Суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 910/3581/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т.Б. - головуючого, Кушніра І.В., Чумака Ю.Я.,

секретар судового засідання - Підгірська Г.О.,

за участю представників:

позивача - Піскун А.І. (за довіреністю),

відповідача - Мельника А.І. (за довіреністю),

третьої особи на стороні позивача - Чижович І.З. (за довіреністю),

третьої особи на стороні відповідача - Редько І.О. (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційні скарги Львівської міської ради та Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 у справі

за позовом Львівської міської ради

до Львівської обласної ради,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління майном спільної власності Львівської обласної ради,

про визнання незаконним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року Львівська міська рада звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Львівської обласної ради про визнання незаконним та скасування рішення Львівської обласної ради від 26.02.2008 № 477 "Про питання врегулювання прав власності на об'єкти нерухомого майна спільної власності територіальних громад Львівської області" в частині пункту 6 про оформлення права спільної власності територіальних громад Львівської області в особі обласної ради, перелік яких наведено в оскаржуваному рішенні.

Мотивуючи свої вимоги позивач зазначав, що в порушення, зокрема приписів частини 3 статті 16, підпунктів 30, 31 пункту 1 статті 26 та статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", за відсутності правової підстави, відповідач самовільно розпорядився спірними об'єктами, вилучив їх із комунальної власності територіальної громади м. Львова і передав у власність Львівської обласної ради, про що видані відповідні свідоцтва про право власності.

Львівська обласна рада, заперечуючи проти позову, посилалася на положення статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статей 328, 330 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та зазначала, що обласні ради як органи, що представляють спільні інтереси територіальних громад області, вправі набувати право власності на майно, зокрема шляхом передачі його із комунальної власності у спільну власність територіальних громад, виконуючи при цьому функцію власника такого майна. Крім того, відповідач звернув увагу на те, що 10.07.2008 Львівська міська рада прийняла ухвалу № 1939 "Про передачу закладів охорони здоров'я, що надають спеціалізовану медичну та санітарно-реабілітаційну допомогу", якою погодила передачу у спільну власність Львівської обласної ради закладів охорони здоров'я.

Ухвалами Господарського суду м. Києва від 29.03.2017 та 12.04.2017 залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Управління комунальної власності Депертаменту економічного розвитку Львівської міської ради (далі Управління комунальної власності); на стороні відповідача - Управління майном спільної власності Львівської обласної ради (далі - Управління майном спільної власності).

24.04.2017 Львівська обласна рада в порядку статей 257, 261, 267, 268 ЦК України подала до Господарського суду м. Києва заяву, в якій просила відмовити у задоволенні позову посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності щодо оскарження рішення облради від 26.02.2008 № 477.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 31.05.2017 (суддя Літвінова М.Є.) у задоволенні позову відмовлено з огляду на встановлення обставин стовно того, що оспорюване рішення Львівської обласної ради не суперечить чинному на час його прийняття законодавству та жодним чином не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача, що,в свою чергу, стало підставою для відмови у задоволенні клопотання відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2017 (Зубець Л.П. - головуючий, Мартюк А.І., Алданова С.О.) рішення Господарського суду м. Києва від 31.05.2017 залишено без змін з тих же підстав.

Не погоджуючись із судовими рішеннями, Львівська міська рада у касаційній скарзі просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 31.05.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2017 і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на залишення судами поза увагою того, що Львівська міська рада, як орган місцевого самоврядування, який здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, не вчиняла жодних дій, які могли б засвідчити волевиявлення територіальної громади м. Львова щодо передачі об'єктів нерухомого майна у спільну власність територіальних громад, не оформлювала передання спірних об'єктів в управління Львівської обласної ради. Разом з цим, ухвалою Львівської міської ради від 10.06.1999 № 243 "Про питання комунальної власності" визначено, що майно на території м. Львова, яке раніше належало до обласної комунальної власності, вважається власністю територіальної громади м. Львова.

Скаржник зазначає, що з огляду на відсутність рішення Львівської міської ради про надання згоди на вилучення або передачу об'єктів нерухомого майна, спірні об'єкти нерухомого майна за своєю природою не можуть задовольняти спільні потреби територіальних громад Львівської області, а оскаржуване рішення Львівської обласної ради є таким, що прийнято з порушенням пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю".

На думку заявника касаційної скарги ухвала Львівської міської ради від 10.07.2008 № 1939 "Про передачу закладів охорони здоров'я, що надають спеціалізовану медичну та санітарно-реабілітаційну допомогу" не може вважатися рішенням Львівської міської ради про надання згоди на вилучення або передання об'єктів нерухомого майна, оскільки цю ухвалу прийнято після прийняття Львівської обласною радою оскаржуваного рішення, яким обласна рада фактично визнала за собою право власності без погодження Львівської міської ради. При цьому, вказаною ухвалою № 1939 передавались лише заклади охорони здоров'я, а із акта приймання-передачі не вбачається, що Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради передало у власність Львівської обласної ради разом із закладами охорони здоров'я приміщення в яких ці заклади знаходяться. Акт приймання-передачі не відповідає вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 № 1482 "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", оскільки в ньому не зазначено площу та відомостей про приміщення, а зазначено тільки балансову вартість, із чого не вбачається факт передачі приміщень у власність.

Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради у касаційній скарзі також просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2017 та рішення Господарського суду м. Києва від 31.05.2017 і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Львівської міської ради з підстав, аналогічним тим, що викладені Львівською міською радою у касаційній скарзі, зокрема, вказано про залишення поза увагою, що Львівська міська рада не оформлювала жодним чином передання спірних об'єктів в управління Львівської обласної ради, а ухвала від 10.07.2008 № 1939 Львівською міською радою була прийнята з метою забезпечення належного фінансування з обласного бюджету закладів охорони здоров'я та не передбачала передачу у власність приміщень, про що свідчить і акт приймання-передачі, у якому зазначена юридичну адреса закладів охорони здоров'я та не містяться технічні характеристики спірних приміщень.

Скаржник звертає увагу на те, що ухвалою Львівської міської ради від 27.05.1999 № 243 "Про питання управління майном міської комунальної власності м. Львова" визначено вважати такими, що належать до міської комунальної власності побудовані до 1939 року об'єкти нерухомого майна, які є на території міста Львова і передавались в різний час міськвиконкомом чи райвиконкомами в користування або на баланс підприємств, установ, організацій.

Заявник касаційної скарги звертає увагу також на те, що ухвалу Львівської міської ради від 10.06.1999 № 260 було переглянуто Вищим арбітражним судом України у справі № 1/48 на предмет законності за протестом прокурора, який було відхилено, та підтверджено право власності територіальної громади м. Львова на об'єкти колишньої обласної комунальної власності на території міста, які перебували лише у користуванні Львівської обласної ради.

Львівська обласна рада у відзиві на касаційні скарги Львівської міської ради і Управління комунальної власності просила відмовити в їх задоволенні, а судові рішення залишити без змін, вважаючи доводи скаржників безпідставними та необґрунтованими посилаючись на те, що згідно зі статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статтями 328, 330 ЦК України, нормами Бюджетного кодексу України, Львівською обласною радою 08.07.2008 прийнято рішення № 669 "Про прийняття у спільну власність територіальних громад Львівської області закладів охорони здоров'я", яким надала згоду на прийняття у спільну власність територіальних громад Львівської області закладів здоров'я, в свою чергу 10.07.2008 Львівською міською радою прийнято ухвалу № 1939 "Про передачу закладів охорони здоров'я, що надають спеціалізовану медичну та санітарно-реабілітаційну допомогу", якою погодила передачу у спільну власність обласної ради закладів здоров'я, перелік яких збігається із наведеним у рішенні обласної ради № 669 від 08.07.2008.

Посилаючись також на норми Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", пункту 7 Порядку подання та розгляду пропозицій щодо передачі об'єктів з комунальної у державну власність та утворення і роботи комісії з питань передачі об'єктів у державну власність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 № 1482, Львівська обласна рада зазначила, що об'єкти соціальної сфери передаються разом з майном підприємств, які їх обслуговували, у тому числі основними фондами. При цьому, до об'єктів соціальної сфери згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 13.08.2003 № 1253 належать, зокрема, заклади охорони здоров'я.

Таким чином, на виконання рішень Львівської обласної ради від 08.07.2008 № 669 та Львівської міської ради від 10.07.2008 № 1939, сторони, в особі начальника управління охорони здоров'я департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради та начальника Управління майном спільної власності Львівської обласної ради склали та підписали акт приймання-передачі закладів охорони здоров'я, що надають спеціалізовану медичну та санітарно-реабілітаційну допомогу, що спростовує доводи скаржників про відсутність погодження передання спірних об'єктів в управління обласної ради.

Управління майном спільної власності, заперечуючи проти задоволення касаційних скарг також просить залишити їх без задоволення, а судові рішення у справі - без змін із підстав, аналогічних викладеним Львівською обласною радою у відзиві на касаційну скаргу, зазначаючи про правомірність оскаржуваного рішення Львівської обласної ради та відповідність вимогам законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені у касаційних скаргах доводи та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційні скарги Львівської міської ради і Управління комунальної власності підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Як убачається зі змісту судових рішень та матеріалів справи, Львівська обласна рада 26.02.2008 прийняла оспорюване рішення № 477 "Про питання врегулювання прав власності на об'єкти нерухомого майна спільної власності територіальних громад Львівської області" Львівська обласна рада відповідно до пункту 30 частини 1 статті 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", на підставі уточнених даних інвентаризації нерухомого майна, враховуючи висновок постійної комісії з питань комунального майна та приватизації, яким у тому числі, було вирішено оформити за Львівською обласною радою право спільної власності територіальних громад Львівської області на об'єкти нерухомого майна, які задовольняють потреби територіальних громад Львівської області (пункт 6 рішення), зокрема: на інфекційну клінічну лікарню по вул. Пекарській, 54, вул. Лисенка, 43, 45, вул. Кирила і Мефодія, 24 у м. Львові; на психоневрологічний диспансер по вул. Коциловського, 30 та Бачараба, 2; на медичне об'єднання "Фтизіопульмонологія" по вул. Замарстинівській, 274; на спеціальну загальноосвітню школу-інтернат для сліпих дітей № 100 по вул. І. Франка, 119; на спеціальну загальноосвітню школу-інтернат Марії покрови для глухих дітей по вул. Личаківській, 35; на спеціальні загальноосвітні школи інтернати для дітей з вадами розумового розвитку № 102 і № 104 по вул. Пекарській, 19 та вул. Незалежності України, 11; на спеціальну загальноосвітню школу-інтернат для дітей з важкими порушеннями мови по вул. Короленка,1; на загальноосвітню санаторну школу-інтернат для дітей з серцево-судинними захворюваннями № 1 по вул. Остроградських, 1; на спеціальну загальноосвітню школу-інтернат для дітей з малими та затухаючими формами туберкульозу та зі зниженим зором № 9 по вул. Галицькій, 88а м. Львів-Вінники; на навчально-реабілітаційний центр "Мрія" для дітей із затримкою психічного розвитку по вул. Лисенка; на навчально-реабілітаційний центр для дітей з вадами зору "Левеня" по вул. Володимира Великого, 87а; на адміністративні будівлі військоматів Сокальського РВК, Радехівського РВК., Червоноградського МВК, Пустомитівського РВК, Стрийського ОМВК, Сколівського РВК, Миколаївскього РВК, Бродівського РВК та Золочівського РВК у Львівській області.

Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Аналогічні положення наведено і в статті 327 Цивільного кодексу України.

У Законі України "Про місцеве самоврядування в Україні" надано визначення поняття права комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування (стаття 1).

Відповідно до статті 6 цього Закону первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та законами, є сільські, селищні, міські ради (частина 1 статті 10 Закону).

Виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад визначено у статті 26 Закон України "Про місцеве самоврядування".

Так, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати тощо.

Отже, суб'єктами права комунальної власності є територіальні громади села, селища, міста, від імені та в інтересах яких діють сільські, селищні, міські ради.

Водночас, відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органами, уповноваженими управляти об'єктами комунальної власності, є як органи місцевого самоврядування, створені сільськими, селищними, міськими територіальними громадами, так і районні та обласні ради.

Районні та обласні ради - це органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Відповідно до частин 4 і 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об'єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад.

Звертаючись із позовом про визнання незаконним та скасування рішення Львівської обласної ради від 26.02.2008 № 477 "Про питання врегулювання прав власності на об'єкти нерухомого майна спільної власності територіальних громад Львівської області" в частині пункту 6 про оформлення права спільної власності територіальних громад Львівської області в особі обласної ради, перелік яких наведено в оскаржуваному рішенні, Львівська міська рада вказувала на прийняття цього рішення всупереч положенням пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю", за відсутності взаємного волевиявлення учасників, наголошуючи на тому, що органом місцевого самоврядування - Львівською міською радою не вчинялися дії щодо передачі об'єктів нерухомого майна, зазначених в оспорюваному пункті рішення Львівської обласної ради у спільну власність територіальних громад області, і не оформлювалася передача спірних об'єктів в управління Львівської обласної ради. Крім того, відповідно до ухвали Львівської міської ради від 10.06.1999 № 243 "Про питання комунальної власності м. Львова" майно на території м. Львова, яке раніше належало до обласної комунальної власності, вважається власністю територіальної громади м. Львова, тобто рішення Львівською обласною радою від 26.02.2008 № 477 було прийнято без жодної на те правової підстави самовільно проведено розпорядження спірними об'єктами, вилучено їх із комунальної власності територіальної громади м. Львова і передано у власність відповідача.

На виконання постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування", від 26.03.1991 "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність" постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" затверджено перелік державного майна України, яке передається у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальну власність), що додається. Установлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю. Міністерствам і відомствам України, органам, уповноваженим управляти державним майном доручено до 01.01.1992 здійснити передачу державного майна, яке перебуває у їх віданні, до комунальної власності згідно із затвердженим цією постановою переліком.

У пункті 3 цієї постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 установлено, що: розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів; розмежування майна між власністю районів, міст обласного підпорядкування та власністю інших адміністративно-територіальних одиниць провадиться виконкомами районних і міських Рад народних депутатів з участю виконкомів районних у містах, міських районного підпорядкування, селищних і сільських Рад народних депутатів; передача державного майна, яке перебуває у віданні міністерств і відомств України, інших органів, уповноважених управляти державним майном, до складу комунальної власності, а також від однієї адміністративно-територіальної одиниці до іншої здійснюється безоплатно стосовно порядку, передбаченого постановою Ради Міністрів УРСР від 28.04.1980 № 285 "Про порядок передачі підприємств, об'єднань, організацій, установ, будинків і споруд", з наступним повідомленням про це органів державної статистики, податкових та фінансових органів.

Згідно з частиною 2 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" унормовано, що підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

За змістом статті 16 цього Закону матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частина 8 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Як убачається з матеріалів справи, рішенням від 08.07.2008 № 669 Львівська обласна рада надала згоду на прийняття у спільну власність територіальних громад Львівської області лікувальних закладів: комунальної інфекційної клінічної лікарні по вул. Пекарській, 54; Львівського міського медичного об'єднання "Фтизіопульмонологія" по вул. Лемківській, 24; Львівського психоневрологічного диспансеру по вул. Коциловського, 30; комунального Львівського міського шкірно-венерологічного диспансеру по вул. Замарстинівській, 83; комунального дитячого туберкульозного санаторію по вул. Антоновича, 80; комунального дитячого ревмокардіологічного санаторію по вул. Коновальця, 116; комунальних будинків № 1 і № 2 м. Львова для дітей з порушеннями центральної нервової системи і порушенням психіки по вул. Комаринця, 2а і вул. Антоновича, 117 (том 1, а.с. 114).

Ухвалою Львівської міської ради від 10.07.2008 № 1939 "Про передачу закладів охорони здоров'я, що надають спеціалізовану медичну та санітарно-реабілітаційну допомогу" враховуючи звернення Львівської обласної ради від 03.07.2008 № 02-вих/1231, керуючись Законами України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", статтею 90 бюджетного кодексу України, постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 № 1482 "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", беручи до уваги рішення виконавчого комітету від 20.06.2003 № 525 "Про передачу матеріальних цінностей", розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації від 17.01.2001№ 29 "Про передачу установ", з метою забезпечення належного фінансування з обласного бюджету закладів охорони здоров'я Львівська міська рада ухвалила прийняти пропозицію Львівської обласної ради та погодити передачу у спільну власність Львівської обласної ради таких закладів охорони здоров'я: комунальних будинків № 1 і № 2 м. Львова для дітей з порушеннями центральної нервової системи і порушеннями психіки; комунального дитячого туберкульозного санаторію; Комунального Львівського міського шкірно-венерологічного диспансеру; Львівського міського медичного об'єднання "Фтизіопульмонологія"; Львівського психоневрологічного диспансеру; комунальної інфекційної клінічної лікарні.

Заклади охорони здоров'я, в розумінні статті 3 Основ законодавства України про охорону здоров'я від 19.11.1992, № 2801-XII, - це підприємства, установи та організації, завданням яких є забезпечення різноманітних потреб населення в галузі охорони здоров'я шляхом надання медико-санітарної допомоги, включаючи широкий спектр профілактичних і лікувальних заходів або послуг медичного характеру, а також виконання інших функцій на основі професійної діяльності медичних працівників.

За змістом статті 16 Основи законодавства України про охорону здоров'я безпосередню охорону здоров'я населення забезпечують санітарно-профілактичні, лікувально-профілактичні, фізкультурно-оздоровчі, санаторно-курортні, аптечні, науково-медичні та інші заклади охорони здоров'я. Заклади охорони здоров'я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами за наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців. Порядок і умови створення закладів охорони здоров'я, державної реєстрації та акредитації цих закладів, а також порядок ліцензування медичної практики, виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами визначаються актами законодавства України. Заклад охорони здоров'я здійснює свою діяльність на підставі статуту, що затверджується власником або уповноваженим ним органом.

Законом України від 03.03.1998 № 147/98-ВР "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" визначено основні засади передачі об'єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об'єктів права комунальної власності у державну власність безоплатно або шляхом обміну, за змістом статті 7 якого з державної у комунальну власність передаються безоплатно, зокрема, заклади охорони здоров'я (крім санаторіїв, профілакторіїв, будинків відпочинку та аптек), соціального забезпечення, дитячі оздоровчі табори, у тому числі незавершені будівництвом.

У своїх доводах Львівська міська рада посилалась на те, що ухвалою Львівської міської ради від 10.06.1999 № 243 "Про питання комунальної власності" визначено, що майно на території м. Львова, яке раніше належало до обласної комунальної власності, вважається власністю територіальної громади м. Львова.

Проте, дійшовши висновків про наявність погодження Львівської міської ради на передачу закладів охорони здоров'я, згідно з ухвалою від 10.07.2008 № 1939, судами першої та апеляційної інстанції не з'ясовувалося питання щодо правового статусу цих закладів охорони здоров'я, їх створення, виходячи з норм законодавства щодо розмежування державної та комунальної власності, а отже і перебування цих закладів охорони здоров'я у комунальній власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, зважаючи на доводи, наведені учасниками справи.

Крім того, судами не з'ясовано питання, що саме було предметом передачі у спільну комунальну власність Львівської обласної ради згідно з ухвалою Львівської міської ради від 10.07.2008 № 1939, виходячи із законодавчо встановленого визначення закладу охорони здоров'я та положень частини 1 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування у Україні".

За змістом частин 1, 2 статті 300 ГПК України (у редакції після 15.12.2017, чинній на час здійснення касаційного провадження), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Пунктом 2 частини 1 статті 308 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з частиною 3 статті 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин колегія суддів вважає висновок судів першої та апеляційної інстанцій передчасним і таким, що зроблений без дослідження всіх зібраних у справі доказів, тому судові рішення у справі підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду слід урахувати наведене, надати оцінку правомірності вимог позивача, надати належну оцінку всім доводам учасників справи із належним обґрунтуванням прийняття або неприйняття відповідних доводів і доказів, а отже і встановити обставини щодо наявності або, навпаки, відсутності підстав для задоволення позову.

Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК).

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 2 частини 1 статті 308, статтями 314, 315, 317 ГПК, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Львівської міської ради задовольнити частково.

2. Касаційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради задовольнити частково.

3. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2017 та рішення Господарського суду м. Києва від 31.05.2017 у справі № 910/3581/17 скасувати, справу передати на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. Б. Дроботова

Судді І.В. Кушнір

Ю. Я. Чумак