ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13.03.2018р.                      Справа №905/2627/17

за позовом: Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», м.Покровськ,

до відповідача: Служби автомобільних доріг у Донецькій області, м.Краматорськ,

про стягнення 57767,19 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

Справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження

Без повідомлення (виклику) учасників справи

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Дочірнє підприємство «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», м.Покровськ звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача, Служби автомобільних доріг у Донецькій області, м.Краматорськ про стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 48280,85 грн та 3% річних в сумі 9486,34 грн, а всього 57767,19 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору про закупівлю послуг за державні кошти №2-31 від 20.11.2014р. в частині проведення своєчасної та в повному обсязі оплати послуг, що стало підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат. При цьому, як зазначає Дочірнє підприємство «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», рішенням господарського суду Донецької області від 01.06.2017р. по справі №905/255/17 вже було стягнуто з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 607458,61 грн, на яку здійснені відповідні нарахування.

Відповідач у відзиві на позовну заяву №01.3-69 від 12.01.2018р. проти задоволення позову заперечив з посиланням на те, що позивачем порушено правила нарахування інфляційних втрат. Крім того, відповідач зазначав про відсутність вини Служби автомобільних доріг у Донецькій області у простроченні виконання платіжних зобов’язань за договором №2-31 від 20.11.2014р., виходячи з того, що оплата виконаних робіт (наданих послуг) відбувалась за рахунок бюджетних коштів та по мірі їх надходження.

Розглянувши матеріали справи, заслухивши пояснення позивача, господарський суд встановив:

20.11.2014р. між позивачем (підрядник) та відповідачем (замовник) був підписаний договір про закупівлю послуг за державні кошти №2-31, за приписами п.1.1 якого підрядник бере на себе зобов’язання за завданням замовника своїми силами і засобами на власний ризик виконати послуги у 2014 році з поточного ремонту та експлуатаційного утримання автомобільних доріг загального користування Донецької області, а замовник прийняти та оплатити такі послуги.

За змістом п.2.1 укладеного підрядником та замовником правочину договірна ціна послуг (робіт), виконання яких доручається підряднику, становить 29416280,40 грн, у тому числі: ПДВ – 4902713,40 грн.

Відповідно до п.3.1 договору №2-31 від 20.11.2014р. підрядник розпочинає виконання послуг (робіт) з моменту укладання договору і забезпечує їх завершення до 31.12.2014р.

За правилами п.4.1.2 укладеного сторонами договору замовник зобов’язаний приймати виконані послуги (роботи) згідно з актом приймання виконаних будівельних робіт (ф.КБ-2в).

За змістом п.10.1 договору №2-31 від 20.11.2014р. розрахунки проводяться шляхом оплати замовником протягом 20 банківських днів, при наявності коштів на бюджетних рахунках, після підписання сторонами акта приймання виконаних будівельних робіт (ф.КБ-2в).

На підставі вищевказаного договору, 23.12.2014р. сторонами було підписано довідки про вартість виконаних будівельних робіт /та витрати/ за грудень 2014 року та акти №6, №18, №19, №26, №27, №28, №29, №30, №31, №32 приймання-передачі виконаних будівельних робіт за грудень 2014 року на суму 607458,61 грн.

Рішенням господарського суду Донецької області від 01.06.2017р. по справі №905/255/17 позовні вимоги Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» до Служби автомобільних доріг у Донецькій області про стягнення 984399,04 грн задоволено повністю: стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором про закупівлю послуг за державні кошти №2-31 від 20.11.2014р. в сумі 607458,61 грн, інфляційні втрати у сумі 341311,30 грн та 3% річних у сумі 35498,88 грн, витрати зі сплати судового збору у сумі 14764,04 грн.

При цьому, у мотивувальній частині рішення суд дослідив обставини укладання договору №2-31 від 20.11.2014р.; наявність обставин надання послуг (виконання робіт) згідно з актами №6, №18, №19, №26, №27, №28, №29, №30, №31, №32 від 23.12.2014р. приймання-передачі виконаних будівельних робіт на суму 607458,61 грн; наявність заборгованості за надані послуги (виконані роботи) за вказаним правочином у розмірі 607458,61 грн, а також дійшов висновку про те, що зобов’язання замовника з оплати наданих послуг (виконаних робіт) на цю суму мали бути виконані не пізніше 26.01.2015р.

Відповідно до відомостей, які наявні у матеріалах справи, підтверджуються позивачем та даними комп’ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» і Єдиного державного реєстру судових рішень, а також не спростовані відповідачем, рішення від 01.06.2017р. по справі №905/255/17 не переглядалось в апеляційному, касаційному порядку або з підстав, які визначені ст.112 Господарського процесуального кодексу України (ст.320 цього кодексу в редакції, що набула чинності 15.12.2017р.), та набрало законної сили.

Господарський суд при вирішенні розглядуваного спору приймає до уваги викладені вище обставини, що встановлені при розгляді справи №905/255/17 як такі, що відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України не підлягають повторному доказуванню.

При цьому, господарський суд виходить з того, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п.4 Інформаційного листа №01-8/1427 від 18.11.2003р. Вищого господарського суду України «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини»).

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Виходячи з того, що відповідач за надані послуги (виконані роботи) за договором №2-31 від 20.11.2014р. розрахувався лише 11.07.2017р. (виписка АТ «Ощадбанк» по рахунку №0689 за 11.07.2017р.) позивач здійснив нарахування 3% річних за період з 02.01.2017р. по 10.07.2017р. в сумі 9486,34 грн, інфляційних збитків за період з 02.01.2017р. по 10.07.2017р. у розмірі 48280,85 грн.

За змістом рішення господарського суду Донецької області від 01.06.2017р. по справі №905/255/17 3% річних були нараховані та заявлені до стягнення за період з 01.02.2015р. по 12.01.2017р.

Відтак, позивач мав право на нарахування заявленої до стягнення суми відсотків річних у цій справі з 13.01.2017р.

За розрахунком суду, 3% річних за період з 13.01.2017р. по 10.07.2017р. дорівнюють 8937,13 грн.

Одночасно, періодом нарахування інфляційних втрат у цій справі позивачем визначено період з 02.01.2017р. по 10.07.2017р.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що такий розрахунок суперечить правилам нарахування інфляційних втрат та має здійснюватись за повний календарний місяць.

З цього приводу суд зазначає про наступне:

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з огляду на вищенаведене, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення – лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Як зазначалось, станом на грудень 2014 року позивачем було надано послуги (виконано роботи) на загальну суму 607458,61 грн, які мали бути оплачені не пізніше 26.01.2015р. Відповідна заборгованість залишалась незмінною протягом періоду часу з 27.01.2015р. (перший день прострочення виконання зобов’язання) по 11.07.2017р. (день фактичної оплати боргу в сумі 607458,61 грн).

Відтак, позивач мав право на відшкодування інфляційних збитків за період з 01.02.2015р. по 30.06.2017р. (всі повні місяці періоду прострочення).

За змістом рішення господарського суду Донецької області від 01.06.2017р. по справі №905/255/17 інфляційні втрати були нараховані та заявлені до стягнення за період з 01.02.2015р. по 01.01.2017р.

У розглядуваній справі позивачем визначено період нарахування інфляційних втрат з 02.01.2017р. по 10.07.2017р.

За висновками суду, хоча позивач і здійснив нарахування інфляційних втрат у цій справі не за повний місяць (січень 2017 року), проте, він мав право на нарахування інфляційних у січні 2017 року, внаслідок чого, за розрахунком суду, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні збитки в сумі 47773,68 грн, виходячи з наступного:

-          607458,61 грн (сума боргу) * 1,011 (індекс інфляції у січні 2017 року) = 614140,65 грн (сума боргу з урахуванням інфляційних збитків у січні 2017 року); 614140,65 грн (сума боргу з урахуванням інфляційних збитків у січні 2017 року) – 607458,61 грн (сума боргу) = 6682,04 грн (інфляційне збільшення боргу у січні 2017 року); 6682,04 грн (інфляційне збільшення боргу у січні 2017 року) / 31 (кількість днів у січні) * 30 (кількість заявлених днів прострочення) = 6466,49 грн (інфляційне збільшення боргу за період з 02.01.2017р. по 31.01.2017р.);

-          607458,61 грн (сума боргу) * 1,068 (сукупний індекс інфляції за період з лютого по червень 2017 року) = 648765,80 грн (сума боргу з урахуванням інфляційних збитків в період з лютого по червень 2017 року); 648765,80 грн (сума боргу з урахуванням інфляційних збитків в період з лютого по червень 2017 року) – 607458,61 грн (сума боргу) = 41307,19 грн (інфляційне збільшення боргу в період з лютого по червень 2017 року).

В той же час, як правомірно зазначено відповідачем, інфляційні збитки в період з 01.07.2017р. по 10.07.2017р. не підлягали нарахуванню, оскільки оплата боргу відбулась 11.07.2017р. Тобто, заборгованість існувала менше ніж місяць.

Разом з тим, твердження відповідача стосовно відсутності вини Служби автомобільних доріг у Донецькій області у простроченні виконання платіжних зобов’язань за договором №2-31 від 20.11.2014р., виходячи з того, що оплата виконаних робіт (наданих послуг) відбувалась за рахунок бюджетних коштів та по мірі їх надходження, не приймаються судом до уваги зважаючи на те, що вказані обставини не звільняють боржника від обов’язку відшкодувати матеріальні втрати (збитки) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримати компенсацію (плату) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зокрема, наявність чи відсутність фінансування відповідача не залежить від волі та дій позивача, що порушує його право на отримання коштів за виконані роботи.

Положеннями ст.96 Цивільного кодексу України унормовано, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

За змістом ст.511 вказаного нормативно-правового акту зобов’язання не може створювати обов’язку для третьої особи. Навіть у випадку покладення виконання обов’язку боржником на іншу особу, відповідно з вимогами ч.2 ст.528 Цивільного кодексу України, відповідальним за виконання зобов’язання залишається боржник, а не така особа.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутність бюджетних коштів не є законною підставою для звільнення від виконання договірного зобов’язання. Аналогічна позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД та Оліус проти України» від 18.05.2005р.

Одночасно, як вказувалось вище, рішенням господарського суду Донецької області від 01.06.2017р. у справі №905/255/17 вже було встановлено, що відповідні платіжні зобов’язання відповідача мали бути виконані не пізніше 26.01.2015р.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, з’ясувавши обставини, пов’язані з правильністю здійснення позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, здійснивши оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме на суми 8937,13 грн відсотків річних та 47773,68 грн інфляційної складової боргу.

Згідно зі ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 1600 грн підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.86, 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», м.Покровськ до Служби автомобільних доріг у Донецькій області, м.Краматорськ про стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 48280,85 грн та 3% річних в сумі 9486,34 грн, а всього 57767,19 грн, задовольнити частково.

Стягнути зі Служби автомобільних доріг у Донецькій області (84333, Донецька обл., м.Краматорськ, вул.Уральська, буд.12, ) на користь Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (85307, Донецька обл., м.Покровськ, вул.Захисників України, буд.2, ) інфляційні нарахування у розмірі 47773,68 грн та 3% річних в сумі 8937,13 грн, а також судовий збір – 1570,74 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Рішення складено та підписано 13.03.2018р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.О.Паляниця