ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.03.2018 Справа № 920/965/17

м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі

головуючого судді Резніченко О.Ю.,

судді Заєць С.В.,

судді Соп'яненко О.Ю.,

секретар судового засідання Молодецька В.О.,

розглядається справа № 920/965/17

за позовом Публічного акціонерного товариства Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання (м. Суми)

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Сумитеплоенерго (м. Суми)

про визнання укладеним додаткового договору від 27.09.2017 до договору транспортування теплової енергії № 2/10 від 01.09.2005,

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_2В, довіреність № 18-49/10 від 29.12.2017,

ОСОБА_3, довіреність № 18-49/3 від 29.12.2017,

від відповідача - ОСОБА_4, довіреність № 1 від 05.01.2018.

Суть спору: позивач просить суд визнати укладеним з 27.09.2017 додатковий договір від 27.09.2017 до договору транспортування теплової енергії № 2/10 від 01.09.2005 між ним та відповідачем. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що строк дії договору № 2/10 транспортування теплової енергії від 01.09.2005 закінчився 30.09.2017, у звязку із чим позивач намагався протягом вересня 2017 укласти новий договір з відповідачем на транспортування теплової енергії, однак сторони не дійшли згоди щодо умов такого договору. Тому позивач листом № 18-7/1132 від 28.09.2017 звернувся до відповідача з пропозицією укласти додатковий договір від 27.09.2017 до договору транспортування теплової енергії № 2/10 від 01.09.2005, яким внести зміни до пункту 9.2 договору та продовжити строк його дії до 30.09.2018. Листом № 4310 від 09.10.2017 відповідач відмовив позивачу в укладенні додаткового договору.

Враховуючи вимоги Закону України «Про теплопостачання» щодо неможливості здійснення субєктами господарської діяльності у сфері теплопостачання без укладання договорів, необхідність транспортування теплової енергії позивача мережами відповідача у опалювальному періоді 2017-2018 років, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права із даною позовною заявою.

20.11.2017 позивачем були подані до суду додаткові пояснення в обґрунтування позовних вимог.

Відповідач 13.12.2017 подав відзив на позовну заяву, позовні вимоги не визнає в повному обсязі з огляду на те, що вказаний договір припинив свою дію 30.09.2017, а відповідач звернувся до суду вже після цієї події 13.10.2017. Чинним законодавством не передбачено можливості внесення змін до договору, строк дії якого закінчився. Крім цього, договір транспортування теплової енергії № 2/10 від 01.09.2005 не відповідає вимогам Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», є комерційно непривабливим для відповідача, а тому у відповідача немає наміру продовжувати строк його дії ще на один опалювальний період.

11.01.2018 позивач подав суду відповідь на відзив, в якому виклав мотиви щодо відхилення заперечень відповідача, а саме на його думку можливість внесення змін до договору, строк дії якого закінчився за рішенням суду, передбачена нормами діючого законодавства Законом України «Про оренду землі».

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши у судовому засіданні надані сторонами письмові докази, суд

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на наступні фактичні обставини.

01.09.2015 між позивачем та відповідачем було укладено договір транспортування теплової енергії № 2/10 в редакції протоколу розбіжностей від 11.11.2005 за умовами п.1.1 якого відповідач був зобовязаний доставляти ввірений йому позивачем вантаж теплову енергію в теплоносії гарячій мережній воді в пункти призначення на обєкти споживачів , а позивач був зобовязаний сплачувати відповідачу передбачену умовами договору плату. Протягом строку дію до договору вносилися зміни, у тому числі за рішенням суду, та згідно до умов додаткового договору від 14.02.2017 пункт 9.2 був викладений у новій редакції та встановлено, що строк дії договору з 01.09.2005 до 30.09.2017.

Позивач, враховуючи вимоги ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» щодо обовязковості укладання договору у сфері теплопостачання, листом від 18.09.2017 звернувся до відповідача з вимогою про надання проекту нового договору транспортування теплової енергії. Листом від 19.09.2017 відповідачем було надано позивачу проект договору про надання послуг з транспортування теплової енергії № 88 від 10.10.2017. Однак сторони не змогли врегулювати питання щодо підписання нового договору.

Тому 28.09.2017 позивач направив на адресу відповідача лист з пропозицією укласти додатковий договір від 27.09.2017 до договору транспортування теплової енергії № 2/10 від 01.09.2005, яким внести зміни до пункту 9.2 договору та продовжити строк його дії до 30.09.2018. Вказаний лист відповідачем був отриманий 28.09.2017, але пропозиція позивача щодо укладання додаткового договору була відхилена відповідно до листа № 4310 від 09.10.2017.

Відмова відповідача в укладанні додаткового договору на думку позивача є порушенням вимог ст. ст. 19,21,25 Закону України «Про теплопостачання», згідно яких теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу. У разі якщо така організація не є теплотранспортуючою, то теплотранспортуюча організація не має права відмовити теплогенеруючій організації у транспортування теплової енергії, якщо це дозволяють технічні можливості системи. Субєкт господарювання, який здійснює діяльність з транспортування теплової енергії, зобовязаний приєднати теплогенеруючу організацію, що має намір здійснювати діяльність з виробництва теплової енергії, після виконання технічних умов та укладання договору на приєднання до теплової мережі.

Крім цього відповідно до ст. 179 ГК України укладення господарського договору є обовязковим для сторін, у тому числі, якщо існує пряма вказівка закону щодо обовязковості укладання договору для певних категорій субєктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Таким чином, як зазначає позивач, відмовою відповідача від підписання додаткового договору останнім порушено право позивача, за захистом якого він звернувся до суду із позовом.

На підтвердження своїх вимог позивачем подано наступні письмові докази: договір транспортування теплової енергії № 2/10 від 01.09.2005 в редакції протоколу розбіжностей від 11.11.2005, додатковий договір від 27.09.2017 до договору транспортування теплової енергії № 2/10 від 01.09.2005, листи на адресу відповідача із пропозиціями про укладення додаткового договору від 18.09.2017 та від 28.09.2017, листи відповіді відповідача від 19.09.2017 та від 09.10.2017.

Заперечення відповідача щодо заявленого позову обґрунтовуються наступними фактичними даними:

- по-перше, між сторонами у вересні 2017 розпочалася процедура врегулювання розбіжностей щодо нового договору про надання послуг з транспортування теплової енергії № 88 від 10.10.2017 в порядку, передбаченому ст.188 ГК України. Однак на момент розгляду справи у суді домовленостей між позивачем та відповідачем так і не досягнуто.

- по-друге, строк дії договору № 2/10 транспортування теплової енергії від 01.09.2005 закінчився 30.09.2017. Відповідач не погодив продовження договору на новий строк як це запропонував позивач, у договорі та діючому законодавстві відсутні підстави для продовження строку його дії без погодження із відповідачем.

- по-третє, позивач звернувся до суду із позовною заявою 13.10.2017, тобто після того як закінчився строк дії договору, а відповідно до ст. 631 ЦК України строком дії договору є час протягом якого сторони можуть здійснювати свої права та виконувати свої обовязки відповідно до договору. Тому на момент звернення до суду із даним позовом зобовязання сторін за договором вже припинилися.

На підтвердження своїх заперечень проти позову відповідачем подані письмові докази: копії листів до позивача щодо процедури врегулювання розбіжностей за проектом договору про надання послуг з транспортування теплової енергії № 88 від 10.10.2017.

Главою 5 ГПК України регулюються основні положення про докази. Так відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Також згідно із ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд, заслухавши наведені учасниками справи аргументи, дослідивши подані ними письмові докази прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Правовідносини, що виникли між учасниками справи, регулюються положеннями ст.ст. 187, 188 ГК України та предметом позову є встановлення наявності або відсутності підстав для внесення змін до договору шляхом укладення додаткового договору про продовження строку його дії, встановлення відповідності обраного у даному випадку позивачем способу захисту порушеного права фактичним обставинам справи.

Порядок зміни та розірвання господарських договорів врегульований ст. 188 ГК України згідно якої зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

При цьому відповідно до ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Так відповідно до ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» діяльність у сфері теплопостачання може здійснюватись субєктами господарської діяльності у сфері теплопостачання всіх організаційно-правових форм та форм власності, зокрема, на основі договорів оренди, підряду, концесії, лізингу та інших договорів.

Тому позивач правомірно скористався своїм правом на передачу спору щодо укладання додаткового договору до суду.

Проаналізувавши зміст додаткового договору від 27.09.2017 до договору транспортування теплової енергії № 2/10 від 01.09.2005, суд приходе до висновку, що згідно із п. 1 позивач наполягає на внесенні змін щодо строку дії договору, а саме щодо продовження його до 30.09.2018.

Договір транспортування теплової енергії за своєю правовою природою є договором про надання послуг та регулюється главою 63 ЦК України. Так відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Ст. 905 ЦК України встановлено, що строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином діючим законодавством не передбачено особливого порядку пролонгації строку дії договору про надання послуг, а встановлена єдина можлива підстава для цього наявність взаємної згоди сторін договору на його продовження. Відповідачем не погоджено продовження строку дії договору, а тому у суду відсутні підстави для його пролонгації в примусовому порядку, оскільки це буде протирічити загальним принципам свободи договору, який встановлено ст. 627 ЦК України: сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Крім цього судом встановлено та сторонами не заперечується, що позивач звернувся до суду із позовом про внесення змін до договору після закінчення строку його дії. Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Тому тільки до закінчення строку дії договору до нього можуть бути внесені зміни за рішенням суду при відсутності взаємної згоди сторін.

Позивач у відповіді на відзив зауважує на те, що діючим законодавством передбачена можливість продовження строку дії договору оренди землі шляхом укладення додаткового договору після закінчення строку основного договору. Вказаний аргумент позивача не може бути взятий судом до уваги, оскільки договір оренди та договір про надання послуг є різними за своєю правовою природою цивільно-правовими зобовязаннями, які регулюються різними правовими нормами. Крім цього Законом України «Про оренду землі» встановлений особливий порядок пролонгації його дії в судовому порядку після закінчення строку оренди. Цей порядок не може бути застосований до договору, який є предметом спору у даній справі.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про відсутність порушення права позивача за захистом якого він звернувся із самостійно визначеним предметом позову та обраним способом захисту шляхом внесення змін до договору. При цьому суд звертає увагу позивача на те, що він не позбавлений права звернутися до суду для врегулювання питання щодо укладання іншого (нового) договору на транспортування теплової енергії. Однак у даному процесі посилання позивача на не укладання відповідачем нового договору на транспортування теплової енергії не можуть бути взяті судом до уваги як аргумент щодо порушення права позивача відповідно до обраного ним способу захисту.

Відповідно до ст.129 ГПК України у звязку із відмовою в позові судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові - відмовити.

2. Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15.03.2018

Головуючий суддя О.Ю. Резніченко

Суддя С.В. Заєць

Суддя О.Ю. Сопяненко