ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05.03.2018р. Справа №905/97/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Магма», м.Маріуполь

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-інженерний центр керуючої

компанії «Рейлтрансхолдинг», м.Маріуполь

про стягнення заборгованості і сумі 79850,82 грн.

Суддя Левшина Г.В.

при секретарі судового засідання Хохуля М.С.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Магма», м.Маріуполь, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-інженерний центр керуючої компанії «Рейлтрансхолдинг», м.Маріуполь, про стягнення заборгованості і сумі 79850,82 грн., у тому числі основний борг в сумі 62169,00 грн., три проценти річних в сумі 3072,11 грн., інфляція в сумі 14609,71 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань за договором поставки №474 від 01.12.2015р., специфікацію №1 до договору поставки №474 від 01.12.2015р., товарно-транспорту накладну №012М від 12.03.2016р., рахунок на оплату №116 від 12.03.2016р.

Відповідач надав відзив на позовну заяву №85/18 від 06.02.2018р., в якому позовні вимоги не визнав, посилаючись на обставини непереборної сили, оскільки м.Маріуполь (місце знаходження та місце реєстрації відповідача) є населеним пунктом, в якому проводиться антитерористична операція, внаслідок чого відповідач не несе відповідальність за несвоєчасно виконанні обов'язки. Крім того, відповідач зазначає, що відповідно до ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» накладено мораторій на виконання договірних зобов'язань та на нарахування пені та штрафу на основну заборгованість з 14 квітня 2014 року, а тому нарахування позивачем штрафних санкцій не відповідає вказаному закону.

Крім цього, у відзиві відповідачем заявлене клопотання про відкладення розгляду справи не раніше ніж через місяць у зв'язку з перебуванням представника відповідача у відрядженні.

Згідно з ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Як встановлено, ухвалою від 19.02.2018р. було визнано необов'язковою явку представників сторін в судове засідання 05.03.2018р.

Таким чином, враховуючи необов'язковість явки сторін в засідання суду, судом було встановлено можливість розгляду справи за відсутності сторін.

При цьому, за висновками суду, знаходження представника у відрядженні не є поважною причиною для відкладення розгляду справи, враховуючи відсутність доказів, які б підтверджували неможливість захисту інтересів відповідача під час розгляду справи іншими особами або будь-яким іншим способом окрім явки представника в судове засідання.

Як наслідок, клопотання відповідача про відкладення розгляду справи судом залишено без задоволення.

19.02.2018р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача №33 від 15.02.2018р., в якому останній заперечує проти відзиву, у зв'язку з його не обґрунтованістю та просить суд повністю задовольнити позовні вимоги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України, ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

01.12.2015р. між сторонами був підписаний договір поставки №474, за умовами якого позивач (постачальник) зобов'язується в погоджений сторонами строк, по заявці відповідача (покупця) поставити та передати товар у власність відповідача, а відповідач зобов'язаний його прийняти та оплатити згідно умов даного договору.

Згідно п.1.2 договору найменування товару, його ціни, кількість, порядок оплати та умови поставки товару визначається в специфікації (додатку №1), яка є невід'ємною його частиною.

Відповідно до п.2.1 договору покупець оплачує товар по цінам, вказаним в утвердженій сторонами специфікації (додатку №1).

Ціна договору складається із суми вартості одиниць товару, вказаних в утвердженій сторонами специфікації (додатку №1) (п.2.2 договору).

Згідно з п.3.1 договору поставка товару проводиться постачальником шляхом відвантаження покупцю на умовах EXW згідно правил «Інкотермс».

Місце передачі товару: склад постачальника (п.3.3 договору).

У п.8.1 договору встановлено, що договір вступає в юридичну силу з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31 грудня 2016р., а в частині виконання зобов'язань - до повного виконання сторонами всіх вимог даного договору.

Сторонами 01.12.2015р. підписано специфікацію до договору поставки (додаток №1), в якій узгоджено найменування продукції, що має бути поставлена позивачем відповідачу, її кількість, вага та вартість. Зокрема, постачанню позивачем відповідачу підлягали обичайка з радіусом, сектор з радіусом, лист, смуга, стартовий карман.

На виконання п.3.3 договору позивач передав відповідачу товар за товарно-транспортною накладною №012М від 12.03.2016р. на суму 124338,00 грн.

Факт отримання позивачем товару на вказану суму з боку відповідача не заперечується.

Згідно вимог ст.ст.526, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.529 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Пунктами 2.3, 2.4 встановлений наступний порядок оплати: покупець перераховує аванс 50% від загальної ціни товару протягом 10 банківських днів з моменту затвердження специфікації та підписання даного договору поставки; частина, що залишилася в розмірі 50% від загальної ціни товару покупець сплачує протягом 10 банківських днів по повідомленню про готовність товару та підписання акта приймання-передачі.

Таким чином, оскільки відповідач прийняв товар згідно товарно-транспортної накладної №012М від 12.03.2016р., обов'язок щодо остаточного розрахунку за отриманий товару у відповідача настав 25.03.2016р.

Як вказує позивач, відповідачем оплачено отриманий товар частково на суму 62169,00 грн., остаточний розрахунок виконано не було в порушення п.п.2.4 договору.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з листами №02-335 від 31.03.2016р., №02-353 від 05.04.2016р., №02-564 від 24.05.2016р., №02-1252 від 29.11.2016р. про необхідність погасити борг.

10.08.2017р. позивач надіслав відповідачу претензію №170 про сплату боргу за поставлений товар, трьох відсотків річних та суми інфляції, всього на суму 77655,87 грн.

Листом №153 від 30.08.2017р. відповідач визнав в повному обсязі вищевказану претензію та зобов'язався сплатити 77655,87 грн. до 15.10.2017р.

Однак, як зазначає позивач, ним виконані взяті на себе зобов'язання з виготовлення і постачання товару перед відповідачем, а відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання з оплати отриманого товару та має перед позивачем заборгованість в сумі 62169,00 грн.

Доказів сплати вказаної заборгованості відповідачем суду не надано.

Таким чином, за висновками суду, всупереч вимог ст.ст.526, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України відповідачем свої зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати вартості товару в сумі 62169,00 грн. не виконані.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім суми основного боргу позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та пред`явлено до стягнення три проценти річних в сумі 3072,11 грн. за період з 22.03.2016р. по 13.11.2017р. та інфляцію в сумі 14609,71 грн. за період з 22.03.2016р. по 13.11.2017р.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок трьох процентів річних, суд визнає його невірним, оскільки позивачем невірно визначено строк настання платежу за поставлений товар (прострочення платежу) та не враховано, що в 2016р. - 366 дні.

Як наслідок, за результатами проведеного судом перерахунку трьох процентів річних стягненню з відповідача на користь позивача підлягають три проценти річних в сумі 3051,73 грн. за період з 26.03.2016р. по 13.11.2017р. , а решта вимог щодо стягнення трьох процентів річних в сумі 20,38 грн. є неправомірною.

Одночасно, щодо представленого позивачем розрахунку інфляційних витрат, суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Відповідно до п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до вищенаведеного, розрахунок інфляційних витрат розраховується починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому платіж мав бути здійснений.

Таким чином, враховуючи, що за умовами підписаного між сторонами договору відповідач мав сплатити вартість отриманого від позивача товару в строк до 25.03.2016р., нарахування позивачем інфляції за березень 2016р. є невірним.

Як наслідок, за результатами проведеного судом перерахунку інфляції стягненню з відповідача на користь позивача підлягає інфляція в сумі 14593,28 грн. за період з квітня 2016р. по жовтень 2017р., а решта вимог щодо стягнення інфляції в сумі 16,43 грн. є неправомірною.

Заперечення відповідача проти позовних вимог, викладені у відзиві на позовну заяву №85/18 від 06.02.2018р., суд не приймає з огляду на наступне.

За змістом ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» єдиним належним доказом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), які мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України, тоді як інші документи не можуть вважатися доказами наявності таких обставин.

Відповідно до Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обстави (обставин непереборної сили), затверджений рішенням президії Торгово-промислової палати України від 15.07.2014р. №40 (3), що кореспондується та витікає з положень Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997р. №671/97-ВР, форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (Force Majeure) - це надзвичайні та невідворотні обставини, які об'єктивно впливають на виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків за законодавчими і іншими нормативними актами, дію яких неможливо було передбачити та дія яких унеможливлює їх виконання протягом певного періоду часу.

За визначеннями наведеного Регламенту, сертифікат (в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили)- документ встановленої ТПП України форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Згідно п.п.6.1, 6.2 Регламенту, підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у ст. 3.1 РЕГЛАМЕНТУ, визначених як непереборний вплив на виконання відповідного зобов'язання таким чином, що унеможливлює його виконання у термін, що настав (наявність причинно-наслідкового зв'язку між обставиною та неможливістю виконання зобов'язання в термін, передбачений відповідно законодавством, відомчими нормативними актами, договором, контрактом, угодою, типовим договором тощо).

Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи, по кожному окремому договору, контракту, угоді тощо, а також по податкових та інших зобов'язаннях/обов'язках, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Аналіз приведеного вище Регламенту та положень Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» свідчить про те, що сертифікат засвідчує певні форс-мажорні обставини, які звільняють від відповідальності за чітко визначеними зобов'язаннями та на які вказано заявником.

Враховуючи ненадання відповідачем до матеріалів справи жодних доказів, які б підтверджували викладені у відзиві обставини, твердження відповідача в цій частині судом до уваги не прийнято. Одночасно, суд враховує той факт, що відповідне постачання товару сталося після початку проведення антитерористичної операції, тобто, відповідач укладаючи відповідний договір усвідомлював наявність тих обставин, про які він стверджує у відзиві на позов.

При цьому, посилання відповідача на ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» суд також не приймає. Зокрема, дія вказаної статті не розповсюджується на правовідносини з постачання товару, які склалися між сторонами за договором №474 від 01.12.2015р.

За таких обставин, враховуючи, що позов доведений позивачем та обгрунтований матеріалами справи, проте, в частині вимог про стягнення інфляції в сумі 16,43 грн. та трьох процентів річних в сумі 20,38 грн. є неправомірним, виходячи з того, що заперечення відповідача проти позову є безпідставними, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 79814,01 грн., у тому числі основний борг в сумі 62169,00 грн., три проценти річних в сумі 3051.73 грн. та інфляція в сумі 14593,28 грн.

Судовий збір підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.13, 74, 76, 129, 202, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Магма», м.Маріуполь до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-інженерний центр керуючої компанії «Рейлтрансхолдинг», м.Маріуполь, про стягнення заборгованості і сумі 79850,82 грн., у тому числі основний борг в сумі 62169,00 грн., три проценти річних в сумі 3072,11 грн., інфляція в сумі 14609,71 грн., задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-інженерний центр керуючої компанії «Рейлтрансхолдинг» (87502, Донецька обл., м.Маріуполь, вул.Волгограська, буд.24, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Магма» (87504, Донецька обл., м.Маріуполь, пр.Ілліча, буд.75 А, р/р №9011 в ПАТ КБ «Приватбанк», ) основний борг в сумі в сумі 62169,00 грн., три проценти річних в сумі 3051,73 грн. та інфляцію в сумі 14593,28 грн., всього заборгованість в сумі 79814,01 грн., судовий збір в сумі 1599,26 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні 05.03.2018р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 05.03.2018р.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Г.В. Левшина