РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.02.2018Справа № 910/20182/17

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Брайтон ЛТД»
доПублічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ужнафта»
пророзірвання договору

Суддя Отрош І.М.

секретар судового засідання Савінкова Ю.Б.

Представники учасників справи:

від позивача: Яковенко Є.М. - представник за довіреністю б/н від 03.01.2018;

від відповідача: Посохов В.С. - представник за довіреністю № 354 від 17.01.2018;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

16.11.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайтон ЛТД» з вимогами до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про розірвання Договору поруки № 4У12304И/П від 26.10.2016.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 26.10.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Брайтон ЛТД» (поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» (кредитор) було укладено Договір поруки 4У12304И/П, предметом якого є надання поруки за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» своїх зобов'язань за Кредитним договором № 4У12304И від 15.11.2012 з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору. Як зазначає позивач, відповідно до платіжного доручення № 430 від 31.10.2016 він виконав зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» за Кредитним договором № 4У12304И від 15.11.2012 перед відповідачем з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 604751563 грн. 41 коп., а тому відповідно до п.8 договору поруки відповідач повинен був передати належним чином завірені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника (Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужнафта») за кредитним договором, проте станом на день звернення до суду не виконав свої зобов'язання. Таким чином, позивач, не отримавши необхідні документи для стягнення грошових коштів з боржника, не маючи можливість використовувати правочини, які забезпечували виконання зобов'язань з боку підприємця - боржника, втратив зацікавленість в подальшому виконанні договору поруки та зазнав значних збитків.

За таких підстав, позивач просить суд розірвати з 08.11.2016 Договір поруки № 4У12304И/П від 26.10.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Брайтон ЛТД» та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2017 порушено провадження у справі № 910/20182/17, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ужнафта», розгляд справи призначено на 05.12.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 розгляд справи відкладено на 22.12.2017.

15.12.2017 набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, у відповідності до пункту 9 частини 1 Перехідних положень якого справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

20.12.2017 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення по справі, в яких позивач вказав на те, що погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» за Кредитним договором № 4У12304И від 15.11.2012 було здійснено позивачем за рахунок кредитних коштів, отриманих від відповідача на підставі Кредитного договору № 416104г від 26.10.2016.

Відповідно до ч. 5 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

22.12.2017 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких відповідач зазначив, що він не може надати суду витребувані судом документи, так як вони знаходяться у місті Дніпро.

22.12.2017 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав на те, що позивачем не надано суду доказів виконання Договору поруки № 4У12304И/П від 26.10.2016 у повному обсязі. Крім того, відповідач зазначив, що істотним є таке порушення договору, що тягне для другої сторони неможливість досягнення мети договору. При цьому, як підставу для розірвання договору закон передбачає не тільки факт порушення умов договору іншою стороною, а й обов'язково наявність шкоди, завданої цим порушенням. Вказаних обставин позивачем суду не доведено.

На вказаному відзиві міститься відмітка про його отримання представником позивача 22.12.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2017 постановлено здійснювати розгляд справи № 910/20182/17 за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 19.01.2018; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

12.01.2018 (у встановлений судом строк) позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що умовами Договору поруки № 4У12304И/П від 26.10.2016 не передбачено обов'язку позивача звертатися до відповідача із вимогою про передачу документів на підтвердження обов'язків боржника за кредитним договором (докази направлення відповіді на відзив на адреси відповідача та третій особі долучені позивачем до матеріалів справи у судовому засіданні 19.01.2018).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2018 постановлено закрити підготовче провадження у справі № 910/20182/17, справу до судового розгляду по суті призначено на 16.02.2018.

14.02.2018 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про витребування доказів, в якому позивач просив суд витребувати у відповідача відомості щодо розміру заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» за Кредитним договором № 4У12304И від 15.11.2012.

14.02.2018 позивачем подано до Господарського суду міста Києва відповідь на відзив (додаткову).

Відповідно до ст. 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом було залишено без розгляду вказану відповідь на відзив (додаткову), так як позивачем пропущено встановлений судом процесуальний строк на подання відповіді на відзив та клопотань про продовження вказаного строку подано не було.

Крім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2018 постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 16.02.2018, розглянувши клопотання позивача про витребування доказів, суд відмовив в його задоволенні, оскільки ухвалами суду від 17.11.2017 та від 05.12.2017 вже було зобов'язано відповідача надати розрахунок заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» за Кредитним договором № 4У12304И від 15.11.2012 (в порядку ст. 65 Господарського процесуального кодексу України в редакції на момент постановлення ухвали). Крім того, у підготовчому судовому засіданні 19.01.2018 суд з'ясовував у сторін питання, чи всі докази подано сторонами та чи є будь-які клопатання, які вирішуються під час підготовчого провадження. Позивачем було заявлено про подання всіх доказів та відсутність будь-яких клопотань, у звязку з чим судом було постановлено ухвалу про закриття підготовчого засідання.

Представник позивача у судовому засіданні 16.02.2018 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 16.02.2018 надав усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечив.

Представник третьої особи у судове засідання 16.02.2018 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується довідкою відділення поштового зв'язку про повернення поштового відправлення у зв'язку із закінченням встановленого терміну зберігання та поштовим конвертом, в якому ухвала суду була направлена на адресу третьої особи.

Суд зазначає, що вказана ухвала надсилалася рекомендованим листом з поміткою «судова повістка».

Відповідно до п. 99 постанови КМУ від 5 березня 2009 р. N 270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв'язку», рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату.

У разі відсутності адресата до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення.

Відповідно до п. 116 розділу «Строк зберігання поштових відправлень, поштових переказів» постанови КМУ від 5 березня 2009 р. N 270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв'язку», у разі невручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через 5 календарних днів з дня надходження листа до об'єкта поштового зв'язку місця призначення із зазначенням причини невручення.

З пунктів 99 та 116 указаних Правил вбачається, що повернення поштою рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» з зазначенням причини «за закінченням терміну зберігання» можливо тільки у разі, якщо під час доставки поштою його не можна було вручити адресату або його уповноваженому представнику (відправлення не вручене під час доставки), та якщо на вкладене до абонентської скриньки адресата повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення адресат не відреагував - не звернувся на пошту для отримання судової повістки, проте відправлення чекало адресата (зберігалося) на пошті встановлений законом строк, і лише після його сплину було повернуто за зворотною адресою.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що неотримання судової повістки (листа з ухвалою суду) третьою особою та повернення її до суду з поміткою «повернута відправнику за закінченням терміну зберігання» є наслідками діяння (бездіяльності) третьої особи щодо її належного отримання, тобто її власною волею.

З огляду на наведене, третя особа вважається повідомленою про призначене судове засідання належним чином, оскільки судом було виконано всі покладені на нього обов'язки, а третя особа, натомість, проявила бездіяльність щодо отримання ухвали суду.

У судовому засіданні 16.02.2018 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши подані учасниками справи докази, суд

ВСТАНОВИВ:

26.10.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Брайтон ЛТД» (поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» (кредитор) укладено Договір поруки № 4У12304И/П.

Предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» (далі - боржник) своїх зобов'язань за Кредитним договором № 4У12304И від 15.11.2012, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Відповідно до п. 2 та п. 3 Договору поруки № 4У12304И/П від 26.10.2016 поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за Кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору. Поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений.

Згідно з пунктами 4, 5 та 6 Договору поруки № 4У12304И/П від 26.10.2016 у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору; у випадку невиконання боржником п. 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання. Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмові вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору.

У випадку порушення поручителем зобов'язання, передбаченого п. 6 цього Договору, кредитор та поручитель прийшли до згоди, що кредитор має право в рахунок погашення боргу за Кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунку у ПАТ КБ "Приватбанк". Договірне списання грошових коштів згідно з умовами цього пункту оформлюється меморіальним ордером, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначається інформація про платіж, номер, дату цього Договору (п. 7 Договору поруки № 4У12304И/П від 26.10.2016).

За умовами пункту 8 Договору поруки № 4У12304И/П від 26.10.2016, до поручителя, що виконав обов'язки боржника за Кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

У відповідності до п. 9 Договору поруки № 4У12304И/П від 26.10.2016 у випадку невиконання поручителем обов'язку боржника за Кредитним договором впродовж 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання письмової вимоги кредитора, зазначеної в п. 5 цього Договору, поручитель сплачує на користь кредитора пеню в розмірі 1 % від суми заборгованості, яка зазначена в зазначеній письмові вимозі, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє поручителя від виконання зобов'язань за цим Договором.

Згідно з п. 10 Договору поруки № 4У12304И/П від 26.10.2016 кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за Кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за Кредитним договором.

Цей Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов'язань за цим Договором (п. 11 Договору поруки № 4У12304И/П від 26.10.2016).

Цей Договір укладено/підписано із використання електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "Приватбанк" в порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 07.02.2013, укладеної сторонами (п. 17 Договору поруки № 4У12304И/П від 26.10.2016).

Позивачем долучено до позовної заяви копію Угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 29.12.2015.

При цьому, відповідач не заперечив факт укладення з позивачем Договору поруки № 4У12304И/П від 26.10.2016 із використанням електронного цифрового підпису.

Судом встановлено, що 31.10.2016 позивачем перераховано на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 604751563 грн. 41 коп. з призначенням платежу: виконання зобов'язання за Кредитним договором № 4У12304И від 15.11.2012 згідно з Договором поруки № 4У12304И/П від 26.10.2016, що підтверджується платіжним дорученням № 430 від 31.10.2016, копія якого долучена позивачем до позовної заяви.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказав на те, що відповідно до платіжного доручення № 430 від 31.10.2016 він виконав зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» за Кредитним договором № 4У12304И від 15.11.2012 перед відповідачем з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 604751563 грн. 41 коп., а тому відповідно до п.8 Договору поруки № 4У12304И/П від 26.10.2016 відповідач повинен був передати належним чином завірені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника (Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужнафта») за кредитним договором, проте станом на день звернення до суду не виконав свої зобов'язання.

При цьому, позивач зазначив, що погашення заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» за Кредитним договором № 4У12304И від 15.11.2012 було здійснено позивачем за рахунок кредитних коштів, отриманих від відповідача на підставі Кредитного договору № 416104г від 26.10.2016.

Водночас, зважаючи, що позивач не отримав від відповідача необхідні документи для стягнення грошових коштів з боржника, не маючи можливість використовувати правочини, які забезпечували виконання зобов'язань з боку підприємця - боржника, позивач втратив зацікавленість в подальшому виконанні договору поруки та зазнав значних збитків.

Невиконання відповідачем обов'язку з передачі позивачу належним чином засвідчених копій документів, що підтверджують обов'язки боржника за Кредитним договором № 4У12304И від 15.11.2012, на думку позивача, є істотним порушення умов Договору поруки № 4У12304И/П від 26.10.2016, так як позивач значною мірою позбавився того, на що він розраховував при укладенні вказаного договору, що є підставою для розірвання Договору поруки № 4У12304И/П від 26.10.2016.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм дає змогу дійти висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Як встановлено судом, 26.10.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Брайтон ЛТД» та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» укладено Договір поруки № 4У12304И/П від 26.10.2016, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» своїх зобов'язань за Кредитним договором № 4У12304И від 15.11.2012, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Статтею 554 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Якщо в договорі не передбачено субсидіарну відповідальність поручителя, кредитор має право, керуючись ст. 543 ЦК України, звернутися як до боржника за основним зобов'язанням, так і до поручителя; як разом, так і окремо; як повністю, так і в частині боргу. Таким чином, при солідарній поруці кредитор наділяється правом самостійно вирішувати питання про те, до кого з них - боржника чи поручителя - чи до обох разом, в якій частині і в якій послідовності пред'являти свої вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Згідно п. 8 договору поруки, до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Як зазначає позивач, відповідно до платіжного доручення № 430 від 31.10.2016 він виконав зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» за Кредитним договором № 4У12304И від 15.11.2012 перед відповідачем з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 604751563 грн. 41 коп.

Відповідно до п. 10 договору поруки, кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів Банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Суд зазначає, що згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Правовий аналіз норм частин першої та другої статті 556 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов'язання. Цей висновок узгоджується з положенням пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України, яке передбачає подібний спосіб заміни кредитора в зобов'язанні внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-466цс15 та від 07.10.2015 у справі № 6-932цс15.

З метою встановлення розміру заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» за Кредитним договором № 4У12304И від 15.11.2012 станом на 31.10.2016 ухвалами Господарського суду міста Києва від 17.11.2017 та від 05.12.2017 (в порядку ст. 65 Господарського процесуального кодексу України в редакції до 15.12.2017) було зобов'язано відповідача та третю особу надати суду докази надання кредиту за Кредитним договором № 4У12304И від 15.11.2012 (копії банківських виписок, платіжних доручень, меморіальних ордерів, тощо); докази повернення кредиту за Кредитним договором № 4У12304И від 15.11.2012 та сплати процентів за користування кредитом (копії платіжних доручень, банківських виписок, тощо); розрахунок заборгованості за Кредитним договором № 4У12304И від 15.11.2012 станом на 31.10.2016 (у випадку надсилання банком вимоги/претензії про сплату заборгованості - надати суду її копію).

Вказані вимоги не були виконані відповідачем та третьою особою.

При цьому, 22.12.2017 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких відповідач зазначив, що він не може надати суду витребувані судом документи, так як вони знаходяться у місті Дніпро.

Суд вважає, що такі доводи відповідача не є поважними причинами неподання витребуваних судом доказів.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем. Зокрема, позивач як поручитель за кредитним договором та особа, яка сплатила грошові кошти на виконання договору поруки, повинен бути обізнаний про стан заборгованості боржника, за якого він поручився, в тому числі має право отримувати такі відомості як від банку, так і від боржника на момент сплати кредитної заборгованості (в тому числі враховуючи значний розмір таких оплат).

Таким чином, за відсутності у матеріалах справи доказів щодо наявності заборгованості боржника за Кредитним договором № 4У12304И від 15.11.2012 та відповідного розрахунку заборгованості, суд позбавлений можливості встановити обставини стосовно наявності такої заборгованості та тверджень позивача про повне виконання ним зобов'язання за Кредитним договором № 4У12304И від 15.11.2012, та, відповідно, наявності підстав для переходу прав кредитора до позивача, а отже і підстав для передачі документів, що підтверджують обов'язок боржника.

За таких обставин, суд вважає необгрунтованими та недоведеними твердження позивача, що він набув прав кредитора за Кредитним договором № 4У12304И від 15.11.2012 у зв'язку з виконанням як поручителем обов'язку боржника (Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужнафта») за вказаним кредитним договором, та, відповідно, порушення відповідачем обов'язку з передачі позивачу як поручителю, який виконав обов'язок боржника, належним чином посвідчених копій документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

При цьому, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 1 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частина третя статті 653 ЦК України, частина четверта статті 188 ГК України також зазначає, що договір може бути розірвано або за домовленістю сторін, або на вимогу однієї з сторін за рішенням суду.

При цьому, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України).

У вказаній нормі йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-75цс13.

Таким чином, закон визначає, що підставою для розірвання договору у судовому порядку може бути доведений належними та допустимими доказами факт невиконання стороною зобов'язань за договором.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що не отримавши необхідні документи для стягнення грошових коштів з боржників, не маючи можливість використовувати правочини, які забезпечували виконання зобов'язань з боку підприємця - боржника, втратило зацікавленість в подальшому виконанні договору поруки та зазнало значних збитків.

Як встановлено в ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 612 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 220 ГК України якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Однак, як встановлено судом, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами набуття ним прав кредитора за Кредитним договором № 4У12304И від 15.11.2012 у зв'язку з виконанням як поручителем обов'язку боржника (Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужнафта») за вказаним кредитним договором, та, відповідно, порушення відповідачем обов'язку з передачі позивачу як поручителю, який виконав обов'язок боржника, належним чином посвідчених копій документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Крім того, суд зазначає, що навіть у випадку доведення факту виконання поручителем кредитного зобов'язання у повному обсязі, сам факт невиконання первісним кредитором обов'язку щодо передачі документів, що підтверджують обов'язки боржника (Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужнафта») за кредитним договором, жодним чином не може свідчити про таке порушення прав поручителя, в результаті якого б він міг бути значною мірою позбавлений того, на що розраховував при укладенні договору, так як правовим наслідком виконання обов'язків поручителем є передбачений прямою нормою закону перехід до нього прав кредитора. І саме на такий результат поручитель міг розраховувати при укладенні договору поруки (а не на будь-який інший, враховуючи правову природу договору поруки).

Суд зазначає, що позивач як поручитель за договором поруки у випадку виконання кредитного зобов'язання у повному обсязі має право на звернення до суду з позовом до боржника у зв'язку з переходом до нього прав кредитора. При цьому, у випадку відсутності у поручителя документів, які підтверджують факт виконання кредитного зобов'язання, останній не позбавлений права подати в межах розгляду такої справи клопотання про витребування доказів.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 р. під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №3-649гс15.

Таким чином, враховуючи недоведення позивачем підстав позову - істотного порушення зобов'язань відповідачем за договором поруки (щодо обов'язку передати документи у випадку переходу прав кредитора до поручителя), суд дійшов висновку про недоведення порушення прав позивача відповідачем та відсутність підстав для розірвання Договору поруки № 4У12304И/П від 26.10.2016 у судовому порядку.

При цьому, суд не досліджує доводи сторін щодо завдання збитків позивачу у зв'язку з істотним порушенням зобов'язань відповідачем за договором поруки, з огляду на встановлення судом обставин недоведення позивачем факту такого порушення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача з огляду на відмову у позові.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 28.02.2018

Суддя І.М. Отрош