ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2018 Справа № 917/2176/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хамсинг" вул. Ювілейна, б. 1-д, м. Світловодськ, Кіровоградська область, 27500

до відповідача ОСОБА_1 підприємства "ТМ-Новатор" АДРЕСА_1, м. Кременчук, Полтавська область, 39627

про стягнення 92 193,85 грн. заборгованості

Суддя Тимощенко О.М.

Секретар судового засідання Стельмах А.С.

Представники учасників справи:

від позивача: ОСОБА_2, довіреність від 10.10.2017 року;

від відповідача: не з'явився.

Обставини справи: розглядається позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Хамсинг" до ОСОБА_1 підприємства "ТМ-Новатор" про стягнення 92193,85 грн. заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами договору поставки від 01.08.2016 року № 47, з яких : 67 494,00 грн. основний борг, 2 463,00 грн. 3% річних, 12 713,85 грн. інфляційні нарахування та 9 523,12 грн. пеня.

28.12.2017 року ухвалою Господарського суду Полтавської області було відкрито провадження у справі № 917/2176/17 та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання на 23.01.2018 року.

Суд ухвалою від 23.01.2018 року оголосив перерву в підготовчому засіданні до 22.02.2018 року.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 22.02.2018 р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду справи по суті в судовому засіданні на 15.03.2018 року.

В судовому засіданні 15.03.2018 р. представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити повністю.

Відповідач представництво у судове засідання втретє не забезпечив, вимог суду не виконав, причин щодо цього суду не повідомив. Останній був належним чином та завчасно повідомлений про дату, час і місце проведення судових засідань, а також про покладені на нього обов'язки, про що свідчать матеріали справи.

Таким чином, про дату, час та місце проведення судового засідання Господарський суд Полтавської області повідомляв відповідача належним чином. Крім того, ухвали суду у даній справі були своєчасно розміщені судом в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

15.03.2018 р. у судовому засіданні відповідно до ст. 240 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено про термін виготовлення повного тексту судового рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

01.08.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Хамсинг" (далі - позивач, постачальник) та ОСОБА_1 підприємством "ТМ-Новатор" (далі - відповідач, покупець) було укладено Договір постачання № 47 (далі - Договір постачання, арк. с.11-13).

Умовами Договору постачання сторони узгодили, зокрема, наступне:

- постачальник зобов'язався поставити покупцю нафтопродукти далі по тексту товар в кількості, асортименті й ціні передбаченими цим договором в обумовлений договором термін, а покупець зобов'язався приймати та оплатити поставлений товар (п. 1.1. Договору постачання);

- сума договору складає : сумарну вартість поставленого та оплаченого товару з урахуванням ПДВ 20% (п. 1.2. Договору постачання);

- покупець попередньо погоджує з постачальником термін, кількість і асортимент поставки. Виставлений постачальником та оплачений покупцем рахунок є фактом узгодження відвантаження, асортименту, якості і кількості партії поставки (2.1. Договору постачання);

- поставка товару протягом терміну дії договору проводиться згідно попередньої домовленості як в усній так і в письмовій формі (п. 4.1. Договору постачання);

- покупець оплачує постачальнику поставлений товар та автотранспортні послуги (за наявності) за узгодженими цінами згідно виставлених рахунків. Ціни є ринковими (п. 5.1. Договору постачання);

- оплата за товар та автотранспортні послуги попередня оплата згідно рахунка постачальника. Остаточний розрахунок по факту постачання товару. Фактом постачання вважати дату прийому товару за накладною постачальника з відміткою покупцем (або вантажоодержувачем покупця) про приймання товару. (п 5.2. Договору постачання).

На виконання умов Договору постачання позивачем 29.08.2016 року та 30.08.2016 року було поставлено відповідачу товар на загальну суму 88 670,00 грн., що підтверджується підписаними представниками сторін видатковими накладними № 84 від 29.08.2016 року на суму 64 890,00 грн. та № 85 від 30.08.2016 року на суму 23 780,00 грн. (арк. с. 14, 16) та довіреністю № 52 від 29.08.2016 року виданою відповідачем на отримання від позивача цінностей (арк. с. 18).

На виконання умов Договору постачання було пред'явлено відповідачу для оплати рахунки №78 від 29.08.2016 року та №79 від 30.08.2016 року (арк. с. 15, 17).

Як вказує позивач, відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати поставленого за Договором постачання товару здійснив лише частково, а саме : в сумі 30 000,00 грн. і за останнім рахується заборгованість в сумі 58 670,00 грн.

Крім того 01.08.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Хамсинг" (далі - позивач, зберігач) та ОСОБА_1 підприємством "ТМ-Новатор" (далі - відповідач, замовник) було укладено Договір відповідального зберігання № 48 (далі - Договір відповідального зберігання, арк. с.19-21).

Умовами Договору відповідального зберігання сторони узгодили, зокрема, наступне:

- предметом даного договору є приймання та зберігання на складі товару (нафтопродуктів) на умовах визначених даним договором (п.1.1. Договору відповідального зберігання);

- розрахунок за надані зберігачем послуги здійснюється замовником на протязі 3-х банківських днів на підставі виставлених рахунків. На протязі 3-х днів з моменту оплати рахунку зберігач видає акт виконаних робіт і виписує рахунок-фактуру (п.2.2. Договору відповідального зберігання).

На виконання умов Договору відповідального зберігання позивачем було надано відповідачу послуги по зберіганню нафтопродуктів на загальну суму 8 824,00 грн., що підтверджується підписаним між сторонами актом про надання послуг №86 від 30.08.2016 року (арк.с. 23) та пред'явленим позивачем відповідачу для оплати рахунком №80 від 30.08.2016 року (арк.с. 15,17).

Як вказує позивач, відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати наданих послуг за Договором відповідального зберігання не здійснив і за ним рахується заборгованість в сумі 8 824,00 грн.

21.11.2016 року позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про сплату заборгованості за Договором постачання №47 від 01.08.2016 року та за Договором відповідального зберігання №48 від 01.08.2016 року в загальній сумі 67494,00 грн. Однак вимога позивача про сплату заборгованості залишена відповідачем без реагування (арк. с. 30-33).

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з вимогами щодо стягнення з відповідача 92 193,85 грн. заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами договору постачання №47 від 01.08.2016 року та договору відповідального зберігання №48 від 01.08.2016 року, яка складається з: основного боргу в сумі 67 494,00 грн., пені в сумі 9 523,12 грн. за період з 01.10.2016 року по 01.04.2017 року (включно), 3% річних в сумі 2 463,00 грн. за період з 01.10.2016 року по 19.12.2017 року (включно) та інфляційних в сумі 12 713,85 грн. за період 01.10.2016 р. по 19.12.2017 р. (розрахунок арк. с. 4-5).

При прийнятті рішення суд керувався наступним.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виникли правовідносини з договору поставки та договору та договору зберігання.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити продукцію (товар) після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором чи товарно-розпорядчими документами не визначено іншого строку оплати.

Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (ч. 1 ст. 946 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що видатковими накладними №84 від 29.08.2016 року, №85 від 30.08.2016 року підписаними сторонами (арк. с. 14,16) та довіреністю №52 від 29.08.2016 року виданою відповідачем на отримання від позивача цінностей (арк. с. 18) підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару на загальну суму 88 670,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару за договором постачання виконав частково в сумі 30 000,00 грн. і на момент розгляду справи за ним рахується заборгованість в сумі 58 670,00 грн.

Отже, підписавши Договір постачання №47 від 01.08.2016 року, видаткові накладні, видавши довіреність №52 від 29.08.2016 року на отримання від позивача цінностей відповідач взяв на себе зобов'язання з оплати товару.

Судом також встановлено, що актом про надання послуг № 86 від 30.08.2016 року (арк. с. 23), підписаним представниками сторін, підтверджується факт надання позивачем відповідачу послуг по зберіганню нафтопродуктів на загальну суму 8 824,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання щодо оплати наданих позивачем послуг за договором відповідального зберігання не здійснив і на момент розгляду справи за ним рахується заборгованість в сумі 8 824,00 грн.

Підписавши договір відповідального зберігання №48 від 01.08.2016 року, акт про надання послуг №86 від 30.08.2016 року відповідача також взяв на себе зобов'язання і з оплати наданих позивачем послуг.

Тобто, матеріалами справи підтверджується, що позивач належним чином виконав зобов'язання за Договором поставки, поставивши відповідачеві товар за вказаними вище видатковими накладними на загальну суму 58 670,00 грн. та за Договором відповідального зберігання, надавши відповідачу послуги по зберіганню нафтопродуктів на загальну суму 8 824,00 грн.. В свою чергу, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань за вказаними Договорами та приписів Цивільного кодексу України не оплатив вартість поставленого товару та отриманих послуг зберігання у визначені Договорами строки, заборгованість останнього на момент предявлення даного позову до суду та розгляду справи у суді складає 67 494,00 грн.. Дана обставина відповідачем не спростована.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача основного боргу в сумі 67 494,00 грн. є підтвердженими документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Згідно із ст. 3 Закону України від 22.11.1996 р. № 543/96-ВР "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" (із змінами та доповненнями) розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань не повинен перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

У п. 6.5 Договору постачання сторони узгодили, що за порушення Покупцем строку оплати партії товару, зазначених у цьому Договорі, постачальник має право вистави покупцю штраф у розмірі 0,02%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період , за який нараховується штраф, від вартості партії товару, щодо якої допущено таке порушення.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 9 523,12 грн. пені за період з 01.10.2016 року по 01.04.2017 року, суд прийшов до висновку, що оскільки позивачем неправильно визначено початок перебігу прострочення зобовязання з оплати товару, заявлений розмір пені частково відповідає вимогам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", а саме : в частині стягнення з відповідача 1 771,83 грн. пені нарахованої на суму невиконаного останнім зобовязання з оплати отриманого від позивача товару на підставі Договору постачання за період з 01.10.2016 р. по 28.02.2017 р. (з урахуванням початку перебігу прострочення виконання зобовязання з оплати отриманого товару на суму 58 670,00 грн. та обмежень встановлених приписами п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України) (розрахунок суми пені здійснено за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт 9.1.3").

В частині стягнення з відповідача пені, нарахованої за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань з оплати отриманих послуг, суд приходить до висновку, що останні задоволенню не підлягають, оскільки сторонами у Договорі відповідального зберігання не встановлено в письмовій формі відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань з оплати отриманих послуг у вигляді пені.

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку позовних вимог щодо стягнення з відповідача 12 713,85 грн. інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 2 463,00 грн. за період з 01.10.2016 р. по 19.12.2017 р. (з урахуванням моменту виникнення зобовязань щодо оплати за отриманий товар по кожній окремій партії та отриманих послуг), суд прийшов до висновку, що вимоги позивача відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є правомірними, а тому підлягають задоволенню (розрахунок здійснено за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт 9.1.3").

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Допустимих доказів в спростування вищевикладеного чи будь-яких обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 67 494 грн. основного боргу, 1 771,83 грн. пені, 2 463 грн. 3% річних та12 713,85грн. інфляційних є підтвердженими документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому в цій частині підлягають задоволенню. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Стосовно розподілу судових витрат у даній справі, зокрема, в частині покладення на відповідача понесених позивачем витрат на правову допомогу, слід зазначити наступне.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

01.12.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ХАМСИНГ" (клієнт) та адвокатом ОСОБА_3 об'єднанням "Право-Лекс" (адвокатське об'єднання) був укладений Договір про надання правової допомоги (а.с. 36-37), згідно якого клієнт доручив, а адвокатське об'єднання зобовязалося надати правову допомогу клієнту, а саме : підготувати позовну заяву про стягнення заборгованості з ПП "ТМ - Новатор", здійснити розрахунок пені за порушення виконання зобовязань, а також провести розрахунок заборгованості з урахуванням 3% річних та індексу інфляції, здійснювати представництво клієнта в суді (п. 1 Договору). У п. 4.1 Договору сторони узгодили, що клієнт сплачує адвокатському об'єднанню вартість правової допомоги у розмірі 9 500,00 грн.

За змістом 126 ГПК України можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні п. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Витрати сторін, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених 129 ГПК України. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій (п. 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (із змінами і доповненнями).

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження виконання адвокатським об'єднанням правової допомоги та правомірності заявлених до стягнення з відповідача 9 500,00 грн. витрат на правничу допомогу, позивач надав суду наступні докази :

- Договір про надання правової допомоги № 3/01-12/2017 від 01.12.2017 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ХАМСИНГ" та адвокатом ОСОБА_3 об'єднанням "Право-Лекс" (а.с. 36-37);

- копію свідоцтва № 517 про право гр.. ОСОБА_2 на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 38).

Оскільки позивач не надав суду жодних доказів фактичної сплати на користь ОСОБА_3 об'єднанням "Право-Лекс" грошових коштів в розмірі 9 500,00 грн., суд приходить до висновку, що витрати позивача по оплаті правової допомоги стягненню з відповідача не підлягають.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 126, 129, 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 підприємства "ТМ-Новатор" (АДРЕСА_1, м. Кременчук, Полтавська область, 39627, ідентифікаційний код 34397810) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Хамсинг" (вул. Ювілейна, б. 1-д, м. Світловодськ, Кіровоградська область, 27500, ідентифікаційний код 40114780) 67 494 грн. основного боргу, 1 771,83 грн. пені, 2 463 грн. 3% річних, 12 713,85грн. інфляційних, 1 472 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 19.03.2018 р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.М.Тимощенко