Суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 915/167/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Львова Б.Ю. (головуючий), Булгакової І.В. і Пількова К.М.,

за участю секретаря судового засідання Крапивної А.М.,

представників учасників справи:

позивача - міського комунального підприємства "Миколаївводоканал" (далі - Підприємство) - Михайлової В.В.,

відповідача - Миколаївського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відділення) - Павленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Підприємства

на рішення господарського суду Миколаївської області від 18.05.2017 (суддя Смородінова О.Г.) та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 22.06.2017 (колегія суддів: Величко Т.А. (головуючий), судді Бєляновський В.В. і Поліщук Л.В.)

за позовом Підприємства до Відділення про визнання рішення недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Підприємство звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом (з урахуванням подальших змін та уточнень позовних вимог ) про визнання недійсними пунктів 2, 3 та 4 рішення адміністративної колегії Відділення від 27.12.2016 № 70-ріш "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" (далі - Рішення АМК).

Позовна заява мотивована тим, що Рішення АМК, зокрема, прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 18.05.2017, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 22.06.2017, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Судові рішення попередніх інстанцій з посиланням на приписи статті 59 Закону України від 11.01.2001 № 2210-ІІІ "Про захист економічної конкуренції" (далі - Закон № 2210) мотивовано відсутністю передбачених законом підстав для визнання Рішення АМК недійсним.

Підприємство, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просить суд касаційної інстанції рішення місцевого і постанову апеляційного господарських судів зі справи скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову. Так, згідно з доводами позивача, викладеними у касаційній скарзі:

- судами попередніх інстанцій у вирішенні спору не враховано того, що передумовою винесення Рішення АМК мало б бути ретельне дослідження факту безоблікового водокористування та його технічної сторони, тоді як це питання досліджено не було;

- припинення Підприємством безоблікового водокористування відбулося шляхом опломбування вентиля пломбою в головному (вуличному) колодязі, а наявне підключення до внутрішньобудинкових мереж житлового будинку об'єкту фізичної особи-підприємця Каратєєва Олександра Вікторовича (далі - Підприємець) унеможливлює припинення водопостачання споживачу внаслідок такого опломбування;

- за умовами договору на постачання питної води та приймання стічних вод від 01.01.2009 № А/3117 Підприємець зобов'язався дотримуватись у тому числі й вимог Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 № 190 і зареєстрованих Міністерством юстиції України 07.10.2008 за N 936/15627 (далі - Правила), вимог Тимчасових правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в місті Миколаєві, затверджених рішенням Миколаївської міської ради від 22.04.2014 № 45/10 (далі - Тимчасові правила); порушення споживачем умов зазначених правил є підставою для Підприємства припинити безоблікове водокористування;

- місцевому суду було відомо про наявність вимоги Підприємства к Підприємцю щодо стягнення коштів за безоблікове водокористування, за результатами якої господарським судом Миколаївської області 16.05.2017 було прийнято рішення у справі № 915/174/17 на користь Підприємства.

Відділення подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило про безпідставність її доводів та просило судові рішення зі справи залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі, зокрема, встановлено, що Рішенням АМК:

- визнано, що Підприємство в 2014 - 2015 роках та по теперішній час 2016 року є таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринках надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення в межах мереж міста Миколаєва Миколаївській області, що належать йому чи ним використовуються, як таке, що не має на цих ринках жодного конкурента (пункт 1);

- дії Підприємства, які полягають у припиненні надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення з підстав, що не передбачені чинним законодавством, визнано порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим частиною першою статті 13, пунктом 2 статті 50 Закону № 2210, у вигляді зловживання монопольним становищем на ринку, а саме: зловживання монопольним становищем на ринку шляхом вчинення дій, які призвели до ущемлення інтересів споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку (пункт 2);

- за вчинення зазначеного порушення на Підприємство накладено штраф у розмірі 68 000 грн. (пункт 3);

- зобов'язано Підприємство у 20-тиденний термін з дня одержання цього Рішення АМК вжити заходи, спрямовані на поновлення водопостачання Підприємцю за адресою: АДРЕСА_1, про що повідомити Відділення у п'ятиденний термін з моменту завершення проведення відповідних заходів з наданням копій підтверджуючих документів (пункт 4).

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання Рішення АМК недійсним.

Статтею 1 Закону № 2210 встановлено, що економічна конкуренція (конкуренція) - це змагання між суб'єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб'єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб'єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб'єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку; монополізація - досягнення суб'єктом господарювання монопольного (домінуючого) становища на ринку товару, підтримання або посилення цього становища.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону № 2210 суб'єкт господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товару, якщо: на цьому ринку у нього немає жодного конкурента; не зазнає значної конкуренції внаслідок обмеженості можливостей доступу інших суб'єктів господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, наявності бар'єрів для доступу на ринок інших суб'єктів господарювання, наявності пільг чи інших обставин.

За приписами пункту 2 статті 50 Закону № 2210 зловживання монопольним (домінуючим) становищем є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції.

Частиною першою статті 13 Закону № 2210 встановлено, що зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб'єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

За приписами статті 3 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" основним завданням названого Комітету є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині, зокрема, здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб'єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Водночас згідно з частиною другою статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" до повноважень саме Антимонопольного комітету України та його територіальних органів належать, зокрема:

- розгляд заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проведення відповідних розслідувань;

- прийняття передбачених законодавством про захист економічної конкуренції розпоряджень та рішень за заявами і справами;

- проведення дослідження ринку, визначення меж товарного ринку, а також становища, в тому числі монопольного (домінуючого), суб'єктів господарювання на цьому ринку та прийняття відповідних рішень (розпоряджень).

Стаття 19 цього Закону визначає гарантії здійснення повноважень Антимонопольним комітетом України.

Отже, господарські суди у розгляді справ мають перевіряти правильність застосування органами Антимонопольного комітету України відповідних правових норм, але не повинні перебирати на себе не притаманні суду функції, які здійснюються виключно органами Антимонопольного комітету України.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону № 2210 підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права

Місцевий та апеляційний господарські суди, беручи до уваги підстави заявленого позову, з наведенням у оскаржуваних судових рішеннях необхідного мотивування, дослідивши обставини вчинення Підприємством дій з припинення централізованого водопостачання та водовідведення споживачеві з підстав, що не передбачені вимогами чинного законодавства (через безоблікове водокористуваня), давши ретельну оцінку доводам і запереченням сторін та наявним доказам, дослідивши зміст Рішення АМК стосовно обставин вчинення Підприємством названих дій, дійшли обґрунтованих висновків щодо прийняття відповідачем Рішення АМК у межах наданих йому повноважень та з дотриманням приписів чинного законодавства, а тому за відсутності передбачених статтею 59 Закону № 2210 підстав для визнання оспорюваного Рішення АМК недійсним правомірно відмовили Підприємству в задоволенні його позовних вимог.

Посилання заявника касаційної скарги на нез'ясування обставин безоблікового водокористування в даному випадку не може бути підставою для задоволення вимог скаржника, оскільки безоблікове водокористування за будь-яких умов не може бути підставою для припинення водопостачання.

З'ясування ж дійсних обставин безоблікового підключення споживача до водокористування належить до компетенції позивача та перебуває поза межами даної справи.

Доводи Підприємства про те, що за умовами договору на постачання питної води та приймання стічних вод від 01.01.2009 № А/3117 Підприємець зобов'язався дотримуватись у тому числі Правил і Тимчасових правил, тоді як їх порушення Підприємцем надає Підприємству підстави для припинення безоблікового водокористування, не можуть братися до уваги, оскільки суперечать фактичним приписам Закону України "Про житлово-комунальні послуги", Закону України "Про питну воду і питне водопостачання", Правилам надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 та Правилам, якими не передбачено права Підприємства на повне припинення надання послуг з централізованого водопостачання, в тому числі й у разі безоблікового водокористування.

Посилання скаржника на стягнення ним у судовому порядку коштів з Підприємця за безоблікове водокористування також не можуть бути підставою для задоволення касаційної скарги, оскільки Відділенням Підприємство притягнуто до відповідальності виключно за безпідставне припинення надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення.

Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги позивача без задоволення, а судових рішень першої та апеляційної інстанцій без змін як таких, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, а також враховуючи те, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 18.05.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 22.06.2017 зі справи № 915/167/17 залишити без змін, а касаційну скаргу міського комунального підприємства "Миколаївводоканал" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Б.Львов

Суддя І.Булгакова

Суддя К.Пільков