ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2018 р. м. Київ Справа № 911/3170/17

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Янюк О.С. за участю секретаря судового засідання Мірошніченко В.В. розглянув у судовому засіданні

позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «БГМ ЛТД», м. Київ

до 1) Фізичної особи-підприємця Коляди Анатолія Миколайовича, м. Буча Київської області

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингфінанс», м. Київ

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів:

1) Ірпінський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області

2) Бучанський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області

3) Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., м. Київ

4) Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Шурпінова В.І., м. Буча Київської області

про визнання правочину недійсним

За участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: Коляда А.М. (паспорт серії НОМЕР_2 від 17.02.1998, витяг з ЄДР від 27.10.2017);

від відповідача-2: не з'явився;

від третіх осіб: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

25.10.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «БГМ ЛТД» (далі - позивач, ТОВ «БГМ ЛТД») звернувся до Господарського суду Київської області (далі - суд) із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Коляди Анатолія Миколайовича (далі - відповідач-1, ФОП Коляда А.М.) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингфінанс» (далі - відповідач-2, ТОВ «Лізингфінанс») у якій просить суд:

визнати недійсним договір про відступлення права вимоги №01/07/17 від 25.07.2017, укладений між ТОВ «Лізингфінанс» (первісний кредитор) та ФОП Колядою А.М. (новий кредитор);

визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Шурпінова В.І. за №741 від 01.08.2017;

скасувати виконавчий напис приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Шурпінова В.І. за №741 від 01.08.2017.

Позовні вимоги обґрунтовує ст.ст. 11, 215, 227, 509, 516, 1077, 1079 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), п. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 5, 28, 29 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та зазначає, що укладений між ТОВ «БГМ ЛТД» та ТОВ «Лізингфінанс» договір оперативного лізингу від 03.07.2014 виконаний у повному обсязі, у зв'язку із чим вважає, що усі зобов'язання його сторін також припинились. Крім того зазначає, що укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 договір про відступлення права вимоги від 25.07.2017 є договором факторингу. Проте, ані ТОВ «Лізингфінанс», ані ФОП Коляда А.М. не є фінансовими установами та не мали ліцензії на здійснення відповідних факторингових операцій, а тому зазначений договір має бути визнаний недійсним. За таких обставин, вважає, що виконавчий напис приватного нотаріуса Шурпінова В.І., який вчинений на підставі вказаного договору має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню та скасований у судовому порядку.

Ухвалою суду від 27.10.2017 порушено провадження у справі та на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України, у редакції чинній до 15.12.2017) залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Ірпінський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - Ірпінський ВДВС); Бучанський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - Бучанський ВДВС); приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. (далі - приватний нотаріус Гамаль І.М.); приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Шурпінова В.І. (далі - приватний нотаріус Шурпінов В.І.)

Разом з цим, 14.11.2017 до суду звернувся позивач із заявою про забезпечення позову, яка ухвалою суду від 15.11.2017 була задоволена частково та якою:

зупинено стягнення Бучанським ВДВС на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Шурпінова В.І. за реєстраційним номером 741 від 01.08.2017, до вирішення спору по суті;

заборонено Державному підприємству «СЕТАМ» (01001, м. Київ, вул. Стрілецька, 4-6, ідентифікаційний код юридичної особи 39958500) до вирішення спору по суті вчиняти будь-які дії щодо реалізації майна на електронних торгах, а саме: земельної ділянки площею 0,1га, з кадастровим номером :01:177:0008, яка знаходиться за адресою: м. Ірпінь, вул. Лєрмонтова, 2-є, лот 246853; земельної ділянки площею 0,1га, з кадастровим номером :01:177:0009, яка знаходиться за адресою: м. Ірпінь, вул. Лєрмонтова, 2-е, лот 246854.

Водночас, 15.12.2017 набрали чинності зміни до ГПК України, внесені Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 13.10.2017, відповідно до пп. 9 п. 1 Перехідних положень якого, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним, судом постановлено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження, на стадії - підготовче провадження, про що винесено відповідну ухвалу від 18.12.2017.

На підставі ст. 202 ГПК України (ст.77 ГПК України, у редакції чинній до 15.12.2017), розгляд справи неодноразово відкладався.

Ухвалою суду від 15.01.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.02.2018.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, проте, подав до суду клопотання, у якому просив здійснювати розгляд справи без його участі, яке суд визнав за можливе задовольнити. Крім того, у відповідному клопотанні зазначив, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача-2 до суду не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином та своєчасно (т. 1 а.с. 166, 221, 226, т. 2 а.с. 16), проте, подав до суду клопотання у якому просив суд здійснювати розгляд справи без його участі, яке суд визнав за можливе задовольнити. Разом з цим, проти позову заперечив, з підстав викладених у відзивах на позовну заяву (т. 1 а.с. 201, 233), у яких, зокрема, зазначив, що позивач порушив умови договору лізингу від 03.07.2017 в частині повернення предмета договору. На підставі зазначеного, у відповідача-2 виникло право нарахування пені та штрафних санкцій, яке у відповідності до умов договору про відступлення права вимоги від 25.07.2017 передано ФОП Коляді А.М. Крім того, вказує, що оспорюваний договір не має ознак договору факторингу та спрямований не на одержання прибутку, а на мінімізацію збитків.

Приватний нотаріус Гамаль І.М. до суду не з'явилась, однак, подала до суду письмові пояснення, у яких просила здійснювати розгляд справи без участі останньої. Вказане клопотання судом було задоволено. Крім того, у письмових поясненнях зазначила, що виконавчий напис №3213, здійснений 22.06.2017 було вчинено з дотриманням усіх вимог законодавства (т. 2 а.с. 20).

Приватний нотаріус Шурпінов В.І., представники Бучанського та Ірпінського ВДВС до суду не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином та своєчасно (т. 1 а.с.167, 169, 222-225, 232-234, 237; т. 2 а.с. 1-15, 17, 18, 29-30).

Так, відповідно до п.2 ч.1 ст. 42 ГПК України, учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.

За таких обставин, ураховуючи те, що явка учасників процесу це право, а не обов'язок, суд визнав за можливе провести судове засідання без участі приватного нотаріуса Шурпінова В.І., представників Бучанського та Ірпінського ВДВС.

Під час судового засідання відповідач-1 проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву (т. 1 а.с.178-182), які є аналогічними викладеним у відзивах ТОВ «Лізингфінанс». Додатково зазначив, що 25.07.2017 між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладено договір про відступлення права вимоги до ТОВ «БГМ ЛТД», про що позивачу ФОП Колядою А.М. було направлено повідомлення та вимога від 25.07.2017 про сплату пені, 3% річних та індексу інфляції в сумі 768 726,09грн. Оскільки позивач не виконав в добровільному порядку зазначену вимогу, ФОП Коляда А.М. звернувся до приватного нотаріуса Шурпінова В.І. про вчинення виконавчого напису, який був вчинений 01.08.2017 за №741, і за яким у Бучанській ДВС відкрито виконавче провадження. На підставі зазначеного відповідач-1 стверджує, що договір відступлення права вимоги та вчинений на його виконання виконавчий напис нотаріуса відповідають чинному законодавству, а стягнення по даному виконавчому напису проводиться тільки в межах грошових коштів.

На підставі ст.233 ГПК України у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, судом вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів.

Майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 ГК України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст. 627 ЦК України).

Так, 03.07.2014 між ТОВ «Лізингфінанс» (лізингодавець) та ТОВ «БГМ ЛТД» (лізингоодержувач) було укладено договір №140703/ОЛ-0132/1 оперативного лізингу (далі - Договір лізингу, а.с.48-49), відповідно до п. 1.1 якого, предметом цього договору є надання лізингодавцем в тимчасове платне користування лізингоодержувачу майна, набутого лізингодавцем у власність у продавця, для підприємницьких цілей на визначений договором строк за умови сплати періодичних лізингових платежів.

Пунктом 1.5 Договору лізингу передбачено, що предмет лізингу є власністю лізингодавця протягом усього строку дії договору і після його закінчення підлягає поверненню лізингодавцю.

Строк лізингу становить 28 місяців з дня підписання Акту приймання-передачі предмету лізингу (п. 2.1 Договору лізингу).

Передача майна лізингоодержувачу у користування відбувається після сплати ним першого лізингового платежу. Остаточне приймання предмета лізингу оформляється Актом приймання-передачі основних засобів. Протягом всього строку лізингу лізингодавець здійснює страхування предмета лізингу в обраній ним страховій компанії (пп. 4.1, 4.4, 7.1 Договору лізингу).

Пунктами 11.1.1-11.1.5 Договору лізингу передбачено, що лізингодавець має право у межах строку дії договору на дострокове повернення предмету лізингу у випадках: несплати лізингового платежу протягом одного місяця з дня настання строку платежу;використання предмету лізингу не у відповідності до умов договору або його призначення; передачі предмету лізингу в сублізинг чи у користування без згоди лізингодавця; якщо лізингоодержувач не підтримує предмет лізингу в справному стані; у випадку відмови лізингоодержувача від зміни розміру лізингових платежів.

У випадку виникнення будь-яких підстав, передбачених пунктами 11.1.1-11.1.5 договору лізингодавець направляє лізингоодержувачу письмову вимогу про дострокове повернення предмету лізингу у безспірному порядку згідно з виконавчим написом, учиненим у нотаріальній конторі із зазначенням строку його передачі (п. 11.2 Договору лізингу).

Якщо лізингоодержувач не повернув предмет лізингу або повернув його невчасно, зокрема під час дострокового повернення предмета лізингу у відповідності до умов розділу 11, він сплачує орендодавцю пеню в розмірі 0,5% від вартості предмета лізингу за кожен день затримки повернення предмета лізингу, до остаточного повернення (п. 12.2.2 Договору лізингу). За порушення процедури дострокового повернення лізингоодержувачсплачує лізингодавцю штраф у розмірі 20% від загальної суми лізингових платежів, визначених договором (п.12.2.6 Договору лізингу).

Після закінчення строку дії договору лізингоодержувач повертає предмет лізингу лізингодавцеві у задовільному стані з урахуванням звичайного зносу. Передача предмету лізингу відбувається за Актом приймання-передачі (пп. 13.1, 13.2 Договору лізингу).

З припиненням строку дії даного договору припиняються зобов'язання сторін за ним, але сторони договору не звільняються від відповідальності за порушення, якщо такі мали місце при його виконанні (п. 18.3 Договору лізингу).

Додатком №1 до Договору лізингу сторони погодили предмет лізингу - Міні-навантажувач, 2013 року випуску, вартістю 560 710,00грн; додатком №2 погодили графік нарахування та сплати лізингових платежів (т. 1 а.с. 50-51).

04.07.2014 сторонами підписано Акт приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів, за яким ТОВ «Лізингфінанс» передало, а ТОВ «БГМ ЛТД» прийняло предмет лізингу (т. 1 а.с. 52).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

У порядку п. 2.1 Договору лізингу, строк лізингу становить 28 місяців з дня підписання Акту приймання-передачі, відтак строк лізингу розпочався з 05.07.2014.

Відповідно до ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку, відтак строк лізингу сплинув 05.11.2016 і в порядку п. 13.1 Договору лізингу 06.11.2016 у ТОВ «БГМ ЛТД» виник обов'язок повернути предмет лізингу ТОВ «Лізингфінанс».

Як вбачається із матеріалів справи, ТОВ «Лізингфінанс» зверталось до ТОВ «БГМ ЛТД» з вимогою від 16.06.2017 №1706/98 про повернення майна та сплату пені в сумі 592358,13грн, розрахованої за прострочення повернення предмету лізингу станом на 15.06.2017 (т. 1 а.с.189, 229), проте, вказана вимога позивачем задоволена не була. Доказів протилежного суду позивачем надано не було.

Сторонами не заперечується, що предмет лізингу не був повернутий позивачем у встановлений Договором лізингу строк, а був повернутий лише на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Гамаль І.М., вчиненого 22.06.2017 за реєстровим №3213 в межах виконавчого провадження Ірпінського ВДВС №54201546 (т. 1 а.с. 56, 174-175). Як вбачається з Акту державного виконавця, автомобіль Міні-наватажувач AVANT630 був повернутий ТОВ «Лізингфінанс» 26.06.2017.

Пунктом 18.3 Договору лізингу передбачено, що припинення строку дії договору не звільняє сторін від відповідальності за порушення, якщо такі мали місце при його виконанні.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 230 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов'язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій неустойка, штраф, пеня. При цьому порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені ч. 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Інше встановлено п. 12.2.2 Договору лізингу, яким передбачено пеню за прострочення повернення предмету лізингу в розмірі 0,5% від вартості предмета лізингу за кожен день затримки до остаточного повернення.

За змістом п. 12.2.2 Договору лізингу, пеня передбачена за невчасне повернення предмету лізингу в усіх випадках, в тому числі і при достроковому поверненні, на відміну від штрафу 20% від загальної суми лізингових платежів, який договором передбачений дійсно лише за порушення процедури дострокового повернення предмета лізингу (п.12.2.6).

Додатково суд звертає увагу на те, що обмеження розміру пені подвійною обліковою ставкою НБУ згідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» до відносин сторін не застосовується, оскільки в даному випадку простроченонегрошове зобов'язання з повернення предмету лізингу, а Преамбула вказаного Закону визначає, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

Згідно до ч. 4 ст. 231 ГК України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відтак, суд не погоджується з твердженням відповідача про те, що з припиненням дії договору лізингу, сплатою встановленого розміру лізингових платежів та поверненням предмету лізингу у відповідача-2 не було і не могло бути жодних дійсних вимог до позивача в силу припинення договору лізингу виконанням.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Зазначену норму закону передбачає також п. 18.3 Договору лізингу.

Відтак станом на 25.07.2017 у ТОВ «Лізингфінанс» було наявне право нарахувати та вимагати від ТОВ «БГМ ЛТД» сплати пені за прострочення повернення предмету лізингу за період з 07.11.2016 по 26.06.2017 (оскільки день фактичного виконання зобов'язання не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені - п. 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14), виходячи із ставки 0,5% від вартості предмету лізингу.

За таких обставин суд відхиляє твердження позивача про те, що станом на 25.07.2017 всі зобов'язання за договором оперативного лізингу між позивачем та відповідачем-2 були припинені, відтак були відсутні будь-які дійсні вимоги, які могли бути передані за договором про відступлення права вимоги відповідачу-1.

За ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

25.07.2017 між ТОВ «Лизингфінанс» (сторона-1) та ФОП Коляда А.М. (сторона-2) було укладено договір про відступлення права вимоги №01/07/17 (далі - Договір про відступлення права вимоги, т. 1 а.с. 68-69), відповідно п. 1 якого, сторона-1 передала стороні-2 всі права та обов'язки за договором №140703/ОЛ-0132/1 оперативного лізингу (оренди) від 03.07.2014 - Міні-навантажувача AVANT 630 з опціями, заводський номер 712661342, 2013 року випуску.

Пунктом 3 Договору про відступлення права вимоги передбачено, що до сторони-2 переходять всі права та обов'язки сторони-1 за договором оперативного лізингу в обсязі і на умовах, що існують на момент підписання даного договору.

Сторони визначили вартість прав вимоги в сумі 148 089,00грн, які сторона-2 зобов'язується сплатити на розрахунковий рахунок сторони-1 не пізніше терміну, який зазначений у додатковій угоді №1 до цього договору (п. 7 Договору про відступлення права вимоги).

Відповідно до абз. 2 п. 5 Договору про відступлення права вимоги, сторона-2 зобов'язується письмово повідомити боржника за договором оперативного лізингу (оренди) про заміну кредитора в зобов'язанні.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами (п. 11 Договору про відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, тобто основне зобов'язання не змінюється, лише змінюється сторона в даному зобов'язанні.

У силу ч. 1 ст. 514 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відтак, судом встановлено, що за договором про відступлення права вимоги від 25.07.2017, який був укладений в належній формі відповідно до вимог закону, до нового кредитора ФОП Коляди А.М. перейшли права первісного кредитора ТОВ «Лізингфінанс» в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу прав, зокрема, право вимагати сплати пені за прострочення повернення предмету лізингу.

Суд не погоджується з твердженням позивача, що договір відступлення права вимоги від 25.07.2017 за своєю правовою природою є договором факторингу з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим, розділом І книги п'ятої ЦК України врегульовано загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Аналогічна правова позиція висвітлена в постанові Верховного Суду України в постанові від 06.07.2015 у справі №6-301цс15.

Відповідно до спірного договору відступлення права вимоги, де ФОП Коляда А.М. - цесіонарій, ТОВ «Лізингфінанс» як цедент відступив право вимоги до ТОВ «БГМ ЛТД» , при цьому у ТОВ «Лізингфінанс» виникло право вимоги до ФОП Коляди А.М. лише на погоджену суму вартості відступленого права.

Суд зазначає, що договір факторингу характеризується диспозитивним характером виникнення правовідносин, спеціальними вимогами щодо сторін договору (фактору), предметом зобов'язання (суто грошові вимоги). Так, факторинг відноситься до фінансових послуг, які можуть надавати лише банки чи юридичні особи, які є фінансовими установами.

У свою чергу відступлення права вимоги - операція переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації. Тобто в дане поняття включаються операції з переуступки будь-яким кредитором будь-яких прав вимог боргу третьої особи (грошових і негрошових) новому кредитору за компенсацію у будь-якій формі (грошову та негрошову) чи без такої.

Також, суд зазначає, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин не має ані з боржником ані з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, то ж по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта (проценти як плату за фінансування), і від боржника, вони розраховуються із фактором згідно ст.1084 Цивільного кодексу України.

Ураховуючи зазначене, суд дійшов до висновку, що договір відступлення права вимоги від 25.07.2017 за своєю правовою природою є договором цесії, а не як зазначає позивач договором факторингу.

Суд погоджується з тим, що ані ТОВ «Лізингфінанс» ані ФОП Коляда А.М. не є суб'єктами, які відповідно до закону мають право здійснювати факторингові операції. В той же час, суд не погоджується з тим, що відповідачі не мали достатньої дієздатності на укладення договору відступлення права вимоги від 25.07.2017, який за своєю правовою природою, як вже встановлено судом, є договором цесії, а не договором факторингу.

Водночас, ст. 203 ЦК України визначено перелік загальних умов, необхідних для чинності правочину. Відповідно до ч.ч. 1-5 зазначеної статті, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до презумпції правомірності правочину, встановленої ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом (п. 7 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема наявність спеціальних підстав визнання недійсною угоди.

Крім того, ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-849цс15 від 09.12.2015.

Отже, у спорах про визнання договорів недійсними позивач (незалежно від того, чи є він стороною правочину або ж іншою заінтересованою особою) повинен довести, а суд - встановити наявність факту порушення суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

При цьому інтерес такої особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам, а також відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надане в резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 01.12.04 № 18-рп/2004 (справа № 1-10/2004).

Підстави для визнання укладеного між відповідачами договору про відступлення права вимоги від 25.07.2017 недійсним, а також факт порушення прав та законних інтересів позивача оспорюваним Договором останнім належними та допустимими доказами не доведено, що є підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 25.07.2017.

Щодо вимоги позивача про визнання таким, що не підлягає виконанню, та скасування виконавчого напису нотаріуса Шурпінова В.І. суд зазначає наступне.

Так, 25.07.2017 ФОП Колядою А.М. було направлено на адресу позивача повідомлення про відступлення права вимоги від 25.07.2017 та вимогу про сплату пені, 3% річних та індексу інфляції в загальній сумі 768 726,09грн (т. 1 а.с.190-191, 230). Проте, вказана вимога, залишена позивачем без розгляду та без задоволення. Доказів протилежного суду сторонами надано не було.

На підставі зазначеного, 01.08.2017 приватним нотаріусом Шурпіновим В.І. за зверненням ФОП Коляди А.М. було вчинено виконавчий напис за реєстровим номером 741, згідно якого приватний нотаріус, керуючись ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172 пропонував повернути предмет лізингу та стягнути з ТОВ «БГМ ЛТД» на користь ФОП Коляди А.М. за договором №140703/ОЛ-0132/1 від 03.07.2014 оперативного лізингу - транспортний засіб Міні-навантажувач AVANT 630 випуску 2013 року, суму пені 701 267,03грн, 3% річних 11 527,68грн, індекс інфляції 55 931,38грн. та плату за вчинення виконавчого напису 7 687,00грн (т. 1 а.с. 67).

Як вбачається із матеріалів справи, Бучанським ВДВС постановою від 01.08.2017 відкрито виконавче провадження №54420388 щодо щодо повернення предмету лізингу та стягнення 776 413,09грн з ТОВ «БГМ ЛТД» на користь Коляди Анатолія Миколайовича (т. 1 а.с. 72-73).

Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Оскаржуваний виконавчий напис вчинено з посиланням на пункт 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172, який передбачає здійснення стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно.

Разом із тим, як договір оперативного лізингу від 03.07.2014, так і договір про відступлення права вимоги від 25.07.2017 укладені в простій письмовій формі та в нотаріальному порядку не посвідчувалися.

Суд звертає увагу на те, що п. 8 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172 (на який приватний нотаріус Шурпінов В.І. не посилався), передбачає вчинення виконавчого напису нотаріусом про повернення об'єкта лізингу на підставі договорів лізингу, що передбачають в безспірному порядку повернення об'єктів лізингу.

Однак, зазначення в оскаржуваному виконавчому написі про повернення предмету лізингу - транспортного засобу Міні-навантажувач AVANT 630 є незаконним, оскільки на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 25.07.2017 транспортний засіб було повернуто ТОВ «Лізингфінанс», про що було складено акт державного виконавця від 26.06.2017 у виконавчому провадженні №54201546, відтак право на повернення предмету лізингу до нового кредитора ФОП Коляди А.М. не переходило.

Зазначення у виконавчому написі про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є незаконним, оскільки ст. 625 ЦК України передбачає сплату боргу із врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних у випадку прострочення грошового зобов'язання, однак, як вбачається з вимоги від 25.07.2017, в даному випадку проценти річних (11 527,68грн) та інфляційні втрати (55 931,38грн) неправомірно були нараховані на прострочення негрошового зобов'язання з повернення предмету лізингу.

Як вже було встановлено судом, правильний строк для нарахування пені за прострочення повернення предмету лізингу з 07.11.2016 по 26.06.2017, відтак у виконавчому написі зазначено пеню в сумі 701 267,03грн, розраховану за помилковий період з 04.11.2016 по 26.07.2017, що також не відповідає чинному законодавству.

Виходячи з приписів ч. 2 ст. 50 Закону України «Про нотаріат», право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом, вирішуються господарським судом за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо суб'єктний склад сторін відповідного спору відповідає приписам ГПК України. При цьому за змістом ст.ст. 1, 3 названого Закону нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а залучається до участі в ньому як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Водночас, слід мати на увазі, що до господарського суду не можуть оскаржуватися дії нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права, заснованого на приписах цивільного чи господарського законодавства.

Пункт 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» допускає визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, що є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Разом із цим, чинне законодавство не передбачає можливості визнання таким, що не підлягає виконанню, та скасування виконавчого напису нотаріуса в частині.

За таких обставин, ураховуючи наведену норму закону, а також те, що позивачем заявлено вимоги про визнання таким, що не підлягає виконанню, та скасування виконавчого напису нотаріуса до ФОП Коляди А.М., з яким у позивача існує спір про матеріальне право, суд дійшов висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту права, а зазначені вимоги є обґрунтованими, документально доведеними та такими, які підлягають задоволенню.

Ураховуючи зазначене, керуючись ст. ст. 4, 12, 43, 42, 73-92, 129, 232-234, 237, 240, пп. 9 п. 1 Перехідних положень ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати таким, що не підлягає виконанню, та скасувати виконавчий напис приватного нотаріуса Шурпінова Василя Івановича, вчинений 01.08.2017, зареєстрований в реєстрі за №741.

3. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Коляди Анатолія Миколайовича (08292, АДРЕСА_1, податковий номер НОМЕР_1)

на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БГМ ЛТД» (02099, м. Київ, Дарницький район, вул. Бориспільська, буд. 7, ідентифікаційний код 37911391) 3200,00 грн. (три тисячі двісті) судового збору.

4. В іншій частині вимог позовних вимог відмовити.

Зазначене рішення може бути оскаржене у порядку визначеному ГПК України, протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.С. Янюк

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 19.02.2018.