ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2018 Справа №917/25/18

Господарський суд Полтавської області

в складі головуючого судді Кульбако М.М.

при секретарі Михатило А.В.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1,

від відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна

компанія "Нафтогаз України", вул. Б. Хмельницького, 6, м. Київ, 01001

до Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго,

вул. Старий Поділ, 5, м. Полтава, Полтавська область, 36022

про стягнення 548 708,87 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" про стягнення про стягнення 95 713,00 грн. 6% річних та 452 995,87 грн. інфляційних втрат, у зв'язку з несвоєчасною сплатою за векселем від 4 травня 2000 року №0323.

Ухвалою суду від 12.01.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

29.01.2018 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує (а.с. 46-49).

У судовому засіданні 06.02.2018 оголошено перерву у підготовчому засіданні до 22.02.2018.

07.02.2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив (а.с. 77-80).

13.02.2018 позивачем подано заперечення на відповідь на відзив (а.с. 85-86).

Після перерви, 22.02.2018 головуючий за письмовою заявою учасників процесу, відповідно до ч. 6 ст. 183 ГПК України, закінчив підготовче провадження у засіданні та перейшов до розгляду справи по суті.

Представник позивача виклав зміст та підстави позовних вимог.

Представник відповідача виклав свої заперечення проти позову.

Головуючий дослідив матеріали справи 917/25/18 у судовому засіданні.

Представники сторін виступили у судових дебатах з промовами, в яких позивач просив задовольнити позов, а відповідач - відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні 22.02.2018 оголошено перерву до 02.03.2018.

Рішення виноситься після перерви оголошеної в судовому засіданні 22.02.2018.

Всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що 24 квітня 2000 року між НАК "Нафтогаз України" та Український кредитний банк було укладено договір №Т-102/042000, відповідно до якого банк зобов'язався передати позивачу вексель з бланковим індосаментом протягом 10 (десяти) днів з моменту заключення даного договору згідно з додатком 1 до даного договору.

Актом приймання-передачі до договору №Т-102/042000 від 24.04.2000 Українським кредитним банком було передано Позивачу 67 (шістдесят сім ) простих векселів, в тому числі і №0323.

Так, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач) є законним власником простого векселя Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" (відповідач) на загальну суму 1 000 000,00 грн., випущеного 4 травня 2000 року №0323, зі строком платежу "по предявленню, але не раніше 01 січня 2015 р." (а.с. 15).

За даним векселем Публічне акціонерне товариство "Полтаваобленерго" зобов'язалося заплатити проти цього векселя Українському кредитному банку, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Акцент-Банк", чи його наказу 1 000 000,00 грн.

В подальшому ПАТ «Акцент-банк» на звороті спірного векселя був проставлений бланковий індосамент на пред'явника «Платити наказу: без обороту на мене», який підписаний головою правління, головним бухгалтером та скріплений печаткою.

21 лютого 2015 року позивач листом №26-1262/1.2-15 звернувся до відповідача з вимогою про оплату зазначеного векселя 24 лютого 2015.

Однак, як вказує позивач, будь-яких дій щодо повної оплати вказаного векселя відповідачем здійснено не було.

В подальшому 24 лютого 2015 року позивач звернувся до Державного нотаріуса Полтавської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 з листом №26-1352/1.2-15 про опротестування вказаного вище векселя у неплатежі.

Розпискою від 26.02.2015 про передачу векселів для опротестування Державний нотаріус Полтавської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 отримала 10 векселів на загальну суму 10 000 000,00 грн., зокрема і №0323.

26 лютого 2015 року Державний нотаріус Полтавської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 звернулася до відповідача з телеграмою - вимогою з пропозицією до 14 години 26 лютого 2015 року здійснити оплату векселів або повідомити нотаріуса про відмову вчинити такі дії.

У звязку з невиконанням вказаної вимоги відповідачем, 26 лютого 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 видано акт про протест вказаного вище векселя, а саме : №1- 122.

Актом приймання-передачі від 26.02.2015 Державний нотаріус Полтавської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 передала 10 (десять) векселів та 10 (десять) актів про протест векселя про неоплату позивачу, зокрема і вексель №0323.

05.03.2015 позивач звернувся до приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (копія довідки про взяття на облік платника податків та свідоцтво про заняття нотаріальною діяльністю в матеріалах справи) з листом №26-1591/1.2-15 про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за векселями на загальну суму 10 000 000,00 грн.

05.03.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 видано виконавчий напис про стягнення з відповідача заборгованості за векселем на суму 1 000 000,00 грн., а саме : №360.

Станом на момент предявлення позовної заяви відповідачем борг за вказаним вище векселем у розмірі 1 000 000,00 грн. перед позивачем погашений у повному розмірі, однак з простроченням.

В зв'язку з простроченням, позивач посилаючись на статтю 625 ЦК України заявив до стягнення з відповідача 452 995,87 грн. інфляційних нарахувань та 95 713,00 6% річних, передбачених п. 2 ст. 48 Конвенції, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відносини, пов'язані з обігом векселів в Україні, регулюються Конвенцією, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (надалі "Уніфікований закон", з урахуванням застережень, передбачених у додатку II до неї), Конвенцією про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Конвенцією про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів (підписані в Женеві 07.06.1930 року), а також Законами України "Про обіг векселів в Україні" від 05.04.2001 року (ст. 2 якого містить застереження стосовно дії окремих положень Уніфікованого закону на території України), "Про цінні папери та фондовий ринок" від 23.02.2006 року, "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі" від 06.07.1999 року, "Про приєднання України до Женевської Конвенції 1930 року про врегулюванню деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі" від 06.07.1999 року , "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів" від 06.07.1999 року у редакції, чинній на момент виникнення та існування спірних правовідносин.

Частиною 1 ст. 14 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" визначено, що вексель - це цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Відповідно до Уніфікованого закону, позивач є законним векселедержателем, а відповідач є векселедавцем.

Статтею 78 Уніфікованого закону встановлено, що векселедавець простого векселя зобов'язаний так само, як акцептант за переказним векселем.

Відповідно до ст. 33 Уніфікованого закону, переказний вексель може бути виданий зі строком по пред'явленні.

Стаття 34 Уніфікованого закону передбачає, що переказний вексель строком по пред'явленні підлягає оплаті при його пред'явленні. Трасант може встановити, що переказний вексель зі строком платежу по пред'явленні не може бути пред'явленим до платежу раніше визначеної дати.

Згідно з абз. 4 п. 7 постанови пленуму Верховного Суду України від 8 червня 2007 року №5 "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів", якщо останній індосамент є бланковим або на пред'явника (тобто в ньому не зазначено особу, що отримує вексель), законним векселедержателем такого векселя вважається особа, у якої вексель фактично знаходиться. Така особа має всі права за векселем, у тому числі право вимоги платежу за ним.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 08.06.2007, №5 "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів" зазначено, що за вексельним законодавством прямі боржники це - векселедавець простого векселя та акцептант переказного векселя.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 08.06.2007, № 5 "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів" зазначено, що вексель має пред'являтися до платежу у визначеному в ньому місці, а якщо останнє не було прямо визначено, - за місцем знаходження платника (акцептанта) переказного векселя або за місцем складання простого векселя (статті 2, 76 Уніфікованого закону).

Прямий боржник за векселем зобов'язаний довести обґрунтованість своїх заперечень стосовно того, що векселедержатель не пред'явив йому оригінал векселя або не надав можливості перевірити наявність у встановленому місці та у визначений строк у особи, що пред'явила вимогу, оригіналу векселя і прав власності на зазначений цінний папір. Векселедержатель може спростувати ці заперечення шляхом надання будь-яких не заборонених законом доказів, у тому числі актів нотаріуса про протест векселя чи про посвідчення факту його пред'явлення до платежу, а також документів, виданих боржником.

Кредитор, який не спростував заперечення прямого боржника про відсутність належного пред'явлення векселя до платежу, вважається таким, що прострочив. До такого кредитора застосовуються наслідки, передбачені статтею 613 ЦК.

Відповідач не заперечує, що вексель №0323 був пред'явлений йому для платежу 26.02.2015, що підтверджується також актом про протест, складеним державним нотаріусом Полтавської державної нотаріальної контори ОСОБА_4

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Зобов'язання сплатити за векселем припиняється виконанням, тобто сплатою зобов'язаною особою суми вексельного боргу.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ "Полтаваобленерго" виконало свої зобовязання з оплати спірного векселя 30.09.2016 року, що підтверджується платіжним дорученням №593688 від 30.09.2016 (а.с. 53).

Згідно з п. 2 абзацу 1 ст. 48 Уніфікованого закону векселедержатель може вимагати від особи, до якої пред'явив позов, сплати відсотків, нарахованих на вексельну суму.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві, про відсутність підстав для застосування до нього 6% річних за відсутності такої вказівки у векселі із посиланням на ст. 5 Уніфікованого закону, визнаються судом необґрунтованими.

Стаття 5 Уніфікованого закону передбачає, що у переказному векселі, який підлягає оплаті відразу після пред'явлення або у визначений строк після пред'явлення, трасант може обумовити, що на суму, яка підлягає оплаті, будуть нараховуватися відсотки. У будь-якому іншому переказному векселі така умова вважається ненаписаною.

Відсоткова ставка повинна бути вказана у векселі; при відсутності такої вказівки умова вважається ненаписаною.

Разом з тим, ч. 3 ст. 5 Уніфікованого закону передбачає, що такі відсотки нараховуються з дати складання переказного векселя, якщо не зазначено іншої дати.

П. 2 ст. 48 Уніфікованого закону встановлено, що держатель може вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, у тому числі, відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу.

У той же час, п. 1 ст. 48 Уніфікованого закону передбачає, що держатель може вимагати від того, до кого від звертається з регресом суму переказного векселя, не акцептовану або не оплачену, з процентами, якщо вони були обумовлені.

Таким чином, у пунктах 1 та 2 ст. 48 Уніфікованого закону передбачені різні відсотки, а саме:

- у п. 1 йдеться про відсотки, які можуть бути визначені векселедавцем у векселі відповідно до ст. 5 Уніфікованого закону, та які мають обчислюватись з дати складання векселя;

- у п. 2 передбачені відсотки, які нараховуються відповідно до прямої вказівки та в розмірі, визначеному Уніфікованим законом, від дня строку платежу, тобто у разі, коли векселедавець не здійснив оплату векселя у встановлений строк.

Позивачем заявлено до стягнення 95 713,00 грн. відсотків у розмірі шести, нарахованих на суму платежу за векселем 1 000 000,00 грн. за період з 25.02.2015 по 29.09.2016, тобто відсотки, передбачені п. 2 ст. 48 Уніфікованого закону.

При перевірці правильності нарахування шести відсотків судом встановлено, що відсутні підстави їх нарахування за 25-26 лютого 2015 року, оскільки надіслана позивачем вимога про оплату векселя отримана позивачем 26.02.2015, а також в цей же день вручена телеграма, якою нотаріус пропонував здійснити оплату векселів або повідомити про відмову вчинити такі дії, та вчинено акт про протест векселя, тому відповідно до статті 253 ЦК України прострочення виконання зобовязання починається з 27.02.2015.

При цьому судом приймається до уваги, що відповідно до ст. 2 Закону України "Про обіг векселів в Україні", передбачені ст.ст. 48, 49 Уніфікованого закону відсотки на суму векселів, як виданих, так і тих, що підлягають оплаті на території України, нараховуються виходячи з розміру облікової ставки НБУ на день подання позову та від дня настання строку платежу (з дня платежу) до дня подання позову відповідно.

В той же час, розмір відсотків, нарахованих позивачем за відповідний період не перевищує облікової ставки НБУ, яка діяла в цей період.

Таким чином, позовні вимоги в частині шести відсотків є правомірними за період з 27.02.2015 по 29.09.2016 в сумі 95 384,24 грн. та підлягають задоволенню.

В іншій частині вимоги про стягнення шести відсотків задоволенню не підлягають.

Також, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 452 995,87 грн. інфляційних втрат за період прострочення з 25.02.2015 по 30.09.2016.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 48 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, право векселедержателя вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, обмежено наступними сумами: (1) сумою неакцептованого або неоплаченого переказного векселя з відсотками, якщо вони були обумовлені; (2) відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу; (3) витрати, пов'язані з протестом і пересиланням повідомлень, а також інші витрати. Якщо право регресу використане до настання строку платежу, то з вексельної суми утримуються облікові відсотки. Ці облікові відсотки обчислюються за офіційною обліковою ставкою (банківською ставкою), яка діє на дату використання права регресу за місцем проживання держателя.

Тобто, Уніфікованим законом не передбачено покладення на особу, зобовязану за векселем, інших платежів, зокрема таких, як збитки від інфляції.

ОСОБА_2 того, відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові Верховного Суду України від 03.10.2011 у справі №3-91гс11 (справа №45/211) зазначено, що у разі, якщо спірні правовідносини сторін врегульовано вексельним законодавством, яким не передбачено стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних у разі прострочення виконання вексельного зобов'язання за рішенням суду, відсутні підстави для застосування до таких правовідносин частини другої статті 625 ЦК України (інформаційний лист від 24.11.2011 №01-06/1642/2011 "Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 № 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" ).

З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 452 995,87 грн.

Вимоги ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до ПАТ "Полтаваобленерго" підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення шести відсотків у сумі 95 384,24 грн. за період з 27.02.2015 по 29.09.2016.

Відповідно до приписів ч. ч. 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 73 ГПК України).

Статтями 76 і 77 ГПК України встановлено вимоги щодо належності та допустимості доказів. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судові витрати відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" (вул. Старий Поділ, 5, м. Полтава, Полтавська область, 36022, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", (вул. Б. Хмельницького, 6, м. Київ, 01001, ) 95 384,24 грн. 6% річних за векселем №0323 та 1430,77 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного господарського суду протягом 20 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Повне рішення складено 12.03.2018.

Суддя Кульбако М.М.