ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2018 р. Справа № 922/3269/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі судового засідання Новіковій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. 18 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 07.12.2017 року, ухвалене у приміщенні вказаного суду суддею Светлічним Ю.В., повний текст якого складено 08.12.2017 року, у справі

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування", м. Київ,

до: Приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування", м. Харків,

про: стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Харківської області від 07.12.2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування" (61035, м. Харків, вул. Каштанова, буд.14, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" (04053, м. Київ, вул. Кудрявська, 26/28, ) пеню у розмірі 2 831 697,11 грн. та штраф у розмірі 884905,35 грн. та судовий збір у розмірі 69022,62 грн. В частині позовних вимог щодо стягнення штрафу у розмірі 884905,34 грн. - у задоволенні позову відмовлено.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати частково - в частині стягнення пені у розмірі 2831697,11 грн., ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині - відмовити, а в іншій частині рішення залишити без змін.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник позивача у відзиві та в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Ryabykh v.Russia від 24.07.2003 року, Svitlana Naumenko v. Ukraine від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, субєктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Позивач, Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування", звернувся до місцевого господарського суду із позовною заявою до відповідача - Приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування", в якому просив суд стягнути з останнього на свою користь штраф у розмірі 1769810,69 грн. та пеню у розмірі 2831697,11 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки №УГВ3292/11-16 від 20.01.2016р., який був укладений між позивачем та відповідачем. Крім того, позивач просить покласти на відповідача судові витрати.

Задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий господарський суд зазначив про те, що факт порушення відповідачем зобов'язання в частині дотримання встановленого договором строку поставки позивачу товару вартістю 25283009,88 грн. встановлено, і відповідачем не заперечується, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності, зокрема, встановленої пунктом 7.11 укладеного між сторонами договору. За викладеного, місцевий господарський суд зазначив про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог частині стягнення пені у розмірі 2 831 697,11 грн. Заявлена до стягнення сума штрафу зменшена судом на 50% та задоволена у розмірі - 884905,35 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що визначені спірним договором зобов'язання відповідача не є грошовими.

Відповідач зазначає про те, що стаття 230 Господарського кодексу України, яка надає визначення штрафним санкціям є загальною нормою по відношенню до спеціальної норми - частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України.

На думку відповідача, та обставина, що за порушення передбаченого строку поставки товару відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого в строк товару за кожен день прострочення, не перетворює цю неустойку в пеню за порушення грошового зобовязання, так само, як і обовязок постачальника поставити товар не стає грошовим зобовязанням.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Так, між Публічним акціонерним товариством «Укргазвидобування» (покупець та далі по тексту - позивач) та Приватним акціонерним товариством «Харківський завод транспортного устаткування» (постачальник, далі по тексту - відповідач) укладений договір поставки (закупівля товару за власні кошти) №УГВ3292/11-16 від 20.10.2016 року, (далі по тексту договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується поставити покупцеві товар, зазначений в специфікації, що додається до договору і є його невід'ємною частиною, а покупець - прийняти і оплатити такий товар.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що найменування/асортимент товару, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю товару та загальна вартість договору вказується у специфікації (далі по тексту - специфікація).

Відповідно до п.5.1 договору строк поставки, умови та місце поставки товару, інформація про вантажовідправників та вантажоотримувачів вказується в cпецифікації до договору.

Пунктом 1 cпецифікації №1 від 20.10.2016 року (з урахуванням додаткової угоди №1 від 20.10.2016 року) передбачено поставку 6 шт. установок насосних пересувних УНП-160x40 на шасі КрАЗ 63221-05 (6x6) Євро-5 з додатковим обладнанням на загальну вартість 25 283 009,88 грн. з ПДВ.

Згідно з п.5.2 договору обсяг поставки товару визначається в рознарядках покупця та узгоджується до поставки товару. Відвантаження товару проводиться тільки після отримання постачальником рознарядки. Відвантаження товару без рознарядки забороняється. Рознарядка постачальнику може направлятися покупцем в електронному вигляді на електронну адресу постачальника, вказану в розділі XIV договору.

На виконання умов договору позивач надав відповідачу рознарядки від 20.10.2016 №11/2-2241 та№11/2-2242. Факт отримання підтверджується скріпленою печаткою розпискою від 21.10.2016 року, яку склала уповноважений представника відповідача ОСОБА_1

Пунктом 3 специфікації №1 від 20.10.2016 року (з урахуванням додаткової угоди №2 від 27.02.2017 року) визначено строк поставки товару: до 31.05.2017 року.

Станом на 20.09.2017 р., зобов'язання, щодо поставки 6 шт. установок насосних пересувних УНП-160х40 на шасі КрАЗ 63221-05 (6x6) Євро-5 з додатковим обладнанням на загальну вартість 25 283 009,88 грн. з ПДВ відповідачем не виконано взагалі, чим порушено п.5.1 договору.

У зв'язку із простроченням поставки відповідачем товару позивачем нараховано згідно п.7.1. договору штраф у розмірі 1769810,69 грн. та пеню у розмірі 2831697,11 грн.

Вищевказані обставини встановлені господарським судом першої інстанції та не оспорюються сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи позивач просив суд стягнути з відповідача штраф нарахований згідно п.7.11. договору у розмірі 1769810,69 грн.

Проте, відповідач звернувся до суду із клопотанням про зменшення розміру штрафу на 95% та зазначав, що знаходиться в тяжкому фінансовому становищі.

Задовольняючи вказану заяву частково та зменшуючи розміру штрафу на 50% місцевий господарський суд керувався положеннями пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваного рішення у справі).

При вирішенні питання про зменшення розміру штрафу судом враховано обставини того, що відповідач має заборгованість з виплати заробітної плати за три місяці у розмірі 2 366 138,21 грн., що підтверджено довідкою наданою головним бухгалтером ПрАТ "ХЗТУ". Прибуток відповідача за 2016 рік становить 2 306 000,00 грн., тобто трохи більше сум пені та штрафу нарахованих позивачем. Також судом встановлено, що діяльність відповідача пов'язана із розробленням військової техніки для Міністерства оборони України завдяки чому відбувається безперервний розвиток та поліпшення боєздатності армії Збройних сил України.

В той же час, заявлена до стягнення пеня стягнута судом з відповідача на користь позивача у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач, що зобов'язання відповідача за спірним договором не є грошовими та відповідач не може бути притягнений до цивільно - правової відповідальності у вигляді нарахування пені.

Колегія суддів такі доводи апеляційної скарги відхиляє з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами ст.611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Факт порушення відповідачем зобов'язання в частині дотримання встановленого договором строку поставки позивачу товару вартістю 25283009,88 грн. встановлено, і відповідачем не заперечується, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності, зокрема, встановленої договором.

Згідно із п.7.11. договору, у разі невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань з поставки товару у строки, зазначені у специфікації до договору, останній сплачує позивачу пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцяти днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Положення пункту 7.11. Договору не визнано недійсним і не є нікчемним в силу прямої вказівки закону.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення пені, нарахованої саме на підставі п.7.11. Договору, а не на підставі положень Закону України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань" або абзацу 3 ч.2 ст.231 ГК України, та не посилався на приписи ст.549 ЦК України, якою дійсно унормовано нарахування пені саме за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

Втім, чинне законодавство не містить заборони сторонам на власний розсуд встановлювати у договорі певний вид відповідальності за порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань.

Так, ст.199 ГК України передбачено, що виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватись передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК України.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (ч.ч.1, 4 ст.231 ЦК України).

Отже, сторонами було унормовано у п.7.11. договору розмір такої штрафної санкції як пеня у відсотковому відношенні від вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання, за кожний день прострочення, по аналогії з тим, як унормовано в законі (ч.2 ст.231 ГК України) визначення розміру штрафних санкцій, зокрема, пені, у разі якщо порушено зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, що узгоджується з вищенаведеними положеннями законодавства, а також з положеннями законодавства про свободу договору (ст.267 ЦК України).

Аналогічний висновок зробив Верховний суд України, про що зазначено у постанові від 08.02.2017р. по справі №910/29752/15.

За викладеного, погоджуючись із правовою позицією місцевого господарського суду про наявність підстав для стягнення з відповідача пені та відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на наступне.

Відповідно до пункту 3.17.4. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

У разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (частина перша статті 233 Господарського кодексу України).

Схоже правило міститься в частині третій статті 551 Цивільного кодексу України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

У випадку нарахування неустойки, яка є явно надмірною, вказане не узгоджується із передбаченими у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509, частинах 1, 2 статті 627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, в звязку з чим господарському суду надане право на її зменшення. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Таким чином, законом надано право суду зменшити неустойку, яка є надмірною порівняно з наслідками порушення грошового зобов'язання, що спрямовано на встановлення балансу між мірою відповідальності і дійсного (а не можливого) збитку, що завданий правопорушенням, а також проти зловживання правом.

Як встановлено місцевим господарським судоми відповідач має заборгованість з виплати заробітної плати за три місяці у розмірі 2 366 138,21 грн., що підтверджено довідкою наданою головним бухгалтером ПрАТ "ХЗТУ". Прибуток відповідача за 2016 рік становить 2 306 000,00 грн., при цьому, заявлений до стягнення розмір пені становить 2 831 697,11 грн. - тобто менше сум пені нарахованих позивачем.

Крім того, колегією суддів, як і місцевим господарським судом, враховано, що діяльність відповідача пов'язана із розробленням військової техніки для Міністерства оборони України завдяки чому відбувається безперервний розвиток та поліпшення боєздатності армії Збройних сил України.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали справи не містять відомостей про те, що позивачем понесено збитки у зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору.

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що доводи суду, покладені ним в обґрунтування зменшення розміру штрафу слід покласти і в обґрунтування зменшення розміру заявленої до стягнення пені.

Зваживши на фактичні обставини спору, поведінку відповідача у спірних правовідносинах, взявши до уваги інтереси обох сторін, з огляду на приписи статей 253, 509, 525, 526, 549, 551, 610, 611, 627, 629 Цивільного кодексу України та статей 231-233 Господарського кодексу України, з метою уникнення зупинення підприємства відповідача, яким виготовляється військова техніка для армії Збройних сил України, спираючись на принципи справедливості та розумності, колегія суддів дійшла висновку про доцільність зменшення розміру пені на 95%, а саме до суми у розмірі 141584,85 грн. у зв'язку з порушенням відповідачем своїх договірних зобов'язань.

Присудження до стягнення пені у вказаному розмірі, з урахуванням обставин справи, відповідає вимогам чинного законодавства, є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов'язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, способом стимулювання боржника до належного виконання зобов'язань, а також засобом недопущення використання пені, як інструменту отримання безпідставних доходів.

За викладеного, в частині позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 2690112,26 грн. слід відмовити.

За викладеного, колегія суддів зазначає про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду ухвалено за умом неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, що є підставою для його зміни та часткового задоволення апеляційної скарги відповідача.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 07.12.2017 року змінити в частині стягнення пені, визначивши суму пені, що підлягає стягненню у розмірі 141584,85 грн., та в цій частині викласти рішення в наступній редакції: "Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Харківський завод транспортного устаткування" (61035, м. Харків, вул. Каштанова, буд.14, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" (04053, м. Київ, вул. Кудрявська, 26/28, ) пеню у розмірі 141584,85 грн".

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20.02.18

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.