РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2018Справа № 910/23251/17
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРК КУЛЬТУРИ» (04053, м.Київ, ВУЛИЦЯ СІЧОВИХ СТРІЛЬЦІВ, будинок 20)
до проТовариства з обмеженою відповідальністю «ВАЛТАР» (01030, м.Київ, ВУЛИЦЯ ПИРОГОВА, будинок 2/37) стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 910 118 грн. 05 коп.

Представники:

від Позивача: Чекунов К.В. (адвокат);

від Відповідача: не з'явились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ПАРК КУЛЬТУРИ» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАЛТАР» (надалі також - «Відповідач») про стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 910 118 грн. 05 коп.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 05.06.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПАРК КУЛЬТУРИ» (Замовник) та Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАЛТАР» (Виконавець) було укладено Договір на виконання робіт №006/2014-007, відповідно до умов якого Виконавець зобов'язався виконати власними, а при необхідності - й залученими силами будівельно - ремонті роботи на об'єкті, розташованому за адресою: м. Київ, вул. Артема, буд. 20, у відповідності з вимогами наданої Замовником документації на виконання робіт Замовнику у встановлений договором строк. Як зазначає Позивач, ним було перераховано Виконавцю грошові кошти за даним Договором у загальному розмірі 321 570 грн. 36 коп., проте було встановлено факт неповного виконання Підрядником його зобов'язань за Договором. За таких підстав, Позивач звернувся до суду з вказаним позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАЛТАР» суми безпідставно перерахованих грошових коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України у розмірі 321 570 грн. 36 коп. Крім того, враховуючи неналежне виконання Відповідачем умов договору, Позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАЛТАР» інфляційні у розмірі 254 722 грн. 99 коп., 3% річних у розмірі 28 073 грн. 00 коп., пеню у розмірі 305 751 грн. 70 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2017 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАРК КУЛЬТУРИ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАЛТАР" про стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 910 118 грн. 05 коп. залишено без руху. Надано Позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, шляхом подання до суду письмової заяви із зазначенням відповідних відомостей.

04.01.2018 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАРК КУЛЬТУРИ" надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.01.2018 року відкрито провадження у справі №910/23251/17, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 31.01.2018 року.

25.01.2018 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії заяви свідка.

В судове засідання 31.01.2018 року з'явився представник Позивача.

В судовому засіданні Суд на місці ухвалив - закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 14.02.2018 року.

14.02.2018 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 14 лютого 2018 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник Відповідача не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованого повідомлення про вручення 05.02.2018 року уповноваженій особі Відповідача ухвали суду від 31.01.2018 року.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що Відповідач про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що Відповідач був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представника Відповідача не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 14 лютого 2018 року, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 223 Господарського процесуального кодексу України,в судовому засіданні складено протокол судового засідання.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

05.06.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПАРК КУЛЬТУРИ» (Замовник) та Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАЛТАР» (Виконавець) було укладено Договір на виконання робіт №006/2014-007, відповідно до умов якого Виконавець зобов'язався виконати власними, а при необхідності - й залученими силами будівельно - ремонті роботи на об'єкті, розташованому за адресою: м. Київ, вул. Артема, буд. 20, у відповідності з вимогами наданої Замовником документації на виконання робіт Замовнику у встановлений договором строк. (а.с. 11-13)

Згідно з п. 2.1 Договору загальна вартість робіт по даному Договору договірна і складає 55878 грн. 68 коп.

Відповідно до п.3.1 Договору загальний строк виконання всіх підрядних робіт по вказаному договору складає: початок робіт - протягом 3 робочих днів з дати надходження суми передоплати на розрахунковий рахунок Виконавця (пп.3.1.1); завершення робіт і передача робіт Виконавцю Замовнику через 24 календарних дні з моменту початку робіт. (пп.3.1.2)

Пунктом 7.1 Договору передбачено, що при порушенні Виконавцем строків виконання робіт, передбачених договором, Виконавець виплачує Замовнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаних робіт за кожен день затримки.

Вказаний Договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками Сторін і діє до 31.12.2014 р. Якщо хоча б однією зі Сторін не виконано будь - яке зобов'язання за вказаним Договором, строк дії вказаного договору продовжується до моменту належного виконання цього зобов'язання. (п.10.1 Договору)

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору на виконання робіт №006/2014-007 від 05.06.2014 року Позивач здійснив перерахування грошових коштів Товариству з обмеженою відповідальністю «ВАЛТАР» у розмірі 29 866 грн. 63 коп., що підтверджується платіжним дорученням №540 від 11.12.2014 р., у розмірі 100 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням №541 від 11.12.2014 р., у розмірі 39 182 грн. 35 коп., що підтверджується платіжним дорученням №542 від 11.12.2014 р., у розмірі 19 500 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням №554 від 15.12.2014 р., у розмірі 15 134 грн. 83 коп., що підтверджується платіжним дорученням №640 від 16.03.2015 р., у розмірі 80 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням №643 від 17.03.2015 р., у розмірі 37 886 грн. 55 коп., що підтверджується платіжним дорученням №699 від 24.03.2015 р., а загалом на суму в розмірі 321 570 грн. 36 коп. із зазначенням призначення платежу: «оплата за будівельні роботи та матеріали зг. дог №066/2014-7 від 05.06.2014» (а.с.14-20), а також виписками по рахунку Позивача. (а.с. 21-26)

25.10.2017 року Позивач звернувся до Відповідача з листом 303-25-10 про надання оригіналів первинної документації за Договором, що підтверджується копією опису вкладення у цінний лист від 25.10.2017 р. (а.с.27-28)

09.12.2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ПАРК КУЛЬТУРИ» направило на адресу Відповідача вимогу №11-08-17 про повернення безпідставно перерахованих коштів у розмірі 321 570 грн. 36 коп., що підтверджується копією опису вкладення у цінний лист від 09.12.2017 р., копією фіскального чеку від 09.12.2017 р. (а.с.32-52)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що ним було перераховано Виконавцю грошові кошти за даним Договором у загальному розмірі 321 570 грн. 36 коп., проте було встановлено факт неповного виконання Підрядником його зобов'язань за Договором. За таких підстав, Позивач звернувся до суду з вказаним позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАЛТАР» суми безпідставно перерахованих грошових коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України у розмірі 321 570 грн. 36 коп. Крім того, враховуючи неналежне виконання Відповідачем умов договору, Позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАЛТАР» інфляційні у розмірі 254 722 грн. 99 коп., 3% річних у розмірі 28 073 грн. 00 коп., пеню у розмірі 305 751 грн. 70 коп.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРК КУЛЬТУРИ» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочин (пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України).

Статтею 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї статті застосовуються до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, передбачених нормами ст. 11 Цивільного кодексу України. До відсутності правової підстави стаття 1212 Цивільного кодексу України відносить також і ситуацію, коли підстава, на якій було набуте або збережене майно, на момент набуття або збереження існувала, але згодом відпала. Наприклад, коли правочин, на підставі якого передавалася річ, згодом був визнаний недійсним тощо.

Судом встановлено, що 05.06.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПАРК КУЛЬТУРИ» (Замовник) та Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАЛТАР» (Виконавець) було укладено Договір на виконання робіт №006/2014-007, відповідно до умов якого Виконавець зобов'язався виконати власними, а при необхідності - й залученими силами будівельно - ремонті роботи на об'єкті, розташованому за адресою: м. Київ, вул. Артема, буд. 20, у відповідності з вимогами наданої Замовником документації на виконання робіт Замовнику у встановлений договором строк. (а.с.11-13)

При зверненні до суду з вказаним позовом Позивач зазначав, що Договір на виконання робіт №006/2014-007 від 05.06.2014 року є неукладеним між Сторонами, оскільки Підрядником не було вчинено дій щодо повноцінного та сумлінного виконання умов Договору - фактичного повного та належного виконання будівельних робіт, повноцінної поставки будівельних матеріалів; не було вчинено дій щодо реєстрації податкових накладних; не було направлено жодної відповіді на численні листи - звернення, адвокатські запити; не проведено взаємної звірки, не надано контррозрахунків.

Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642, 643 ЦК України.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами. (ст. 629 ЦК України)

Відповідно до змісту статей 6, 627 ЦК України свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Згідно з приписами частини третьої статті 184 Господарського кодексу України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. (ст. 640 Цивільного кодексу України)

Згідно зі ст. 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Статтею 837 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до статті 875 Цивільного кодексу України за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта.

Як вбачається зі змісту Спірного договору, сторонами було погоджено, в тому числі, предмет договору, ціну, строк виконання робіт, права й обов'язки сторін, порядок здачі - приймання виконаних робіт, відповідальність сторін, форс - мажор, строк його дії, інше, тобто сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Крім того, вказаний Договір було укладено в письмовій формі відповідно до вимог статті 208 Цивільного кодексу України, а тому на підставі ст. 639 Цивільного кодексу України є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Враховуючи вищевикладене, Суд не приймає до уваги доводи Позивача стосовно того, що Договір на виконання робіт №006/2014-007 від 05.06.2014 року є неукладеним між Сторонами. Так, Суд звертає увагу, що невиконання Підрядником умов Договору - фактичного повного та належного виконання будівельних робіт, повноцінної поставки будівельних матеріалів; невчинення дій щодо реєстрації податкових накладних не є доказом неукладення договору, а є невчиненням контрагентом дій, передбачених умовами вказаного договору.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору на виконання робіт №006/2014-007 від 05.06.2014 року Позивач здійснив перерахування грошових коштів Товариству з обмеженою відповідальністю «ВАЛТАР» у розмірі 29 866 грн. 63 коп., що підтверджується платіжним дорученням №540 від 11.12.2014 р., у розмірі 100 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням №541 від 11.12.2014 р., у розмірі 39 182 грн. 35 коп., що підтверджується платіжним дорученням №542 від 11.12.2014 р., у розмірі 19 500 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням №554 від 15.12.2014 р., у розмірі 15 134 грн. 83 коп., що підтверджується платіжним дорученням №640 від 16.03.2015 р., у розмірі 80 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням №643 від 17.03.2015 р., у розмірі 37 886 грн. 55 коп., що підтверджується платіжним дорученням №699 від 24.03.2015 р., а загалом на суму в розмірі 321 570 грн. 36 коп. із зазначенням призначення платежу: «оплата за будівельні роботи та матеріали зг. дог №066/2014-7 від 05.06.2014» (а.с.14-20), а також виписками по рахунку Позивача. (а.с. 21-26)

Суд зазначає, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Таким чином, у зв'язку із здійсненням оплати Позивачем на виконання умов спірного договору, що свідчить про виконання Замовником його умов, Договір на виконання робіт №006/2014-007 від 05.06.2014 року не може бути визнано неукладеним.

Суд звертає увагу, що в даному випадку Товариство з обмеженою відповідальністю «ПАРК КУЛЬТУРИ» саме на виконання умов Договору на виконання робіт №006/2014-007 від 05.06.2014 року, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «ВАЛТАР», здійснило перерахування грошових коштів на загальну суму в розмірі 321 570 грн. 36 коп., факт сплати яких підтверджується відповідним посиланням на номер договору та його дату у платіжних дорученнях.

Крім того, Суд не приймає до уваги в якості доказу заяву свідка Артюх К.В. щодо безпідставно перерахованих Товариством з обмеженою відповідальністю «ПАРК КУЛЬТУРИ» грошових коштів (а.с.90), в якій викладено фактичні обставини справи, що повністю дублюють позицію Позивачу, викладену у позовній заяві, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 87 Господарського процесуального кодексу України на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.

В даному випадку показання свідка - директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРК КУЛЬТУРИ» Артюх К.В. не можуть встановлювати обставини справи, які відповідно до законодавства відображаються у відповідних первинних документах, як то договір, платіжні доручення, видаткові накладні тощо.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Проте, Суд зазначає, що станом на час звернення до суду з вказаним позовом Позивачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів визнання укладеного правочину недійсним або його розірвання, на виконання умов якого були перераховані спірні грошові кошти.

Суд зазначає, що між сторонами існували господарські зобов'язальні правовідносини, на виконання умов якого Позивач і перерахував Відповідачу грошові кошти. Нормами цивільного та господарського права України в розділі «зобов'язальне право» визначено, що зобов'язання припиняється тільки у випадку їх належного виконання. Тобто, якщо сторона, яка здійснила будь-які дії на виконання своїх договірних зобов'язань, вважає, що інша сторона неналежним чином виконала свої договірні зобов'язання (в тому числі, по неналежному оформленню будь-яких документів, що мають відношення до договору), вона має право звернутися до суду по захист своїх порушених прав та інтересів у порядку, визначеному в главі 51 Цивільного кодексу України та розділу 5 Господарського кодексу України із застосуванням наслідків порушення винною стороною її договірного зобов'язання.

Таким чином, Суд вважає, що спірні грошові кошти отримані Відповідачем в межах договірних правовідносин у передбаченій нормами законодавства формі без доведення Позивачем факту необхідності застосування положень ст. 1212 Цивільного кодексу України в частині повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні. Норми статті 1212 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись тільки, якщо на підставі положень інших спеціальних норм потерпіла особа не в змозі захистити якесь із своїх порушених прав (предметом регулювання вказаної норми закону є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними нормами права, в даному випадку нормами зобов'язального господарського права). До того ж, оскільки між сторонами був укладений договір, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України, як безпідставне збагачення (постанова Верховного Суду України від 22.01.13 р. по справі № 5006/18/13/2012).

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 Цивільного кодексу України, на яку посилався Позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі №6-88цс13.

Таким чином, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРК КУЛЬТУРИ» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАЛТАР» суми безпідставно перерахованих грошових коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України у розмірі 321 570 грн. 36 коп. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Суд звертає увагу, що в даному випадку Позивач може захистити своє порушене право шляхом звернення до суду з відповідною позовною заявою про стягнення грошових коштів у зв'язку з неналежним виконанням Відповідачем його зобов'язань за спірним договором.

Крім того, Суд зазначає, що статтею 5 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. В даному випадку, оскільки закон визначає інший ефективний спосіб захисту порушеного права Позивача, частина 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України застосуванню не підлягає.

При зверненні до суду Позивач також просив стягнути з Відповідача на його користь 3% річних за загальний період прострочки з 11.12.2014 р. по 07.12.2017 р. у розмірі 28 073 грн. 00 коп. та інфляційні у розмірі 254 722 грн. 99 коп.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов»язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року)

Суд звертає увагу, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав. (п.5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року)

Таким чином, позовні вимоги Позивача в частині стягнення з Відповідача 3% річних за загальний період прострочки з 11.12.2014 р. по 07.12.2017 р. у розмірі 28 073 грн. 00 коп. та інфляційних у розмірі 254 722 грн. 99 коп. також не підлягають задоволенню.

Крім того, Позивач просив стягнути з Відповідача на його користь пеню за загальний період прострочки з 11.12.2014 р. по 07.12.2017 р. у розмірі 305 751 грн. 70 коп.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. (стаття 547 Цивільного кодексу України)

Пунктом 7.1 Договору передбачено, що при порушенні Виконавцем строків виконання робіт, передбачених договором, Виконавець виплачує Замовнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаних робіт за кожен день затримки.

Так, при зверненні до суду з вказаним позовом Позивач зазначав, що у зв'язку з неукладенням Договору на виконання робіт №006/2014-007 від 05.06.2014 року, у Відповідача виник обов'язок з повернення перерахованих коштів на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. В той же час, відповідно до вищезазначених норм чинного законодавства України застосування пені за порушення зобов»язання визначається договором, в якому мають бути визначені випадки, розмір та порядок її застосування.

Однак, Суд звертає увагу, що відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України суд при ухваленні рішення не може виходити у рішенні за межі заявлених позовних вимог, а тому суд обмежений предметом та підставами позову, що заявлені позивачем та не праві самостійно визначати та/або змінювати їх. Інших обґрунтувань своїх вимог, ніж ті, що наведені у позовній заяві позивачем суду не надано. Таким чином, застосування пені за порушення умов договору у разі наявності обґрунтування заявлених позовних вимог неукладеністю спірного договору, виключає можливість застосування такого виду відповідальності за порушення саме умов договору.

Доводи Позивача щодо виконання чи неналежного виконання умов Договору на виконання робіт №006/2014-007 від 05.06.2014 року Суд не приймає до уваги, оскільки спір розглядається в межах заявлених позивачем підстав (обставин та норм закону, якими позивач обґрунтовує свої вимоги) та предмету позову (матеріально-правових вимог).

Таким чином, позовні вимоги Позивача в частині стягнення з Відповідача пені за загальний період прострочки з 11.12.2014 р. по 07.12.2017 р. у розмірі 305 751 грн. 70 коп. задоволенню не підлягають, як похідні вимоги від основного зобов'язання про стягнення суми заборгованості на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, в задоволенні якого Судом було відмовлено.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРК КУЛЬТУРИ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАЛТАР» про стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 910 118 грн. 05 коп. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРК КУЛЬТУРИ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАЛТАР» про стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 910 118 грн. 05 коп. - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 19 лютого 2018 року.

Суддя О.В. Чинчин