РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2018 року Справа № 902/877/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Олексюк Г.Є.

судді Маціщук А.В.

секретар судового засідання Драчук В.М.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 адвокат;

відповідача уповноважений представник не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" на рішення господарського суду Вінницької області від 30.11.2017 р. у справі №902/877/17 (суддя Нешик О.С. м.Вінниця, повний текст складено 07.12.2017)

за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ТД РИБПРОМ", м.Вишневе Києво-Святошинського району Київської області

до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар", м.Вінниця

про стягнення 254726,26 грн. згідно договору поставки

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ТД РИБПРОМ" звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" заборгованості в сумі 254726,26 грн., що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами договору поставки товару №1702 від 17.02.2014, з яких: 200366,27 грн. - основний борг; 29600,16 грн. - пеня; 24759,83 грн. - сума, інфляційних витрат та 3% річних.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 30.11.2017 у справі №902/877/17 позов ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ТД РИБПРОМ" до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" про стягнення 254726,26 грн. згідно договору поставки, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ТД РИБПРОМ" 200366,27 грн. основного боргу; 11835,59 грн. - суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів; 3118,78 грн. 3% річних; 26852,44 грн. пені та 3632,60 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Рішення господарського суду мотивоване тим, що відповідач свої зобов'язання щодо оплати товару згідно договору поставки №1702 від 17.02.2014 виконав частково, здійснивши оплату за поставлений товар в сумі 247000,00 грн., а саме: 16.02.2017 платіжне доручення №6149 - 20000 грн.; 20.02.2017 платіжне доручення №6175 - 20000 грн.; 22.02.2017 платіжне доручення №6225 - 15000 грн.; 28.03.2017 платіжне доручення №6702 - 40000 грн.; 27.04.2017 платіжне доручення №7172 - 30000 грн.; 16.05.2017 платіжне доручення №7467 - 22000 грн.; 19.06.2017 платіжне доручення №7952 - 50000 грн; 07.09.2017 платіжне доручення №9028 - 50000 грн.

Відповідач за поставлений товар у визначені договорами поставки строки не розрахувався, що стало підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

Станом на день слухання справи в суді першої інстанції, відповідач розрахунків з позивачем не провів, тому за відповідачем рахується заборгованість перед позивачем на загальну суму 200366,27 грн. (447 366,27 грн. - 247 000,00).

В судовому засіданні 30.11.2017 позивачем доведено суду, що на день розгляду справи у відповідача перед ним існує заборгованість у сумі 200366,27 грн. за договором поставки №1702 від 17.02.2014, а тому суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення основної заборгованості

Провівши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат за допомогою програми "ЛЗ ПІДПРИЄМСТВО 9.5.3 ТОВ "Інформаційно-аналітичний центр "ЛІГА", ТОВ "ЛІГА: ЗАКОН", 2017", заявлених позивачем до стягнення за період з 27.01.2017 по 11.09.2017 відповідно до суми боргу 200366,27 грн суд встановив, що сума 3% річних, яка підлягає до стягнення за період з 27.01.2017 по 11.09.2017 складає 3118,78 грн, а сума інфляційних втрат за період з лютий - серпень 2017 року - 11835,59 грн.

Провівши перерахунок пені за допомогою програми "ЛЗ ПІДПРИЄМСТВО 9.5.3 ТОВ "Інформаційно-аналітичний центр "ЛІГА", ТОВ "ЛІГА: ЗАКОН", 2017", заявлених позивачем до стягнення за період з 27.01.2017 по 11.09.2017 відповідно до суми боргу 200 366,27 грн суд встановив, що сума пені, яка підлягає до стягнення за період з 27.01.2017 по 11.09.2017 складає 26852,44 грн.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, відповідач ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Вінницької області від 30.11.2017 по справі №902/877/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «ТД Рибпром» задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Вінницький завод пакувальних виробів «Вінтар» на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «ТД Рибпром» суму основного боргу в розмірі 200366,27 грн. В стягненні суми збитків від інфляції в розмірі 11835,59 грн., 3% річних у розмірі 3118, 78 грн., пені у розмірі 26852, 44 грн. та судового збору в розмірі 3632,60 грн. відмовити.

Вважає, що дане рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального права, не повністю досліджені усі обставини справи, не надано належної оцінки доказам по справі.

Зазначає, що строк дії договору встановлено до 31.12.2014 року, а тому на момент здійснення поставки товару в 2017 році, правовідносини сторін не могли регулюватись договором, який припинив свою дію, чого суд першої інстанції помилково не врахував.

Отже застосовуючи до правовідносин з поставки товару в 2017 році, договір поставки №1702 від 17.02.2014 року, судом було порушено права апелянта, що призвело до прийняття рішення з порушенням норм матеріального права.

Поряд з цим, звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, те, що п.9.2 договору, встановлює пролонгацію договору на невизначений строк, таким чином, строк договору не встановлений, що жодним чином не узгоджується із положеннями ч. 1 ст.251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Отже, скаржник переконаний, що у зв`язку із тим, що правовідносини між відповідачем та позивачем при поставці в 2017 році, вже не регулювались положеннями договору, така поставка вважається позадоговірною, а тому до неї застосовується загальні положення про договір купівлі-продажу.

Зважаючи на все вищезазначене, скаржник вважає, що позивачеві фактично не було завдано збитків невиконання договірних зобов`язань між сторонами протягом з 27.01.2017 року по 11.08.2017 року, у зв`язку із тим, що строк для оплати настав разом із пред`явленням вимоги, а саме лише 17.08.2017 року.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 05.01.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" на рішення господарського суду Вінницької області від 30.11.2017 р. у справі №902/877/17 та розгляд скарги призначити на "31" січня 2018 р. о 10:00 год. у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду за адресою: 33001 м. Рівне вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань № 6.

22.01.2018 на адресу суду від ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «ТД Рибпром» надійшов відзив в якому просить суд апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницький завод пакувальних виробів «Вінтар» на рішення господарського суду Вінницької області від 30.11.2017 у справі №902/877/17 залишити без задоволення. Рішення господарського суду Вінницької області від 30.11.2017 у справі №902/877/17 залишити без змін.

23.01.2018 від ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ТД РИБПРОМ" до суду надійшло клопотання (вх.№2542/18 від 23.01.2018) про учать у судовому засіданні у режимі відеоконференції, в якому просить судове засідання у справі №902/877/17, призначене на 31.01.2018 о 10:00 год. провести у режимі відеоконференції із забезпеченням її проведення у господарському суді Київської області або у господарському суді м.Києва.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 29.01.2018 у справі №902/877/17 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ТД РИБПРОМ" про його участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції з розгляду справи №902/877/17, яке мало відбутись 31.01.2018 о 10:00 год.

30.01.2018 на адресу суду засобами електронного зв`язку від ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ТД РИБПРОМ" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що 31.01.2018 о 10:00 год. представник позивача адвокат ОСОБА_1 прийматиме участь в розгляді судової справи №911/4085/15 у Київському апеляційному господарському суді. При цьому, в даному клопотанні позивач наполягає на участі представника ТОВ "ТД Рибпром" під час розгляду справи №902/877/17 у зв`язку з наданням додаткових пояснень на доводи апеляційної скарги відповідача. Крім того, просить суд вирішити питання про можливість участі представника позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції та доручити проведення відеоконференції за можливість господарському суду Київської області або господарському суду м.Києва.

31.01.2018 на адресу суду від ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу позивача в якій просить суд рішення господарського суду Вінницької області від 30.11.2017 по справі №902/877/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ТД РИБПРОМ" до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" про стягнення згідно договору поставки задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ТД РИБПРОМ" суму основного боргу в розмірі 200366,27 грн. В стягненні суми збитків від інфляції в розмірі 11835 грн. 59 коп., 3% річних у розмірі 3118 грн. 78 коп., пені у розмірі 26852 грн. 44 коп. та судового збору в розмірі 3632 грн. 60 коп. відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні 31.01.2018 повідомив колегію суддів, що є заступником директора ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" з правових питань, докази підтвердження даних повноважень будуть подані до дати наступного судового засідання. Поряд з цим, щодо клопотання позивача про відкладення розгляду справи не заперечував.

Також в даному судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про проведення наступного судового засідання у режимі відеоконференції.

В судове засідання 31.01.2018 представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 31.01.2018 у справі №902/877/17 розгляд апеляційної скарги відкладено на "28" лютого 2018 р. об 11:00год. у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м. Рівне, вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань №6. Доручено господарському суду Київської області забезпечити проведення відеоконференції 28.02.2018 о 11:00 у приміщенні господарського суду Київської області за адресою: МСП 01032, м. Київ-32, вул. Симона Петлюри (Комінтерну), 16 за участю уповноважених представників ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ТД РИБПРОМ" та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар".

27.02.2018 на адресу суду засобами електронного зв`язку від ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" надійшло клопотання про перенесення розгляду справи. В обґрунтування даного клопотання відповідач зазначає, що ТОВ "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" 05.01.2018 року, було відправлено повідомлення засновникам про проведення 09.03.2018 року об 11 год. 00 хв., загальних зборів засновників ТОВ "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар", з порядком денним - внесення змін до статуту, затвердження нової редакції статуту, надання повноважень представлення інтересів ТОВ "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" без доручення заступнику генерального директора - ОСОБА_3 та про доручення заступнику генерального директора з правових питань - ОСОБА_3 внести зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. Отже, відповідач вважає, що скористатись наданим законом правом на захист своїх інтересів шляхом представництва юридичної особи апелянт зможе лише з 09.03.2018 року, після здійснення державної реєстрації відповідних змін до установчих документів відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні 28.02.2018 року, яке відбувалось в режимі відеоконференції, не заперечувала щодо клопотання відповідача про перенесення розгляду справи.

В судове засідання 28.02.2018 яке відбувалось в режимі відео конференції, від відповідача з`явився - ОСОБА_3, однак документів на підтвердження повноважень представляти ТОВ "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" у відповідності до вимог приписів статей 56, 58 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 28.02.2018 суду не надав.

Приймаючи до уваги положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору і його значення для сторін, колегія суддів для забезпечення можливості реалізації сторонами процесуальних засобів захисту своїх прав, дотримання засад рівності всіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності в судочинстві, з метою всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи, оцінки та дослідження доказів, дійшла висновку, що розумним для розгляду даної справи є саме строк, що має забезпечити як реалізацію процесуальних прав сторін по справі, так і повний, всебічний, об'єктивний розгляд справи та правильне вирішення господарського спору, з урахуванням ст.ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України та вважала за доцільне задовольнити клопотання відповідача про перенесення справи і відкласти розгляд справи.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 28.02.2018 у справі №902/877/17 розгляд апеляційної скарги відкладено на "14" березня 2018 р. об 11:00год. у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м. Рівне, вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань №6.

Розпорядженням керівника апарату №01-03/197 від 13.03.2018 року у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії ОСОБА_4 у період з 12 березня 2018 р. по 16 березня 2018 р. включно, відповідно до п. 17.4 Розділу XI Перехідних положень ГПК України, п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, призначено повторний автоматизований розподіл справи №902/877/17. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.03.2018 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Олексюк Г.Є., суддя Маціщук А.В.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 13.03.2018 року у справі №902/877/17 прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" на рішення господарського суду Вінницької області від 30.11.2017 р. у справі №902/877/17 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Олексюк Г.Є., суддя Маціщук А.В.

13.03.2018 на адресу суду засобами електронного зв`язку від ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" надійшли письмові пояснення в яких відповідач звертає увагу суду на те, що 09.02.2018 ТОВ "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" перерахував на рахунок ТОВ «ТД Рибпром» 100000,00 грн.; 20.02.2018 ТОВ "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" перерахував на рахунок ТОВ «ТД Рибпром» 30000,00 грн.; 07.03.2018 ТОВ "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" перерахував на рахунок ТОВ «ТД Рибпром» 50000,00 грн., а отже вважає, що станом на день розгляду справи 14.03.2018 заборгованість відповідача перед позивачем становить 20366 грн. 27 коп. на підтвердження даних фактів додає копії платіжних доручень №11423 від 20.02.2018 на суму 30000,00 грн., №11221 від 06.02.2018 на суму 100000,00 грн.; №11603 від 07.03.2018 на суму 50000,00 грн.

13.03.2018 на адресу суду засобами електронного зв`язку від ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" надійшла заява в якій просить допустити заступника генерального директора з правових питань ОСОБА_3, як представника ТОВ "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" під час розгляду справи. В обґрунтування даної заяви відповідач додає копію протоколу №11/17 від 11.11.2017 року в якому зазначено, що учасниками загальних зборів , що володіють 96,6% голосів вирішено надати заступнику генерального директора з правових питань повноваження члена дирекції згідно до статуту підприємства та права представлення останнім інтересів товариства без доручення, включаючи але не обмежуючись, в усіх судах та арбітражах, усіх організаціях, установах, незалежно від форм власності, в тому числі в державних органах, та державних підприємствах вчиняти всі необхідні дії в інтересах товариства.

В судовому засіданні 14.03.2018, яке відбувалось в режимі відео конференції, представник позивача, апеляційну скаргу заперечила в повному обсязі, вважає рішення господарського суду Вінницької області у справі №902/877/17 законним та обґрунтованим, просить рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. В судовому засіданні 14.03.2018 представник позивача звернула увагу суду на те, що повідомлення №177 від 16.09.2014 про розірвання договору поставки №1702 від 14.02.2014, яке долучене до апеляційної скарги позивач не отримував і взагалі ставить під сумнів існування даного повідомлення станом на 14.02.2014 так і запису у журналі реєстрації та оформлення вихідної кореспонденції ТОВ «Віницького заводу пакувальних виробів «ВІНТАР» та вважає такі докази необґрунтованими та безпідставними. Докази оплати частини заборгованості у сумі 180000,00 грн подані відповідачем до суду 13.03.2018 з письмовими пояснення не підтвердила та заявила, що інформацією щодо здійснення вищезгаданих погашень відповідачем частини заборгованості не володіє.

В судове засідання 14.03.2018, яке відбувалось в режимі відеоконференції від відповідача з`явився - ОСОБА_3, однак документів на підтвердження повноважень представляти ТОВ "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" у відповідності до вимог приписів статей 56, 58 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 14.03.2018 суду не надав. Поряд з цим, звернув увагу суду на подану копію протоколу №11/17 від 11.11.2017 року в якому зазначено, що учасниками загальних зборів , що володіють 96,6% голосів вирішено надати заступнику генерального директора з правових питань повноваження члена дирекції згідно до статуту підприємства та права представлення останнім інтересів товариства без доручення, включаючи але не обмежуючись, в усіх судах та арбітражах, усіх організаціях, установах, незалежно від форм власності, в тому числі в державних органах, та державних підприємствах вчиняти всі необхідні дії в інтересах товариства.

Однак, судова колегія відзначає, що у відповідності до ч.ч. 1-3 ст.56 Господарського процесуального кодексу України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

У відповідності до п. 5 ч. 4 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, у тому числі змін до установчих документів юридичної особи, подаються такі документи, зокрема: відомості про керівні органи громадського формування (ім'я, дата народження керівника, членів інших керівних органів, реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності), посада, контактний номер телефону та інші засоби зв'язку) - у разі внесення змін до складу керівних органів. Однак, такі відомості щодо надання заступнику генерального директора з правових питань ОСОБА_3 повноваження члена дирекції згідно до статуту підприємства та права представлення останнім інтересів товариства без доручення, включаючи але не обмежуючись, в усіх судах та арбітражах, усіх організаціях, установах, незалежно від форм власності, в тому числі в державних органах, та державних підприємствах вчиняти всі необхідні дії в інтересах товариства до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесені і суду відповідачем не подані.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч.1 ст.58 Господарського процесуального кодексу України).

Повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами, зокрема, довіреністю фізичної або юридичної особи (ч.1 ст.60 Господарського процесуального кодексу України).

Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (ч.ч. 3,4 ст.60 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, колегією суддів порадившись та в силу вищевикладених норм не визнано ОСОБА_3 уповноваженим представником ТОВ "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" в судовому засіданні 14.03.2018 року.

Стаття 43 ГПК України зобов'язує учасників судового процесу та їх представників добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 3 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Згідно ч.12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи строки розгляду справи, те, що явка представників сторін не визнавалася судом обов'язковою у даній справі, апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності законного представника відповідача на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника позивача в судовому засіданні 14.03.2018, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Вінницької області від 30.11.2017 р. у справі №902/877/17 залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.02.2014 між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "ТД РИБПРОМ" (постачальник) та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" (покупець) укладено договір поставки № 1702, за умовами якого, постачальник зобовязується передавати у власність покупця, а покупець зобовязується здійснювати приймання товару та оплачувати його на умовах даного договору протягом всього строку його дії (п. 1.1 договору) (а.с. 9-11).

Загальна сума договору визначається сторонами при підписанні видаткових накладних на поставку товару шляхом її збільшення на суму наступної, погодженої сторонами, партії товару. Партією вважається кількість товару, що поставлений за однією накладною(п. 1.3 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору, товар поставляється на умовах само вивозу зі складу постачальника.

Датою постачання вважається дата підписання накладної (товарно-транспортної або товарної) обома сторонами, що засвідчує прийняття товару покупцем від постачальника. Підписання накладної (товарно-транспортної або товарної) обома сторонами свідчить, що товар поставлений в повному обсязі, з усією необхідною супровідною документацією та без явних дефектів(п.2.6 договору).

Згідно з п.2.9 договору, право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту одержання товару (підписання повноважним представником покупця накладної) покупець несе всі ризики загибелі й ушкодження товару, а також усі витрати по товару з моменту передачі товару в його розпорядження. Покупець несе всі ризики загибелі й ушкодження товару, а також усі витрати по товару з моменту передачі його розпорядження по видатковій накладній.

Ціна за одиницю товару вказується у видатковій накладній, яка супроводжує поставку конкретної партії Товару і є невід'ємною частиною даного Договору(п.3.1 договору).

Відповідно до п. 6.1 договору, покупець приймає та оплачує товар у відповідності з цінами вказаними у накладній.

Згідно п.6.2 договору, оплата кожної партії товару здійснюється протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту отримання товару, в безготівковій формі. Всі розрахунки проводяться в національній грошовій одиниці.

Пунктом 6.3 договору передбачено, що оплата за товар здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, реквізити якого вказані у 12 розділі цього договору.

Сторони домовились, що днем здійснення платежу вважається день, в якому сума, що підлягає сплаті, фактично надійшла на поточний рахунок постачальника(п.6.4 договору).

Згідно п. 7.1 договору, сторони у випадку невиконання або неналежного виконання умов даного договору несуть відповідальність, передбачену діючим законодавством України та цим договором.

Покупець, у разі порушення строків оплати отриманого товару, передбачених п.6.3, сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня за кожний день прострочення від суми боргу без обмеження строків її нарахування(п.7.2 договору).

Пунктом 7.3 договору передбачено, що у випадку недотримання покупцем строків оплати більш ніж на десять календарних днів, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі 10% від вартості отриманого покупцем товару, яка нараховується за кожен день прострочення без обмеження строку її нарахування. При цьому, постачальник має право припинити поставку подальшої партії товару до повного погашення заборгованості або в односторонньому поряду відмовитись від виконання договору.

Даний договір набуває, чинності з моменту підписання його сторонами і діє до « 31» грудня 2014 р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. У випадку, якщо жодна із сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за один місяць до його закінчення, даний договір вважається пролонгованим на необмежений строк(п. 9.1, 9.2 договору).

Даний договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками.

Як зазначає позивач, ним на виконання умов договору поставлено відповідачу товар на загальну суму 447366,27 грн., що підтверджується видатковими накладними № РП-000000037 від 12.01.2017 на суму 131560,00 грн.(а.с. 12); №РП-000000038 від 12.01.2017 на суму 131560,00 грн.(а.с. 13); №РП-000000246 від 23.02.2017 на суму 184 246.27 грн.(а.с. 14).

Дані факти підтверджуються та не спростовуються відповідачем як у відзиві на позовну заяву(а.с. 50-53) так і в апеляційній скарзі(а.с. 141-147).

Матеріалами справи встановлено, що відповідач свої зобов'язання щодо оплати товару згідно договору поставки №1702 від 17.02.2014 виконав частково, здійснивши оплату за поставлений товар в сумі 247000,00 грн., а саме: 16.02.2017 платіжне доручення №6149 - 20000 грн.(а.с. 16) ; 20.02.2017 платіжне доручення №6175 - 20000 грн.(а.с. 17); 22.02.2017 платіжне доручення №6225 - 15000 грн.(а.с. 18); 28.03.2017 платіжне доручення №6702 - 40000 грн.(а.с. 19); 27.04.2017 платіжне доручення №7172 - 30000 грн.(а.с. 20); 16.05.2017 платіжне доручення №7467 - 22000 грн.(а.с. 21); 19.06.2017 платіжне доручення №7952 - 50000 грн.(а.с. 22); 07.09.2017 платіжне доручення №9028 - 50000 грн.(а.с. 23).

Як вбачається із матеріалів справи, з метою досудового врегулювання спору, позивач надіслав відповідачу претензію від 02.08.2017 про сплату заборгованості(а.с. 24-25), яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Доказів сплати, заперечень або спростування наявної заборгованості перед позивачем, відповідачем не надано.

Поряд з цим, колегією суддів встановлено, що свої зобов`язання по оплаті заборгованості відповідач виконав частково, у зв`язку з чим у відповідача залишилась заборгованість в сумі 200366,27 грн. (447 366,27 грн. - 247 000,00 грн.), яка на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції не погашена.

Доказів сплати, заперечень або спростування наявної заборгованості перед позивачем, відповідачем не надано.

У звязку з чим, позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором поставки №1702 від 17.02.2014 року в сумі 200366,27 грн.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ст. 174 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Приписами статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

У відповідності до ст. 712 Цивільного кодексу України, згідно з якою за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, встановлених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

До обов'язків покупця ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України відносить обов'язок оплати товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено свободу договору, за якою відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися у встановлений строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

У пункті 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 24.05.1995р. N 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за N 168/704 (надалі - Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку), зазначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Згідно з частиною 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», вимоги якої кореспондуються з пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

З огляду на зазначене, підписання відповідачем видаткових накладних без будь-яких заперечень щодо кількості та/або якості поставленого товару свідчить про прийняття відповідачем цього товару та, відповідно, породжує в останнього обов'язок з його оплати.

Матеріалами справи встановлено, що видаткові накладні, якими позивач обґрунтовує факт здійснення поставки за № РП-000000037 від 12.01.2017 на суму 131560,00 грн.; №РП-000000038 від 12.01.2017 на суму 131560,00 грн.; №РП-000000246 від 23.02.2017 на суму 184 246.27 грн., підписані сторонами та скріплені печатками товариств позивача та відповідача, а відповідач при цьому не заперечує отримання товару за цими накладними, отже суд першої інстанції правомірно, на думку колегії суддів апеляційного суду, визнав факт здійснення позивачем на користь відповідача поставок за цими накладними доведеним.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач свій обов'язок щодо повної та своєчасної оплати поставленого товару не виконав, оплативши вказаний товар лише частково, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 200366,27 грн., що також було встановлено судом першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача загальна сума заборгованості в розмірі - 200366,27 грн.

Дослідивши укладений між сторонами договір поставки № 1702 від 17.02.2014, а також вищезазначені видаткові накладні № РП-000000037 від 12.01.2017 на суму 131560,00 грн.(а.с. 12); №РП-000000038 від 12.01.2017 на суму 131560,00 грн.(а.с. 13); №РП-000000246 від 23.02.2017 на суму 184 246.27 грн.(а.с. 14)., колегія суддів вважає, що спірні поставки товару не були позадоговірними, як про це твердить скаржник, оскільки: 1) поставка товару здійснювалася позивачем після підписання сторонами договору та в межах строку його чинності, встановленого пунктами 9.1, 9.2 договору; 2) у всіх видаткових накладних, підписаних сторонами, наявне посилання на договір поставки №1702 від 17.02.2014 року як на підставу приймання-передачі товару. З матеріалів справи не вбачається, що між сторонами укладалися інші договори поставки.

Сама лише відсутність поставок позивачем товару відповідачу протягом 2014 року не свідчить про позадоговірний характер відносин між сторонами. Також колегія суддів звертає увагу на те, що у платіжних дорученнях - 16.02.2017 платіжне доручення №6149 - 20000 грн.(а.с. 16) ; 20.02.2017 платіжне доручення №6175 - 20000 грн.(а.с. 17); 22.02.2017 платіжне доручення №6225 - 15000 грн.(а.с. 18); 28.03.2017 платіжне доручення №6702 - 40000 грн.(а.с. 19); 27.04.2017 платіжне доручення №7172 - 30000 грн.(а.с. 20); 16.05.2017 платіжне доручення №7467 - 22000 грн.(а.с. 21); 19.06.2017 платіжне доручення №7952 - 50000 грн.(а.с. 22); 07.09.2017 платіжне доручення №9028 - 50000 грн.(а.с. 23), на підставі яких відповідач здійснював часткову оплату за товар, наявне покликання на видаткові накладні № РП-000000037 від 12.01.2017 на суму 131560,00 грн.(а.с. 12); №РП-000000038 від 12.01.2017 на суму 131560,00 грн.(а.с. 13); №РП-000000246 від 23.02.2017 на суму 184 246.27 грн.(а.с. 14), що спростовує доводи скаржника, що такі правовідносини сторін не могли регулюватись договором поставки №1702 від 17.02.2014 року, який на думку відповідача припинив свою дію.

Таким чином, відповідач підтвердив існування господарського зобов'язання за договором поставки №1702 від 17.02.2014 року своїми конклюдентними діями, шляхом здійснення часткових оплат за поставлений товар за вищезгаданими видатковими накладними у відповідності до положень статті 712 Цивільного кодексу України та статті 265 Господарського кодексу України.

Крім того, в звязку з простроченням відповідачем своїх зобовязань, позивачем також нараховані до стягнення з відповідача 2868,24 грн. - пені за періоди з 27.01.2017 по 11.09.2017 та 26731,92 грн. пені за періоди з 10.03.2017 по 11.09.2017 за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, 302,08 грн. - 3% річних за період з 27.01.2017 по 11.09.2017, 2816,70 грн. - 3% річних за період з 10.03.2017 по 11.09.2017 та 1990,46 грн. - інфляційного збільшення суми боргу за період з 27.01.2017 по 11.09.2017. 19650,59 грн. інфляційного збільшення суми боргу за період з 10.03.2017 по 11.09.2017.

Щодо стягнення 2868,24 грн. - пені за періоди з 27.01.2017 по 11.09.2017 та 26731,92 грн. пені за періоди з 10.03.2017 по 11.09.2017 згідно договору поставки № 1702 від 17.02.2014 колегія суддів зазначає наступне.

В силу ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 ГК України).

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно приписів п.7.2 Договору поставки № 1702 від 17.02.2014 у разі порушення строків оплати отриманого Товару Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми боргу без обмеження строків її нарахування.

Як вбачається з вищезазначеного пункту договору поставки сторони визначили інший період нарахування пені, а саме: за кожен день прострочення від суми боргу без обмеження строків її нарахування, тобто понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконано, що узгоджується з пунктом 7.2 договору поставки та відповідає ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Так, від суми заборгованості 16120,00 грн. за видатковою накладною №РП-000000038 від 12.01.2017 за період з 27.01.2017 по 11.09.2017 відповідно до п.7.2 договору поставки №1702 від 17.02.2014 судом апеляційної інстанції здійсненні наступні розрахунки: - з 27.01.2017 по 02.03.2017 (днів:35, подвійна облікова ставка НБУ: 28) сума пені 432,81 грн.; - з 03.03.2017 по 13.04.2017 (днів: 42, подвійна облікова ставка НБУ:28) сума пені - 519,37 грн.; - 14.04.2017 по 25.05.2017 (днів:42, подвійна облікова ставка НБУ:26) сума пені 482,28 грн.; - з 26.05.2017 по 06.07.2017 (днів: 42, подвійна облікова ставка НБУ:25) сума пені - 463,73 грн.; - з 07.07.2017 по 02.08.2017 (днів:27, подвійна облікова ставка НБУ:25) сума пені - 298,11 грн.; - з 03.08.2017 по 11.09.2017 (днів:40, подвійна облікова ставка НБУ:25) сума пені - 441,64 грн., що в загальному становить 2637,94 грн.

Від суми заборгованості 184246,27 грн. за видатковою накладною №РП-000000246 від 23.02.2017 за період з 10.03.2017 по 11.09.2017 відповідно до п.7.2 договору поставки №1702 від 17.02.2014 судом апеляційної інстанції здійсненні наступні розрахунки: - з 10.03.2017 по 13.04.2017 (днів:35, подвійна облікова ставка НБУ: 28) сума пені 4946,89 грн.; - з 14.04.2017 по 25.05.2017 (днів:42, подвійна облікова ставка НБУ:26) сума пені 5512,24 грн.; - з 26.05.2017 по 06.07.2017 (днів:42, подвійна облікова ставка НБУ:25) сума пені 5300,24 грн.; - з 07.07.2017 по 02.08.2017 (днів: 27, подвійна облікова ставка НБУ:25) сума пені 3407,29 грн.; - з 03.08.2017 по 11.09.2017 (днів:40, подвійна облікова ставка НБУ:25) сума пені 5047,84 грн., що в загальному становить 24214,50 грн.

Отже, перевіривши перерахунок пені суду першої інстанції, який здійснений за допомогою програми "ЛЗ ПІДПРИЄМСТВО 9.5.3 ТОВ "Інформаційно-аналітичний центр "ЛІГА", ТОВ "ЛІГА: ЗАКОН", 2017", колегія суддів погоджується що сума пені, яка підлягає до стягнення з відповідача складає 26852,44 грн., а у розмірі 2747,72 грн. пені слід відмовити.

Стосовно позовних вимог про стягнення інфляційних та річних, слід зазначити наступне.

У відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Згідно ч.5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день,

В листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ зазначається, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; тому умовно слід рахувати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця червня .

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

З наведеного вбачається, що найменший період визначення інфляційних нарахувань становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою таких нарахувань. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки.

З метою всебічного, повного і об'єктивного розгляду обставин справи, колегією суддів перевірено правильність здійсненого судом першої інстанції нарахування інфляційних втрат, а саме : Для визначення індексу за будь який період необхідно індекси за кожен місяць, що входять у відповідний період, перемножити між собою (Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ. Лист ВСУ № 62-97 від 03.04.1997 року). за видатковою накладною №РП-000000038 від 12.01.2017 за період з 27.01.2017 по 11.09.2017 (лютий 2017- серпень 2017) (101% х 101,8% х 100,9% х 101.3% х 101,6% х 100,2% х 99,9% = 1,8) 16120,00 х 1,8 16120,00 = 1109,07 грн.; за видатковою накладною №РП-000000246 від 23.02.2017 за період з 10.03.2017 по 11.09.2017 (березень 2017-серпень 2017) (101,8% х 100,9% х 101,3% х 101,6% х 100,2% х 99,9% = 1,2) 184246,27 х 1,2 - 184246,27 = 10726,52 грн. Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір інфляційних втрат становить 11835,59 грн. та підлягає до стягнення з відповідача.

Відповідно до п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013(із змінами) сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, перевіривши наданий позивачем розрахунок трьох процентів річних за видатковою накладною №РП-000000038 від 12.01.2017 за період з 27.01.2017 по 11.09.2017 (16120 х 3 х 228 / 365 / 100 = 302,08 грн.) та за видатковою накладною №РП-000000246 від 23.02.2017 за період з 10.03.2017 по 11.09.2017 (184246,27 х 3 х 186 / 365 /100 = 2816,70 грн.), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума 3% річних, яка підлягає до стягнення за період вищезгадані періоди складає разом 3118,78 грн.

Відтак, судовою колегію встановлено, що розмір інфляційних втрат в перерахунку складає 11835,59 грн., а 3% річних 3118,78 грн. Решта позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат в розмірі 9805,46 грн. є безпідставними, враховуючи здійснений перерахунок спірної суми боргу.

Поряд з цим, колегія суддів не бере до уваги заперечення відповідача проти позову викладені у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі, що договір поставки № 1702 від 17.02.2014 є розірваним з огляду на те, що згідно п.9.2. договору поставки № 1702 від 17.02.2014 у випадку якщо жодна зі сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за один місяць до його закінчення, даний договір вважається пролонгованим на необмежений строк.

Сторонами не надано суду доказів наявності заяв сторін про свій намір розірвати або змінити договір.

Колегія суддів відзначає, що посилання відповідача на копії повідомлення №177 від 16.09.2014 про розірвання договору поставки №1702 від 14.02.2014 (а.с. 157) та витягу з журналу реєстрації та оформлення вихідної кореспонденції ТОВ «Віницького заводу пакувальних виробів «ВІНТАР» (а.с. 158) спростовуються наступним.

Наявність запису у журналі реєстрації та оформлення вихідної кореспонденції, як встановлено колегією суддів, є підтвердженням лише наявності вищезазначеного листа, а не надісланням або поданням їх до відповідача, в той час як факт надіслання листів має бути підтверджений як у разі направлення поштовим зв'язком, так і у разі вручення нарочним способом доказів чого матеріали справи не містять.

Більше того, копії повідомлення №177 від 16.09.2014 про розірвання договору поставки №1702 від 14.02.2014 (а.с. 157) та витягу з журналу реєстрації та оформлення вихідної кореспонденції ТОВ «Віницького заводу пакувальних виробів «ВІНТАР» (а.с. 158) є силу ч. 3 ст. 269 ГПК України доказами, які не були подані до суду першої інстанції, а отже не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції з причин не наведення відповідачем виняткових випадків неможливості їх подання до суду першої інстанції.

Окрім того, посилання на договір поставки №1702 від 17.02.2014 як на підставу здійснення поставки товару міститься у видаткових накладних №РП-000000037 від 12.01.2017; №РП-000000038 від 12.01.2017; № РП-000000246 від 23.02.2017.

Відповідно до ст.ст.74, 76, 78, 79 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Окрім того, відповідачем засобами електронного зв`язку на адресу суду направлено письмові пояснення з додатком - копіями платіжних доручень №11423 від 20.02.2018 на суму 30000,00 грн., №11221 від 06.02.2018 на суму 100000,00 грн.; №11603 від 07.03.2018 на суму 50000,00 грн.

У відповідності до ч. 9 ст.80 ГПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. В даному випадку, докази направлення даних документів позивачу відсутні, в додатку до письмових пояснень не вказані.

В судовому засіданні представник позивача заявив, що не отримували вказані письмові пояснення з додатками - копіями платіжних доручень №11423 від 20.02.2018 на суму 30000,00 грн., №11221 від 06.02.2018 на суму 100000,00 грн.; №11603 від 07.03.2018 на суму 50000,00 грн., щодо оплати суми основного боргу - 180000,00 грн.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дані докази до уваги не приймає.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Враховуючи викладене, посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі є безпідставними, документально необґрунтованими та такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді справи. Рішення господарського суду Вінницької області від 30.11.2017 р. у справі №902/877/17 у даній справі ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Вінницький завод пакувальних виробів "Вінтар" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Вінницької області від 30.11.2017 р. у справі №902/877/17 без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційну інстанцію в порядку, передбаченому ГПК України.

3. Справу №902/877/17 повернути господарському суду Вінницької області.

Дата складення повного тексту - 15.03.2018 р.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Маціщук А.В.