КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2018 р. Справа№ 910/6046/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Власова Ю.Л.

секретар Ковальчук Р.Ю.

за участю

представників: позивача - Кіорчев Д.Є.;

відповідача - Яценко О.В.;

прокуратури - Галась О.М.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Тітал"

на рішення Господарського суду м. Києва від 14.11.2017 р.

у справі № 910/6046/16 (суддя - Мудрий С.М.)

за позовом 7 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Тітал"

про стягнення 17097161,40 грн

за участю Прокуратури Київської області

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року 7 Державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області (далі - позивач) звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Тітал" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача 17 097 161,40 грн, з яких 13 634 100,00 грн попередньої оплати за договором № 54 від 02.12.2015 р., 1 254 337,20 грн пені за користування коштами, 1 254 337,20 грн пені за прострочення поставки та штраф за не поставку товару в розмірі 954 387,00 грн.

В процесі розгляду справи місцевим судом позивач звертався із заявами про зміну розміру позовних вимог. Відповідно до останньої заяви позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 5 794 492,50 грн, з яких: 409 023,00 грн 0,1 % пені за порушення строків виконання зобов'язання за період з 01.01.2016 р. по 30.01.2016 р., 954 387,00 грн 7% штрафу за порушення строків виконання зобов'язання за період з 31.01.2016 р. по 20.11.2016 р., 4 431 082,50 грн 0,1% пені за користування коштами у період з 01.01.2016 р. по 20.11.2016 р.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконував умови укладеного договору поставки продукції, у зв'язку з чим позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню та штраф.

Рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/6046/16 від 14.11.2017 р. позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Тітал" на користь 7 Державного пожежно-рятувального загону головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області пеню в розмірі 409 023,00 грн, штраф в розмірі 954 387,00 грн та пеню за користування коштами в розмірі 2 495 040,30 грн; в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва від 14.11.2017 р., Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Тітал" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права.

Так, в апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що прострочення виконання зобов'язання за укладеним договором сталось не з його вини та вказане прострочення не завдало жодних збитків позивачу, а тому відсутні правові підстави для нарахування штрафу та пені.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.11.2017 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Тітал" передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя), Андрієнко В.В., Власов Ю.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.11.2017 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Тітал" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 19.12.2017 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017 р. було оголошено перерву до 23.01.2018 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2018 р. було оголошено перерву до 01.02.2018 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.02.2018 р. було оголошено перерву до 08.02.2018 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2018 р. було оголошено перерву до 22.02.2018 р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін та прокуратури, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

02.12.2015 р. між 7 Державним пожежно-рятувальним загоном головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області (далі - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Тітал" (далі - постачальник) було укладено договір № 54 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується до 31.12.2015 р. поставити у власність замовника автомобіль спеціального призначення (29.10.59-30.00 - машини пожежні) (пожежна автодрабина з висотою підйому від 30 до 35 метрів) у кількості 1 одиниця (надалі - товар), зазначений у специфікації, що додається до цього договору і є невід'ємною його частиною, а також технічні паспорти та документи, що стосуються цього товару.

Згідно з п. 1.2 договору найменування товару: код 29.10.5 - автомобіль спеціальної призначеності (29.10.59-30.0 - машини пожежні (пожежна автодрабина з висотою підйому від 30 до 35 метрів)). Кількість товару 1 (одна) одиниця.

Як передбачено п. 3.1 договору, ціна цього договору становить 13 634 100,00 грн у тому числі ПДВ 2 272 350,00 грн.

У пункті 4.1 договору сторони погодили, що замовник здійснює 100% попередню оплату, шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Відповідно до п. 5.1 договору строк поставки: до 31.12.2015 р.

Місце поставки товару: вул. Соборна, 89, м. Васильків, Київська область 08600 (29-ДПРЧ 7 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Київській області) (п. 5.2 договору).

Відповідно до п. 6.1 договору приймання-передача товару здійснюється актами приймання-передачі та/або накладними у місці постачання товару у присутності представників постачальника та замовника.

Підтвердженням передачі товару замовника вважається підписання замовником та постачальником акту прийому-передачі (п. 6.5 договору).

На виконання умов укладеного договору позивач перерахував на рахунок відповідача 13 641 100,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 6 від 08.12.2015 р.

Лише 21.11.2016 р. відповідно до акту прийому-передачі № 2 відповідачем переданий, а позивачем прийнятий автомобіль спеціальної призначеності (29.10.59-30.00 - машини пожежні) (пожежна автодрабина з висотою підйому від 30 до 35 метрів) на шасі Ford Cargo у кількості 1 шт. на суму 13 634 100,00 грн з ПДВ.

Також, судом враховано те, що рішенням Господарського суду Київської області від 07.06.2017 р. у справі № 911/908/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Тітал" до 7 Державного пожежно-рятувального загону головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області про внесення змін до договору № 54 від 02.12.2015 р. шляхом викладення пп. 1.1, 2.3, 5.1, 6.2 та 12.1 вказаного договору у запропонованій редакції (щодо покращення предмету закупівлі та продовження строків поставки) в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2017 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Тітал" на рішення Господарського суду Київської області від 07.06.2017 р. у справі № 911/908/16 повернуто.

Постановою Вищого господарського суду України від 12.09.2017 р. у справі № 911/908/16 ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2017 р. у справі № 911/908/16 залишено без змін.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що відповідач, на думку позивача, неналежним чином виконував умови укладеного поставки продукції, у зв'язку з чим позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню та штраф.

Як передбачено ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з п. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 ст. 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Згідно зі ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 2 статті 231 ГК України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно до п. 9.2 договору за порушення строків виконання зобов'язання, постачальник сплачує на користь замовника пеню у розмірі 0,1% вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого товару.

Враховуючи те, що відповідачем не було поставлено товар в установлені договором строки (терміни), тому позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 409 023,00 грн та штрафу у розмірі 954 387,00 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також, позивач просив стягнути з відповідача пеню за користування коштами за період з 01.02.2016 р. по 20.11.2016 р. в розмірі 4 431 082,50 грн.

Відповідно до п. 9.4 договору за користування коштами у разі несвоєчасної поставки товару, постачальник сплачує замовнику пеню в розмірі 0,1% від суми попередньої оплати за кожен день від дня, коли товар мав бути переданий замовнику, до дня фактичної передачі товару або повернення суми попередної оплати.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Вбачається, що позивачем нараховано пеню за період з 01.02.2016 р. по 20.11.2016 р., тобто за період, який перевищує шість місяців.

За таких обставин, здійснивши перерахунок розміру пені, судова колегія дійшла висновку про задоволення пені у розмірі 2 495 040,30 грн.

При цьому чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає із закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне врегулювання у договорі.

Таким чином одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27.04.2012 р. № 3-24гс12, від 09.04.2012 р. № 3-88гс11.

Крім того, можливість одночасного застосування штрафу та пені прямо вбачається із Господарського кодексу України (стаття 231 ГК України), який передбачає можливість одночасного застосування пені та штрафу.

Таку ж правову позицію щодо можливості одночасного стягнення штрафу та пені у господарських зобов'язаннях викладено також у постановах Вищого господарського суду України від 11.11.2015 р. у справі № 911/2418/15, від 27.10.2015 р. у справі № 924/303/15, від 12.05.2015 р. у справі № 910/9209/13, від 05.02.2015 р. у справі № 910/7041/14, від 30.03.2015 р. у справі № 911/3222/14, від 07.10.2015 р. у справі № 924/218/15, від 11.11.2015 р. у справі № 911/2418/15.

Стосовно клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, стягуваних за порушення зобов'язань за договором № 54 від 02.12.2015 р. на 95%, судова колегія зазначає наступне.

Згідно зі ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання; майновий стан сторін, які беруть участь в зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Як передбачено ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку.

Крім того, зменшення розміру штрафних санкцій є не обов'язком суду, а його правом.

Також відповідач не обґрунтував винятковість випадку у спірних правовідносинах сторін щодо обставин прострочення поставки.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій.

Стосовно доводів скаржника про те, що прострочення виконання зобов'язання за укладеним договором сталось не з його вини та вказане прострочення не завдало жодних збитків позивачу, судова колегія зазначає наступне.

Так, на підтвердження виникнення об'єктивних обставин непереборної сили, що спричинили, на думку відповідача, продовження строку поставки товару за укладеним договором останнім надано повідомлення Промислової палати Анкари (Туреччина) № 05/ та лист-декларацію компанії Karba Automotive and Machinery Ltd від 25.12.2015 р.

Повідомлення Промислової палати Анкари (Туреччина) № 05/ містить відомості про труднощі компанії Karba Automotive and Machinery Ltd щодо поставки сировинних матеріалів через зростання валютного курсу, що пов'язано з економічними коливаннями в Туреччині, у зв'язку з чим відбулась затримка відвантаження пожежних автомобілів, та прохання розцінювати вказану обставину як обставину форс-мажору.

Зі змісту листа-декларації компанії Karba Automotive and Machinery Ltd від 25.12.2015 р., який міститься у матеріалах справи, вбачається, що у зв'язку зі складною політичною ситуацією і військовими діями у сусідніх з Туреччиною країнах (Сирія, Ірак), а також загрозою терористичних актів в Туреччині, збільшились строки поставки закуплених матеріалів, а також ускладнились умови поставки. Компанія на даний час має деякі труднощі із закупівлею сировини, пов'язані із підвищенням курсу валют через нестабільність економічної ситуації в Туреччині. Водночас, компанія повідомила про можливість виготовлення двох пожежних автодрабин протягом п'яти місяців.

Відповідно до ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

За змістом ч. 4 ст. 219 ГК України сторони зобов'язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення від господарської відповідальності у випадку порушення зобов'язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Так, за умовами п. 10.1 укладеного договору постачальник та замовник не несуть відповідальність один перед одним за невиконання якого-небудь із пунктів даного договору, якщо це невиконання стало наслідком причин, що знаходяться поза сферою контролю невиконуючої сторони, подібної до стихійних нещасть, екстремальних погодних умов, пожеж, війн, страйків, воєнних дій, громадянських безладів, втручань з боку влади, торговому ембарго тощо (далі іменованих «форс-мажор») та обмежених ними, що підтверджується довідкою Торгово-промислової палати України.

Форс-мажор автоматично продовжує термін виконання зобов'язань за договором (п. 10.3 договору).

За змістом ст. 617 ЦК України підставами звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання визначено випадок або непереборну силу.

Статтею 218 ГК України передбачено, що непереборною силою є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної дили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

При цьому, ч. 2 ст. 218 ГК України встановлено, що обставинами непереборної сили не вважаються порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язань товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Тобто, вказані у повідомленні Промислової палати Анкари та у листі компанії Karba Automotive and Machinery Ltd (як виробника товару, договірні правовідносини з яким реалізуються позивачем із залученням дилеру - компанією Itu Rebella) від 25.12.2015 р. обставини відносяться до його комерційного ризику і не можуть вважатися форс-мажором.

Крім того, відповідно до ст. ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» шляхом видачі відповідного сертифікату наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами,

При цьому, під час розгляду справи скаржником не надано і матеріали справи не містять сертифікату Торгово-промислової палати України, що засвідчує настання у даному випадку форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Інші доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 14.11.2017 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Тітал" задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Тітал" залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 14.11.2017 р. у справі № 910/6046/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/6046/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Копію даної постанови надіслати учасникам справи.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в силу п. 1 ч. 1 ст. 287 ГПК України протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту відповідно до ч. 1 ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 01.03.2018 р.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

Ю.Л. Власов