено між сторонами вже у 2017 році, а тому апелянт не міг не знати про можливі труднощі у виконанні ним зобов'язань з оплати отриманого товару, проте строк оплати було визначено вказаним вище чином.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Щодо посилань апелянта на відсутність збитків у позивача у зв'язку із порушенням відповідачем строків оплати за товар слід зазначити, що вказана обставина не може бути безумовною підставою для зменшення розміру санкцій, оскільки судом також враховуються майнові інтереси позивача, який в свою чергу має певні зобов'язання перед своїми контрагентами, а несвоєчасна сплата боргу відповідачем призводить до порушення товариством з обмеженою відповідальністю "Маліал" цих зобов'язань.

Доводи апелянта про відсутність його вини також не можуть бути підставою для зменшення розміру пені, оскільки не знайшли свого підтвердження матеріалами даної справи.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд також не вбачає підстав для зменшення суми пені, оскільки, її розмір не є надмірно великим, у зв'язку з тим, що сторони в договорі погодили менший розмір пені (одна облікова ставка НБУ) ніж той, розмір пені, що обмежений нормативно (подвійна облікова ставка НБУ).

Крім того, умовами договору відповідачу надана можливість оплати вартості товару з відстроченням платежу на 30 банківських днів, що ставить у його більш вигідне становище порівняно з продавцем.

Крім того, як вже вказувалося апеляційний суд не вбачає винятковості в тих обставинах, на які посилається відповідач як на підставу для застосування судом права на зменшення штрафних санкцій.

Таким чином, підстави для зменшення розміру пені до 30% відсутні, відповідно вимоги за апеляційною скаргою є необґрунтованими.

Крім цього, колегія суддів погоджується із задоволенням місцевим господарським судом вимог позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

Враховуючи те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання за договором, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 831,25 грн. та інфляційних в сумі 2 285,19 грн., розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2017 у справі №910/19296/17- без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Скасувати зупинення дії рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2017 у справі №910/19296/17.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 06.03.2018 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді Л.Г. Смірнова

М.А. Дідиченко