ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"12" березня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/2663/17

За позовом: Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (бульвар ОСОБА_1, б. 18, м. Київ 1, 01601, код ЄДРПОУ - 21560766) в особі Одеської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком (вул. Коблевська, б. 39, м. Одеса, Одеська область, 65023)

До відповідача: Управління соціального захисту населення Подільської районної державної адміністрації (пр. ОСОБА_1, б. 2, м. Подільськ, Одеська область, 66300, код ЄДРПОУ - 03194938)

про стягнення 52 298 грн. 39 коп.

Суддя Рога Н.В.

При секретарі судового засідання Лазуренко Є.С.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2 - на підставі довіреності № 2314 від 17.10.2017 р.;

Від відповідача: ОСОБА_3 - на підставі довіреності № 01-18/15 від 05.01.2018р.

Суть спору: Позивач, Публічне акціонерне товариство "Укртелеком (далі - ПАТ "Укртелеком") в особі Одеської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Управління соціального захисту населення Подільської міської ради про стягнення заборгованості щодо компенсації пільг за надані телекомунікаційні послуги у розмірі 52 298 грн. 39 коп.

Ухвалою господарського суду від 07 листопада 2017р. порушено провадження у справі № 916/2663/17.

Ухвалою господарського суду від 07 грудня 2017р. замінено неналежного відповідача - Управління соціального захисту населення Подільської міської ради, на належного - Управління соціального захисту населення Подільської районної державної адміністрації.

15 листопада 2017р. позивач надав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій визначив додаткові підстави позову.

15 грудня 2017 р. набрав чинності Закон України від 03.10.2017 р. № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Пунктом 9 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 р. № 2147-VІІІ, чинної з 15.12.2017 р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частин 1,3,5 ст. 12 ГПК України, в редакції Закону України від 03.10.2017 р. № 2147-VІІІ, чинної з 15.12.2017 р., господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справ. Малозначними справами, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (160 000 грн.).

Ухвалою суду від 09.01.2018р. справу №916/2663/17 прийнято до розгляду за правилами ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 р. № 2147-VІІІ, чинної з 15.12.2017 р., в порядку спрощеного позовного провадження.

Представник позивача позовну заяву підтримує, наполягає на задоволенні позову.

Відповідач проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та письмових запереченнях.

Розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухав пояснення представників сторін, суд встановив:

ПАТ Укртелеком є оператором телекомунікацій, який надає телекомунікаційні послуги споживачам відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України Про телекомунікації, Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 р. № 295, інших законодавчих актів України.

Відповідно до п. 3 ст. 63 Закону України Про телекомунікації та п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою КМУ №295 від 11.04.2012 р., споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, телекомунікаційні послуги надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Згідно з п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 р. № 295 визначено, що встановлені законами пільги з оплати послуг звязку надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня предявлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

Як вказує позивач, він чітко та неухильно дотримується вимог чинного законодавства України та на виконання покладених на нього зобовязань виконував вимоги законодавства щодо надання послуг на пільгових умовах відповідним категоріям громадян визначених вищевказаними законами.

Згідно зі ст. 87 Бюджетного кодексу України видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення належать до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України. При цьому порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначаються Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 97 Бюджетного кодексу України).

Крім того, позивач вказує, що відповідно до пп. б п. 4 ч. 1 ст. 89 та ст. 102 Бюджетного кодексу України видатки на відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, позивач зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 р. №256, якою затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення на рахунок субвенцій з державного бюджету, встановлено механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення компенсаційних виплат за вказані пільги окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету. Зокрема, п. 2 Постанови № 256 визначено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

При цьому, позивач вказує, що згідно п. 3 Порядку № 256 головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Пунктом 5 Порядку № 256 визначено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення) до 22 числа місяця, що настає за звітним, щодо пільг з послуг зв'язку, зокрема, безпроводового доступу до телекомунікаційної мережі з придбанням відповідних стаціонарних абонентських терміналів.

Пунктом 6 Порядку № 256 органи районних держадміністрацій, виконкомів міських, рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення) на підставі актів звіряння, зазначених у пункті 5 цього Порядку, щомісяця готують реєстри нарахованих сум та подають їх Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, управлінням Державної казначейської служби в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі до 25 числа місяця, що настає за звітним, щодо пільг з послуг зв'язку, зокрема, безпроводового доступу до телекомунікаційної мережі з придбанням відповідних стаціонарних абонентських терміналів.

Як вказує позивач, на виконання вищенаведених вимог чинного законодавства ним щомісячно через канцелярію відповідача нарочно надавались акти звіряння. Відповідач, в свою чергу, відмовлявся їх приймати та підписувати, посилаючись на відсутність фінансування з державного бюджету за відповідною бюджетною програмою та неможливість здійснювати сплату компенсації за надані пільги. В подальшому позивачем вищезазначені документи надсилались повторно рекомендованим поштовим відправленням.

Позивач зазначає, що відповідно до п. 3 Порядку №256 Головним розпорядником коштів бюджетного фінансування вищевказаних соціальних пільг у м. Подільськ Одеської області є Управління соціального захисту населення Подільської районної державної адміністрації, а отже на підставі вищезазначених норм законодавства та положень Постанови та Порядку № 256, відшкодування витрат понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян здійснюється відповідачем за рахунок державних субвенцій.

02 січня 2016 року між ПАТ "Укртелеком" в особі Одеської філії ПАТ "Укртелеком" (Виконавець) та Управлінням соціального захисту населення Подільської районної державної адміністрації (Замовник) укладено договір №1 про відшкодування витрат за надання телекомунікаційних послуг пільговій категорії громадян (далі-Договір), згідно з п. 1.1. якого Виконавець надає телекомунікаційні послуги (встановлення телефону, абонентна плата за користування телефоном) громадянам Котовського району за місцем їх постійного проживання згідно реєстрації, які мають право на пільги відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до п.8.1 Договору за домовленістю сторін цей Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2016р.

За умовами п. 3.1.2. Договору Виконавець зобовязався щомісячно до 5-го числа місяця, наступного за звітним, надавати відповідачу акт звірки розрахунків за надані послуги і розрахунки щодо вартості послуги, наданих пільговикам у минулому місяці згідно з формою 2-пільга, затвердженою Міністерством праці та соціальної політики України від 28.03.2003 р. та Кабінетом Міністрів України №117 від 29.01.2003 р.

Згідно з п. 3.2.1 Договору Замовник зобовязується здійснювати перерахування компенсацію за надані телекомунікаційні послуги (встановлення телефону, абонплата за користування телефоном) громадянам які користуються пільгами згідно чинного законодавства України.

Як зазначає позивач, він надав телекомунікаційні послуги на пільгових умовах громадянам ОСОБА_4 (Подільського) р-ну , які згідно з законодавством мають право на визначені пільги та відповідно до умов договору, за період з лютого 2016 року по грудень 2016 року включно, що підтверджується , на думку позивача, актами звірки за відповідний період із супровідними листами, розрахунками вартості послуг, наданих пільговикам за вказаний період та доказами направлення даних розрахунків відповідачу. Відтак, позивач вважає, що з його боку належним чином виконано в повному обсязі умови договору та вимоги норм чинного законодавства, у звязку з чим у відповідача виникли зобовязання щодо відшкодування вартості наданих пільговим категоріям громадян телекомунікаційних послуг на загальну суму 52 298 грн. 39 коп.

Однак, за ствердженнями позивача, відповідачем свої зобовязання щодо відшкодування грошових коштів за надані пільговим категоріям громадян телекомунікаційні послуги не виконано, відповідні грошові кошти позивачу не відшкодовані, у звязку з чим звернувся до суду за захистом та просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 52 298 грн. 39 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ч.2 ст.617 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Також, позивач зазначає, що відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що покладання позивачем на відповідача обов'язків зі сплати відповідних витрат з посиланням на норми Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256 є хибним, оскільки даний нормативно-правовий акт є похідним, носить підзаконний характер і має обмежену сферу правового регулювання - механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм: соціального захисту населення щодо надання пільг за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Таким чином, відповідач зазначає, що ст. 102 Бюджетного кодексу України передбачено вичерпний перелік субвенцій на здійснення державних програм соціального захисту, серед яких відсутня субвенція на надання компенсації витрат за надання послуг зв'язку (телекомунікаційних послуг) громадянам пільгових категорій. Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» субвенція з Державного бюджету України місцевим бюджетам на надання пільг з телекомунікаційних послуг (послуг зв'язку) не була передбачена.

При цьому, відповідач зазначив, що обов'язковою умовою поширення компетенції Управління соціального захисту населення Подільської районної державної адміністрації Одеської області на здійснення компенсації витрат за надання послуг зв'язку (телекомунікаційних послуг) громадянам пільгових категорій, зокрема виконання ролі головного розпорядника коштів, та юридичним фактом, що є підставою для виникнення відповідних правовідносин, є передбачення в Законі України «Про державний бюджет на 2016 рік» субвенції з Державного бюджету України місцевим бюджетам. Відсутність відповідної норми в Законі України «Про державний бюджет на 2016 рік» унеможливлює застосування механізму, визначеного Порядком, та набуття статусу головного розпорядника коштів, також визначеного Порядком.

Відповідно до ст. 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до ст. 176 Цивільного кодексу України створені державою юридичні особи не відповідають за зобов'язаннями держави.

За таких обставин, відповідач вважає, що у Управління соціального захисту населення Подільської районної державної адміністрації Одеської області відсутня компетенція щодо надання компенсації витрат за надання послуг зв'язку (телекомунікаційних послуг) громадянам пільгових категорій в рамках механізму, визначеного Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. № 256, на яку посилається позивач.

Отже, відповідач вважає, що надання зазначених пільг та порядок їх відшкодування у 2016-2017 роках не підпадає під дію зазначеного Порядку та відповідач не є суб'єктом правовідносин, пов'язаних з відшкодуванням вартості послуг, наданих пільговикам у спосіб, відмінний від вищезгаданого і не має повноважень щодо проведення відшкодувань у спосіб, не передбачений діючим законодавством, а відтак, вчинення позивачем у 2016-2017 роках не створює будь-яких дій, зокрема, подання розрахунків щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, за формою "2-пільга", не створює у відповідача жодних обов'язків на відшкодування, понесених позивачем. Одночасно і відповідні акти звірки, не є належними доказами, що підтверджують розмір позовних вимог.

Також відповідач вважає, що позивачем не доведено наявності у відповідача компетенції діяти відповідно до Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. № 256 в частині надання у 2016 - 2017 роках компенсацію витрат за надання послуг зв'язку (телекомунікаційних послуг) громадянам пільгових категорій, рівно як і наявності у відповідача статусу головного розпорядника коштів із зазначених виплат. А отже, відповідач, що є органом державної влади, не може нести відповідальності за зобов'язаннями держави поза межами своєї компетенції.

Також, відповідач звертає увагу суду на те, що договір № 1 про відшкодування витрат за надання телекомунікаційних послуг пільговій категорії громадян від 02.01.2016 року, укладений між Управлінням соціального захисту населення Подільської районної державної адміністрації в особі начальника Управління та Публічним акціонерним товариством «Укртелеком» в особі провідного спеціаліста з продажів та обслуговування Одеської філії ПАТ «Укртелеком» не є достовірним доказом по справі. Так, ст. 78 Господарського процесуального кодексу України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Однак, вищевказаний договір є нікчемним.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Однак, на момент підписання договору у провідного спеціаліста з продажів та обслуговування Одеської філії ПАТ «Укртелеком» була недійсна довіреність від 27.10.2014р. № 3740 (термін дії довіреності становить 1 рік). Отже, договір було підписано особою, яка не мала відповідних повноважень, а отже, не мала права на підписання даного договору. На підставі цього, відповідач вважає, що вказаний договір є нікчемним.

Розглянув матеріали справи, на підставі чинного законодавства України, суд доходить до такого висновку:

Відповідно до ст.ст.15 ,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення , невизнання або оспорювання , кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. За приписами ст.5 цього Кодексу здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно із статтею 627 Цивільного кодексу України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Між тим, відповідно до ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" виключно Законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг звязку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обовязковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Право окремих категорій громадян на пільги з оплати телекомунікаційних послуг встановлено Законом України від 22.10.1993 №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Законом України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Законом України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Законом України від 23.03.2000 №1584-III "Про жертви нацистських переслідувань", Законом України від 26.04.2001 №2402-III "Про охорону дитинства", Законом України від 24.03.1998 №203/98-ВР "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

Зі змісту підпункту б пункту 4 частини 1 ст. 89 та ст. 102 Бюджетного кодексу України вбачається, що до видатків місцевих бюджетів належать, в тому числі видатки на відшкодування вартості послуг звязку наданих пільговим категоріям громадян, що проводяться за рахунок субвенцій з Державного бюджету України на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 р. за № 256 було затверджено "Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" та встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Механізм реалізації визначених законодавством України соціальних гарантій, зокрема отримання пільг з оплати послуг звязку, визначається Положенням про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003р. №117, Порядком надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сімї, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 р. № 389.

За матеріалами справи, ПАТ Укртелеком є оператором телекомунікацій, який надає телекомунікаційні послуги споживачам відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України Про телекомунікації, Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 р. № 295, інших законодавчих актів України.

Згідно до ч. 3 ст. 63 Закону України "Про телекомунікації" та п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою КМУ від 11.04.2012 р. за № 295, телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Згідно з п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 р. № 295, встановлені законами пільги з оплати послуг звязку надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня предявлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 січня 2016 року між ПАТ "Укртелеком" в особі Одеської філії ПАТ "Укртелеком" (Виконавець) та Управлінням соціального захисту населення Подільської районної державної адміністрації (Замовник) укладено договір №1 про відшкодування витрат за надання телекомунікаційних послуг пільговій категорії громадян, згідно з п. 1.1. якого Виконавець надає телекомунікаційні послуги (встановлення телефону, абонентна плата за користування телефоном) громадянам Котовського району за місцем їх постійного проживання згідно реєстрації, які мають право на пільги відповідно до чинного законодавства.

За умовами п. 3.1.2. Договору Виконавець зобовязався щомісячно до 5-го числа місяця, наступного за звітним, надавати відповідачу акт звірки розрахунків за надані послуги і розрахунки щодо вартості послуги, наданих пільговикам у минулому місці згідно з формою 2-пільга, затвердженою Міністерством праці та соціальної політики України від 28.03.2003р. та Кабінетом Міністрів України №117 від 29.01.2003 р.

Згідно з п. 3.2.1 Договору Замовник зобовязується здійснювати перерахування компенсацію за надані телекомунікаційні послуги (встановлення телефону, абонплата за користування телефоном) громадянам які користуються пільгами згідно чинного законодавства України.

Отже, за умовами Договору Виконавець мав надати певні послуги (встановлення телефону, абонплата за користування телефоном) , а Замовник оплатити надані послуги шляхом фінансування витрат Виконавця по наданню телекомунікаційних послуг на пільгових умовах гр. ОСОБА_4 (Подільського) р-ну .

Позивач зазначив, що він надав телекомунікаційні послуги на пільгових умовах громадянам ОСОБА_5 (Подільського) р-ну, які згідно з законодавством мають право на визначені пільги та відповідно до умов договору, за період з лютого 2016 року по грудень 2016 року включно, що підтверджується актами звірки за відповідний період із супровідними листами, розрахунками вартості послуг, наданих пільговикам за вказаний період та доказами направлення даних розрахунків відповідачу. При цьому, позивач також зазначив, що ним щомісячно через канцелярію відповідача нарочно надавались акти звіряння та в подальшому, у зв'язку із відмовою відповідача приймати ці документи, вони надсилались повторно рекомендованим поштовим відправленням.

Однак, доказів направлення відповідачу актів звірки розрахунків за період з лютого 2016 року по грудень 2016 року включно, які складені та підписані позивачем в односторонньому порядку, разом із супровідними листами, позивач до суду не надав.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що, вказані позивачем у позовній заяві у якості доказів розрахунки вартості послуг, наданих пільговикам за вказаний період та докази направлення даних розрахунків відповідачу, а також, списки пільговиків, форма №2-пільга, файл відправлений на електронну адресу управління, вказані у якості додатку до супровідних листів ПАТ "Укртелеком", матеріали справи також не містять.

Отже, з урахуванням відсутності у матеріалах справи доказів направлення на адресу відповідача актів звірки розрахунків за період з лютого 2016 року по грудень 2016 року включно, розрахунків вартості послуг, наданих пільговикам за вказаний період, доказів надання позивачем послуг з встановлення телефонів, надання телекомунікаційних послуг громадянам які користуються пільгами, вимоги позивача щодо о стягнення заборгованості за надані послуги є недоведеним.

Відповідно до ч.2 ст.42 ГПК України учасники справи зобов'язані, зокрема, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Частиною 4 ст. 74 ГПК України встановлено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів.

Згідно вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст.78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 ГПК України).

Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За таких обставин, виходячи з матеріалів справи, суд вважає, що позивачем у справі не доведено достовірними та достатніми доказами обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, у звязку з чим, на думку суду, позовна заява Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Одеської філії ПАТ "Укртелеком задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно ст. ст. 123, 129 ГПК України

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 238, 240, 241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Одеської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного господарського суду через господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено 19 березня 2018 р.

Суддя Н.В. Рога