РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.02.2018Справа № 910/9306/16
За позовом Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 про стягнення 20 527,69 грн.,

та за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав"

про визнання договору недійсним.

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Гукун Н.В.

Представники сторін:

від позивача - Дубовий О.В. (представник за довіреністю);

від відповідача - Гловацький О.С. (адвокат);

від третьої особи - не з'явилися.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про стягнення суми боргу та санкцій у зв'язку з неналежним виконанням Відповідачем зобов'язань своєчасно та повністю розраховуватись за ліцензійним договором №БВ-21/13 від 21.05.2013, та зустрічний позов - про визнання цього ліцензійного договору недійсним з підстав того, що Відповідач вказаний договір не підписувала та не укладала.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.08.2016 (суддя Зеленіна Н.І.) первісний позов задоволено повністю, у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.03.2017 вказане рішення залишено без змін.

Постановою від 01.08.2017 Вищий господарський суд України скасував вказані рішення Господарського суду міста Києва та постанову Київського апеляційного господарського суду, а справу № 910/9306/16 передав на новий розгляд до суду першої інстанції, де дана справа згідно повторного автоматизованого розподілу надійшла на новий розгляд до судді Сташківа Р.Б. та була прийнята ним до провадження.

У подальшому, при новому розгляді судом було залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5, а також витребувано у ДПІ у Шевченківському районі Головного управління юстиції Державної фіскальної служби у місті Києві документи, що містяться у реєстраційній справі платника податків ФОП ОСОБА_1.

Третя особа про час та місце розгляду спору повідомлялась належним чином - за відомою суду адресою місцезнаходження, проте не скористалась наданим законом правом направити представника до суду або з'явитись особисто, чи надати пояснення по суті спору.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі ліцензійного договору від 21.05.2013 між Державною організацією «Українське агентство з авторських та суміжних прав» (Позивач) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (Відповідач, Користувач) за №БВ - 21/13 (далі - Договір), Позивач, від імені авторів та їх правонаступників, включаючи іноземних, надає Користувачеві на умовах, визначених цим Договором, право (невиключну ліцензію) на публічне виконання творів, які відносяться до репертуару Позивача, на території кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», АДРЕСА_2, а Користувач зобов'язується за надане право виплачувати Позивачу авторську винагороду (роялті) відповідно до даного Договору та Закону.

Згідно з п. 2.4 Договору, сторони домовились, що сума авторської винагороди (роялті), яка сплачується Користувачем за надання невиключного права на публічне виконання творів з репертуару Позивача становить: 1% від доходів Користувача при безкоштовному вході, але не менше ніж 960 грн. за один календарний квартал. Сторони погодили, що сума авторської винагороди, визначена у п. 2.4. Договору, не залежить від тривалості та кількості використання творів.

За умовами п. 2.5 Договору, Користувач зобов'язується вести точний облік творів та їх авторів і не пізніше 20-ого числа після закінчення кожного місяця: перерахувати на поточний рахунок Позивача авторську винагороду, визначену в п. 2.4 даного Договору (п. 2.5.1 Договору); надати Позивачу безпосередньо або через Представника звіт про публічно виконані твори (далі - Звіт) за формою, наведеною у Додатку 1 до даного Договору, та в електронному вигляді за адресою (п. 2.5.2 Договору); надати Позивачу належним чином завірені копії документів бухгалтерської звітності з відміткою державного органу (статистики, державної податкової служби) про прийняття за відповідний звітний період згідно з Положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, затвердженими наказом Міністерства фінансів України № 87 від 31.03.1999 (п. 2.5.3 Договору); надіслати Позивачу належним чином заповнений та підписаний Акт про виплату авторської винагороди в 2-ох примірниках за формою, наведеною у Додатку 2, який після перевірки зазначеної в ньому інформації щодо перерахування коштів підписується Позивачем, після чого 1 (один) примірник повертається Користувачу (п. 2.5.4 Договору).

Відповідно до ст. 1108 ЦК України, особа, яка має виключне право дозволяти використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензіар), може надати іншій особі (ліцензіату) письмове повноваження, яке надає їй право на використання цього об'єкта в певній обмеженій сфері (ліцензія на використання об'єкта права інтелектуальної власності).

Згідно зі ст. 1109 цього ж Кодексу, за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону. У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об'єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об'єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об'єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір.

Статтею 443 ЦК України встановлено, що використання твору здійснюється лише за згодою автора, крім випадків правомірного використання твору без такої згоди, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до ст. 440 ЦК України та ч. 3 ст. 15 Закону України «Про авторське право та суміжні права», майновими правами інтелектуальної власності на твір є: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

За приписами статей 31, 32, 33 вказаного Закону, використання творів допускається виключно на основі авторського договору з автором або іншою особою, що має авторське право, або з організацією колективного управління, яким об'єкти авторського права передали повноваження на управління своїми майновими авторськими правами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про авторське право та суміжні права», публічне виконання - це подання за згодою суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав творів, виконань, фонограм, передач організацій мовлення шляхом декламації, гри, співу, танцю та іншим способом як безпосередньо (у живому виконанні), так і за допомогою будь-яких пристроїв і процесів (за винятком передачі в ефір чи по кабелях) у місцях, де присутні чи можуть бути присутніми особи, які не належать до кола сім'ї або близьких знайомих цієї сім'ї, незалежно від того, чи присутні вони в одному місці і в один і той самий час або в різних місцях і в різний час.

Відповідно до статті 45 вказаного Закону суб'єкти авторського права і суміжних прав можуть управляти своїми правами: особисто, через свого повіреного, через організацію колективного управління.

Згідно з підпунктом «г» ч. 1 ст. 49 цього ж Закону, організації колективного управління повинні виконувати від імені суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав і на основі одержаних від них повноважень.

При цьому, документами, що підтверджують право організації на звернення до суду із заявою про захист авторського права та/або суміжних прав, є: видане Міністерством освіти і науки України свідоцтво про облік організацій колективного управління, свідоцтво про визначення організації уповноваженою організацією колективного управління згідно із статтями 42, 43 названого Закону; статут організації, що управляє майновими правами на колективній основі; в інших випадках, ніж передбачені згаданими статтями Закону України «Про авторське право і суміжні права» - договір з особою, якій належать відповідні права, на управління майновими правами на колективній основі, та/або договір з іноземною організацією, що управляє аналогічними правами, і документи, що підтверджують наявність у неї відповідних повноважень.

З наявних у справі матеріалів вбачається, що Позивач є організацією колективного управління на колективній основі майновими правами суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав, що підтверджується виданим Державним департаментом інтелектуальної власності свідоцтвом про облік організацій колективного управління від 24.01.2011 №19/2011.

Залученими до справи доказами підтверджено, що від Відповідача Позивачу не надходила передбачена умовами Договору винагорода (роялті) за період 21.05.2013 по 31.03.2016.

Відповідач натомість стверджує, що Договір нею не укладався, а обставина скріплення його печаткою Відповідача не є обставиною його укладення, оскільки про укладення правочину свідчить його підписання уповноваженою на це особою.

Тобто Відповідач вважає, що Договір не є укладеним між нею та Позивачем.

Дійсно, у матеріалах справи відсутні докази вчинення Відповідачем заяв у відповідні правоохоронні органи щодо незаконного використання її печатки, яка проставлена на Договорі, третіми особами, проте саме проставлення печатки на будь-якому документі не є свідченням того, що власник печатки надавав згоду на її проставлення, або проставляв її особисто, і також згідно чинного законодавства поставлення печатки не прирівнюється до підписання особою документу.

При цьому, суд враховує, що відповідно до висновку проведеної у справі судової почеркознавчої експертизи (висновок залучено до справи) підпис на Договорі вчинений не ОСОБА_1, а іншою особою.

За приписами ч. 8 ст. 181 ГПК України у разі, коли сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Як вбачається із вступної частини Договору, особою, яка виступає від імені Відповідача (ОСОБА_1) у цьому договорі, вказана «директор ОСОБА_2».

Враховуючи наведене, при направленні даної справи на новий розгляд, Вищий господарський суд України у постанові від 01.08.2017 вказав на необхідність встановлення обставини та надання оцінки доводам сторін щодо:

- наявності повноважень та обсягу повноважень визначеної у Договорі особи (директора ОСОБА_2) на вчинення спірного правочину від імені Відповідача, у т.ч. перебування у трудових відносинах з останньою тощо;

- вчинення сторонами Договору фактичних (конклюдентних) дій на виконання Договору, які можуть свідчить про прийняття Договору до виконання;

- встановлення особи, яка фактично здійснювала діяльність у спірний період з 21.05.2013 по 31.03.2016 на території кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», АДРЕСА_2, у т.ч. з публічного виконання творів, повноваження щодо управління правами яких належить до Позивача.

На виконання зазначених вказівок, встановивши необхідні обставини та надавши оцінку доводам сторін спору, суд дійшов наступних висновків.

Так, щодо вчинення сторонами Договору фактичних (конклюдентних) дій на виконання Договору, які можуть свідчити про прийняття Договору до виконання, то суд зазначає, що на Відповідача, як Користувача за Договором, окрім сплати авторської винагороди (обставину несплати якої не заперечує ні Позивач, ні Відповідач), покладено обов'язки з вчинення наступних дій:

- ведення обліку творів та їх авторів;

- надання безпосередньо або через представника звітів про публічно виконані твори;

- надання належним чином завірених копій документів бухгалтерської звітності з відміткою державного органу (статистики, державної податкової служби) про прийняття за відповідний звітний період згідно з Положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку;

- надіслання належним чином заповненого та підписаного акта про виплату авторської винагороди.

Відтак, випадок вчинення саме будь-якої з наведених вище дії у розумінні умов Договору та ст. 181 ГК України, ст. 241 ГК України, був би вчиненням фактичних дій по виконанню, а отже і по схваленню Договору Відповідачем (конклюдентна дія). Натомість, проставлення відтиску печатки на Договорі, усупереч посиланням Позивача, такою дією на схвалення правочину не є, а сам по собі відтиск печатки ОСОБА_1, як фізичної особи-підприємця на спірному Договорі, за наявності встановленого факту не підписання нею цього Договору, не є достатньою обставиною, яка могла б свідчити про підписання підприємцем Договору.

Обставина, що згідно ДСТУ 4163-2003 передбачено засвідчення відбитком печатки підпису уповноваженої особи не доводить, що на Договорі було вчинено підпис уповноваженою особою. Тобто ДСТУ передбачаю таку правомірну поведінку як загальне правило, проте не доводить обставину правомірної поведінки (посвідчення печаткою підпису саме відповідальної особи) саме у спірному випадку.

При цьому, предметом даного спору не є відповідальність Відповідача за незбереження печатки.

Відсутність посилань Відповідача та перевищення ОСОБА_2 повноважень не доводить факту наявності таких повноважень узагалі, і також не доводить наявність трудових відносин між ОСОБА_2 та Відповідачем, як ФОП, та зокрема, за відсутності наявного у матеріалах справи документального підтвердження уповноваження Відповідачем, як ФОП, ОСОБА_2 на підписання Договору, та за відсутності документального підтвердження трудових відносин між ОСОБА_2 та Відповідачем, як ФОП.

Припущеннями Позивача, тобто не підтвердженими доказами, є те, що саме ОСОБА_2 підписала Договір. Тобто наявною у справі експертизою доведено вчинення підпису не Відповідачем, проте це експертне дослідження не доводить вчинення підпису ОСОБА_2

Також, сама по собі обставина, що Відповідач та ОСОБА_2 співпрацювати у межах інших юридичних осіб не доводить, що ОСОБА_2 була найманим працівником Відповідача, саме як ФОП, або що уповноважувалась Відповідачем, як ФОП, на укладення Договору (під співпрацею у межах інших юридичних осіб мається на увазі те, що відповідно до інформації з ЄДР ЮО, ФОП та ГФ, ОСОБА_2 вказана як керівник ТОВ «Біла ведмедиця», засновником якого вказана ОСОБА_1, а ТОВ «Біла ведмедиця» вказана засновником ТОВ «В К Інвест», кінцевим бенефіціаром якого вказана ОСОБА_1).

При цьому, обставина, що ТОВ «В К Інвест» та Відповідач вказали, та зокрема, Відповідач у одній з декларацій, місце здійснення діяльності - АДРЕСА_2, яке вказано у Договорі, не доводить, що Відповідач фактично здійснював діяльність у спірний період з 21.05.2013 по 31.03.2016 на території кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», АДРЕСА_2, у т.ч. з публічного виконання творів, повноваження щодо управління правами яких належить до Позивача, оскільки будь-які докази фактичного здійснення такої діяльності у справі відсутні.

Обставина ж наявності одного й того ж КВЕДу у Відповідача та у ТОВ «В К Інвест» не заборонена законом та нічого не доводить, враховуючи відхилення вищевказаних тверджень Позивача, та враховуючи, що законом не заборонено мати однакові КВЕДи двом особам, що здійснюють підприємницьку діяльність.

Приналежність Відповідача, саме як ФОПа, до кафе під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», за вказаною у Договорі чи за будь-якою іншою адресою, документально також не підтверджено.

Щодо встановлення особи, яка фактично здійснювала діяльність у спірний період з 21.05.2013 по 31.03.2016 на території кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», АДРЕСА_2, у т.ч. з публічного виконання творів, повноваження щодо управління правами яких належить до Позивача, то судом з наявних у матеріалах справи доказів встановлено недоведеність того, що цією особою був Відповідач. Щодо встановлення використання приміщення іншим (необмеженим) колом осіб, то перед судом Позивачем клопотання про витребування у будь-кого таких доказів в порядку ст. 81 ГПК України не заявлялося, а за приписами ст. 74 ГПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст.215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема (ч.ч. 2, 3) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності та волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

Враховуючи все вищенаведене, Відповідачем доведено перед судом належними засобами доказування, що Договір вона особисто не підписувала, а наявний на Договорі підпис вчинений особою, яка не є працівником Відповідача, як ФОПа, відтак не мала права підписувати Договір від імені Відповідача, при цьому Договір не був у подальшому схвалений Позивачем, що є підставою для визнання його недійсним. Відтак, вимоги зустрічного позову підлягають задоволенню.

Натомість, суд не вбачає підстав для задоволення вимог первісного позову про стягнення з Відповідача заборгованості за Договором з виплати винагороди (роялті) за період 21.05.2013 по 31.03.2016, та нарахованих Позивачем санкцій у зв'язку з несвоєчасною сплатою, оскільки Відповідач вказаний Договір не підписувала, а отже не брала на себе зобов'язання з виплати Позивачу винагороди та санкцій внаслідок несвоєчасною оплатою винагороди.

Судові витрати, у які Позивачем включено лише витрати по оплаті судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на Позивача та не відшкодовуються.

Натомість судові витрати Відповідача, у які ним включено витрати по оплаті судового збору за подання зустрічного позову, апеляційної скарги, оплати вартості експертизи та за подання касаційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України відшкодовуються Відповідачу за рахунок Позивача.

Керуючись статтями ст.ст. 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного позову відмовити.

Зустрічний позов задовольнити.

Визнати недійсним Ліцензійний договір №БВ-21/13 від 21.05.2013.

Стягнути з Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав" (м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 41, літера А, офісне прим.1, 2, 3; ідентифікаційний код 31025266) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 1378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. судового збору за подання зустрічного позову, 1516 (одну тисячу п'ятсот шістнадцять) грн. судового збору за подання апеляційної скарги, 2780 (дві тисячі сімсот вісімдесят) грн. 40 коп. вартості експертизи та 3307 (три тисячі триста сім) грн. 20 коп. судового збору за подання касаційної скарги.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк, встановлені розділом IV ГПК України.

Повне рішення складено 02.03.2018

Суддя Сташків Р.Б.