КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2018 р. Справа№ 910/10306/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Отрюха Б.В.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 15.02.2018.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСТ Юроуп Петролеум»

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2017 (повний текст складено 07.11.2017)

у справі №910/10306/15 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі:

1) Державної служби геології та надр України;

2) Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСТ Юроуп Петролеум»;

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіріус-1»;

3) Приватного акціонерного товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів-1, 2: Дочірнє підприємство Національної акціонерної компанії «Надра України» «Полтавнафтогазгеологія»

про визнання права власності, внесення змін до договору

В С Т А Н О В И В :

Заступник прокурора міста Києва (далі, прокурор) в інтересах держави в особі Державної служби геології та надр України (далі, позивач-1 або Держгеонадра) та Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» (далі, позивач-2 або ПАТ «НАК «Надра України») звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом (із урахування заяви позивача-1 про зміну предмету позову від 30.04.2015; том 1, а.с. 68-76) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Голден Деррік» (далі, відповідач-1 або ТОВ «Голден Деррік»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіріус-1» (далі, відповідач-2 або ТОВ «Сіріус-1») та Приватного акціонерного товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» (далі, відповідач-3 або ПрАТ «ВК «Укрнафтобуріння») про визнання за ПАТ «НАК «Надра України» права власності на частку у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за Договором №17-2000 від 19.05.2000 про спільну діяльність на Сахалінському родовищі у розмірі 30%, а також внесення змін до Договору №17-2000 від 19.05.2000 про діяльність на Сахалінському родовищі з 17.12.2014 (дати набрання рішенням суду у справі №910/19414/14 законної сили), виклавши його в новій редакції, зазначеній у вказаній заяві (вказані зміни полягають у виключенні зі складу учасників вказаного договору про спільну діяльність відповідача-1 - ТОВ «Голден Деррік» (у подальшому - ТОВ «ІСТ Юроуп Петролеум») та введенні до їх складу позивача-2 - ПАТ «НАК «Надра України»).

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що внаслідок недотримання ТОВ «Голден Деррік» своїх зобов'язань за Договором купівлі-продажу №313/12 від 11.07.2012 в частині оплати в повному обсязі вартості придбаної частки, рішенням Господарського суду міста Києва від 05.11.2014 у справі №910/19414/14 розірвано Договір купівлі-продажу №313/12 від 11.07.2012 частки у розмірі 30% у праві спільної часткової власності за Договором №17-2000 від 19.05.2000 про спільну діяльність на Сахалінському родовищі, відтак, за твердженням прокурора, ПАТ «НАК «Надра України» має право повернути собі у власність вказану частку з метою забезпечення можливості державної національної компанії отримувати прибутки від своєї власності, тобто частки у розмірі 30% за Договором про спільну діяльність на Сахалінському родовищі.

Окрім цього, позивачем-2 на адреси відповідачів направлявся лист №40/2/01/13 від 16.01.2015 з пропозицією щодо внесення змін до договору про спільну діяльність в частині включення ПАТ «НАК «Надра України» до складу учасників із часткою участі 30%, однак, на своє звернення ПАТ «НАК «Надра України» не отримало позитивних пропозицій від учасників договору про спільну діяльність (відповідачів у справі) в частині включення його до складу учасників з часткою участі 30%, у зв'язку з чим позивач-2 в порядку статті 188 Господарського кодексу України направив відповідачам підписаний ним проект додаткової угоди до Договору про спільну діяльність №17-2000 від 19.05.2000 про включення ПАТ «НАК «Надра України» до складу учасників із часткою участі 30%. Позивач-2 на своє звернення знову ж таки не отримав позитивних відповідей від учасників про результати розгляду вказаного проекту, натомість, отримав листи від ПрАТ «ВК «Укрнафтобуріння» та ТОВ «Сіріус-1», у яких оспорюється право позивача-2 на частку у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) та ініціювання і внесення змін до договору про спільну діяльність.

Зазначене, як стверджує прокурор та позивачі, свідчить про невизнання відповідачами за позивачем-2 права власності на частку у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за Договором №313/12 від 11.07.2012 про спільну діяльність на Сахалінському родовищі у розмірі 30% і, як наслідок, ухилення відповідачами від дій по внесенню змін до договору про спільну діяльність.

Як на правові підстави заявленого позову прокурор у позові та позивачі посилаються, зокрема, на норми статей 328, 392, 651, 653 1212 Цивільного кодексу України та статей 181, 188 Господарського кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.07.2016 до участі у справі було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів -1 та -2 - ДП «Полтаванафтогазгеологія» НАК «Надра України» (далі, третя особа).

Справа розглядалась судами неодноразово. Востаннє рішенням Господарського суду міста Києва від 03.10.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2017 у справі №910/10306/15, у задоволенні позову відмовлено.

Проте, постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2017 у справі №910/10306/15 вказані рішення господарських судів скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

Вищий господарський суд України, скасовуючи вказані рішення та направляючи справу на новий розгляд, у своїй постанові зазначив, що судами при новому розгляді справи необхідно надати належну оцінку предмету купівлі-продажу за Договором №313/12 (незважаючи на ту обставину, що вказаний договір було розірвано) та зробити висновок, чи можливе відчуження таких немайнових активів як ділова репутація та ділові зв'язки у відповідності до статті 656 Цивільного кодексу України (предмет договору купівлі-продажу) та, відповідно, зробити висновок, чи відповідає діючому законодавству укладений між позивачем-2 та відповідачем-1 Договір купівлі-продажу №313/12 від 11.07.2012. Суду слід перевірити ту обставину, чи вніс позивач-2 на рахунок спільної діяльності 2 500,00 грн.; врахувати ту обставину, що стаття 697 Цивільного кодексу України (збереження права власності за продавцем) є спеціальною нормою і, у даному випадку, пункт 4 статті 653 Цивільного кодексу України не може бути застосований.

За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду міста Києва від 30.10.2017 у справі №910/10306/15 (суддя Головіна К.І.) позовні вимоги Заступника прокурора міста Києва про визнання права власності та внесення змін до договору задоволено повністю.

Визнано за Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Надра України» (03151, м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 54, ідентифікаційний код 31169745) право власності на частку у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) у розмірі 30% за Договором про спільну діяльність №17-2000 від 19.05.2000.

Внесено зміни до Договору №17-2000 від 19.05.2000 про спільну діяльність на Сахалінському родовищі, виклавши його розділи та пункти в редакції, запропонованій позивачем-2 (згідно резолютивної частини рішення).

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСТ Юроуп Петролеум» в дохід Державного бюджету України судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 3 339 (три тисячі триста тридцять дев'ять) грн. 33 коп.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіріус-1» в дохід Державного бюджету України судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 3 339 (три тисячі триста тридцять дев'ять) грн. 33 коп.

Присуджено до стягнення з Приватного акціонерного товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» в дохід Державного бюджету України судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 3 339 (три тисячі триста тридцять дев'ять) грн. 33 коп.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСТ Юроуп Петролеум» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 702 (три тисячі сімсот дві) грн. 66 коп.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіріус-1» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 702 (три тисячі сімсот дві) грн. 66 коп.

Присуджено до стягнення з Приватного акціонерного товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 702 (три тисячі сімсот дві) грн. 66 коп.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСТ Юроуп Петролеум» на користь Прокуратури міста Києва судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 039 (чотири тисячі тридцять дев'ять) грн. 20 коп.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіріус-1» на користь Прокуратури міста Києва судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 039 (чотири тисячі тридцять дев'ять) грн. 20 коп.

Присуджено до стягнення з Приватного акціонерного товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» на користь Прокуратури міста Києва судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 039 (чотири тисячі тридцять дев'ять) грн. 20 коп.

Як вбачається зі змісту рішення суду, у зв'язку зі зміною назви відповідача-1, за клопотанням останнього, здійснено заміну ТОВ «Голден Деррік» на ТОВ «ІСТ Юроуп Петролеум».

Рішення суду мотивоване тим, що умови Договору купівлі-продажу №313/12 від 11.07.2012, який було розірвано згідно рішення суду у справі №910/19414/14, суперечили приписам статті 656 Цивільного кодексу України, оскільки такі особисті немайнові блага як ділова репутація та ділові зв'язки не могли виступати предметом договору купівлі-продажу, адже нерозривно пов'язані із юридичною особою та фізично не можуть бути відчужені.

Враховуючи невідповідність Договору купівлі-продажу №313/12 від 11.07.2012 вимогам закону, а також зважаючи на невиконання покупцем за вказаним договором обов'язку оплатити товар вчасно та в повному обсязі, суд дійшов висновку про те, що покупець - ТОВ «Голден Деррік» (ТОВ «ІСТ Юроуп Петролеум») не набув права власності на предмет Договору купівлі-продажу №313/12 та, відповідно, на момент розгляду та вирішення даного спору у позивача-2 - ПАТ «НАК «Надра України» наявне право власності на частку у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) у розмірі 30% за Договором про спільну діяльність №17-2000 від 19.05.2000, проте, воно не визнається та оспорюється відповідачами у справі. За таких обставин, з огляду на норми статей 328, 392, 697 Цивільного кодексу України, суд задовольнив вимогу позивача-2 про визнання за ним права власності на частку у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) у розмірі 30% за договором про спільну діяльність №17-2000 від 19.05.2000.

При цьому, суд зазначив, що оскільки ТОВ «Голден Деррік» (ТОВ «ІСТ Юроуп Петролеум») не набуло права власності на спірну частку у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників), то й не могло нею розпоряджатись, укладаючи Додаткову угоду №3 від 11.07.2012 до Договору про спільну діяльність №17-2000 від 19.05.2000, за умовами якої змінився склад учасників спільної діяльності та частка ТОВ «Голден Деррік» зменшена до 20%.

Вимога позивача-2 про внесення змін до Договору про спільну діяльність №17-2000 від 19.05.2000 шляхом викладення його в новій редакції, зазначеній у заяві про зміну предмету позову, задоволена судом з огляду на те, що позивач-2 дотримався порядку внесення змін до господарського договору, встановленого положеннями статті 188 Господарського кодексу України, а не внесення до Договору про спільну діяльність №17-2000 від 19.05.2000 відповідних змін, про які просить позивач-2, порушить його права як правомірного власника частки у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників), а також перешкодить йому у реалізації свого права власності.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Приватне акціонерне товариство «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2017 у справі №910/10306/15 скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Також, не погоджуючись із вказаним рішенням суду, до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «ІСТ Юроуп Петролеум», відповідно до якої також просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2017 у справі №910/10306/15 та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційні скарги відповідача-1 та відповідача-3 мотивовані тим, що рішення Господарського суду міста Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційних скарг відповідачів-1, -3 зводяться до наступного:

- суд першої інстанції безпідставно встановив незаконність Договору купівлі-продажу №313/12 від 11.07.2012 про купівлю ТОВ «Голден-Деррік» частки у договорі про спільну діяльність, який не був та не є предметом спору в даній справі, а висновки суду щодо «невідповідності» договору купівлі-продажу вимогам законодавства суперечать обставинами справи, положенням законодавства, що регулюють спільну діяльність, спростовуються матеріалами справи й поясненнями сторін;

- висновок місцевого господарського суду про те, що ТОВ «Голден-Деррік» не набув права власності на предмет Договору купівлі-продажу №313/12 від 11.07.2012 суперечить як нормам чинного законодавства України (стаття 363 Цивільного кодексу України), так і положенням договору про спільну діяльність;

- визнання права власності на частку у договорі про спільну діяльність у результаті розірвання Договору купівлі-продажу №313/12 від 11.07.2012 є неналежним способом захисту порушеного права позивача-2, оскільки відповідно до статті 653 Цивільного кодексу України розірвання договору у судовому порядку не породжує у позивача-2 автоматичного чи у будь-який інший спосіб права вимагати переданого за правочином та передбачає тільки і виключно можливість ПАТ «НАК «Надра України» вимагати відшкодування завданих збитків, у разі якщо правочин було розірвано у зв'язку з істотним порушенням договору;

- позивачем-2 у відповідності до норм статті 392 Цивільного кодексу України не доведено факт правомірного набуття права власності на частку у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) у розмірі 30%, а також порушення, невизнання чи оспорювання зазначеного права відповідачами;

- суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин норми частини 2 статті 697 Цивільного кодексу України, оскільки вимагати повернення товару продавець може тільки у випадку, коли відповідно до умов договору купівлі-продажу право власності на товар зберігається за продавцем до оплати товару, а покупець прострочив таку оплату;

- суд не з'ясував, що у Договір про спільну діяльність №17-2000 від 19.05.2000 було внесено зміни щодо його істотних умов (предмета та мети діяльності);

- задоволення вимог позивачів про внесення змін до договору про спільну діяльність на підставі статті 188 Господарського кодексу України всупереч згоді інших учасників спільної діяльності призвело до порушення прав та законних інтересів інших учасників спільної діяльності, а саме безпідставно позбавило права власності ПрАТ «Укрнафтобуріння» (оскільки його частка у спільній діяльності, в результаті внесення відповідних змін до договору, зменшилась із 40% до 30%) та права власності ТОВ «ІСТ Юроуп Петролеум» на іншу частку у спільній діяльності в розмірі 5%, яку відповідач-1 придбав законно у третьої особи - ДП «Полтавнафтогазгеологія».

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями та протоколу передачі апеляційної скарги раніше визначеному складу суду апеляційні скарги відповідача-1 та відповідача-3 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2017 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 18.01.2018.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСТ Юроуп Петролеум» прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 18.01.2018, апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСТ Юроуп Петролеум» та Приватного акціонерного товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2017 у справі №910/10306/15 об'єднано в одне апеляційне провадження.

15.12.2017 набрав чинності Закон України №2147-VIII від 03.10.2017 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до пункту 9 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (у редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відтак, подальший розгляд справи здійснюється за правилами, встановленими Господарським процесуальним кодексом України в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017.

17.01.2018 представник прокуратури подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційні скарги відповідачів -1, -3, у якому просив відмовити у задоволенні вищезазначених апеляційних скарг, рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2017 у справі №910/10306/15 залишити без змін. Доводи прокуратури зводяться до того, що станом на дату прийняття оскарженого рішення суду у позивача-2 було наявне право власності на спірну частку у справі спільної часткової власності (спільному майні учасників), яке не визнавалося та оспорювалося відповідачами.

17.01.2018 представник відповідача-2 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційні скарги відповідачів -1, -3, у якому просив вищезазначені апеляційні скарги задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2017 у справі №910/10306/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. У відзиві відповідач-2 наголосив, зкорема, що висновок суду про відчуження позивачем-2 своєї частки відповідачу-1, що «включав в себе ділові зв'язки та ділову репутацію ПАТ «НАК «Надра України» є абсолютно незаконним та необґрунтованим; позивач-2 не є стороною договору про спільну діяльність, а тому суд неправомірно задовольнив його вимогу про внесення змін до договору.

18.01.2018 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду також надійшов відзив від позивача-2 на апеляційні скарги відповідачів -1, -3, у якому він просив відмовити у задоволенні вищезазначених апеляційних скарг, рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2017 у справі №910/10306/15 залишити без змін. За твердженнями позивача-2, ПАТ «НАК «Надра України» згідно частини 4 статті 653 та статті 1212 Цивільного кодексу України має право на повернення майна - частки у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) у розмірі 30%; звернення із вимогою про внесення змін до договору є обґрунтованим та ефективним способом захисту права, що дозволить відновити порушене право позивача-2.

Вказані відзиви були долучені судом до матеріалів справи з огляду на норми статті 207 Господарського процесуального кодексу України у редакції, яка набрала чинності 15.12.2017.

Представники позивача-1 та третьої особи у судове засідання, призначене на 18.01.2018, не з'явилися.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 розгляд справи було відкладено на 15.02.2018.

15.02.2018 представник відповідача-1 надав суду відповідь на відзив ПАТ «НАК «Надра України», у якому наголосив, що позивачем-2 у своєму відзиві не підтверджено правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення.

Представники позивача-1 та третьої особи у судове засідання, призначене на 15.02.2018, не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення не заявляли, у зв'язку з чим колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі вказаних представників.

Згідно з частиною 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог частини 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційні скарги відповідачів -1, -3 підлягають задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду в даній справі підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог із наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 19.05.2000 між Полтавським державним геологічним підприємством «Полтаванафтогазгеологія» (у подальшому реорганізовано у Дочірнє підприємство НАК «Надра України» «Полтаванафтогазгеологія») та ПВП «Сіріус-1» (у подальшому змінено найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіріус-1») укладено Договір №17-2000 про спільну діяльність (далі, Договір про спільну діяльність).

Відповідно до пункту 1.1. Договору про спільну діяльність сторони зобов'язуються шляхом об'єднання майна, коштів і зусиль спільно діяти в сфері геологічної розвідки та дослідно-промислової розробки окремих блоків свердловин №17 та №19 Сахалінського родовища Харківської області, а в подальшому і промислової розробки для досягнення спільної господарської мети.

Відповідно до пункту 7.1. Договору про спільну діяльність внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, майно, продукція, створені в результаті спільної діяльності, та одержані від такої діяльності доходи є спільною частковою власністю учасників.

Як вбачається з матеріалів справи, за умовами Додаткової угоди №202/07 від 27.07.2007 до Договору про спільну діяльність від 19.05.2000 №17-2000 до складу сторін договору включено Національну акціонерну компанію «Надра України» та викладено договір про спільну діяльність у новій редакції.

Згідно пункту 4 додаткової угоди №202/07 від 27.07.2007 до Договору про спільну діяльність сторони визначили розміри часток учасників у таких пропорціях: НАК «Надра України» (позивач-2) - 30%, ТОВ «Сіріус-1» - 65% та ДП НАК «Надра України» «Полтаванафтогазгеологія» - 5%.

11.07.2012 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Надра України» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Голден Деррік» (покупець) укладений Договір купівлі-продажу №313/12 (частки у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за Договором №17/2000 від 19.05.2000 про спільну діяльність на Сахалінському родовищі, укладеним між Національною акціонерною компанією «Надра України», Дочірнім підприємством Національної акціонерної компанії «Надра України» «Полтавнафтогазгеологія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіріус-1» (з усіма додатками, змінами і доповненнями, додатковими угодами, що є невід'ємною частиною вказаного договору).

Укладений правочин №313/12 за своїм змістом та правовою природою є договором купівлі-продажу.

Згідно частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до пункту 1 Договору купівлі-продажу продавець (позивач-2) підтверджує, що станом на дату укладення цього договору його частка у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за Договором про спільну діяльність (№17/2000 від 19.05.2000 про спільну діяльність ) становить 30 %.

Згідно пункту 2 Договору купівлі-продажу продавець (позивач-2) передає покупцю (відповідачу-1), а покупець з дати укладення цього договору набуває право власності на частку продавця у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за договором про спільну діяльність у розмірі 30 %.

У пункті 3 вказаного Договору купівлі-продажу зазначено про те, що вартість частки у праві спільної часткової власності, згідно звіту про оцінку суб'єкта оціночної діяльності, проведеною ПП «Автоексперт», становить 365 505 грн. без урахування ПДВ.

Відповідно до пункту 4 Договору №313/12 договірна ціна продажу частки за цим договором без урахування ПДВ становить 370 000 грн., сума ПДВ - 74 000 грн., разом з ПДВ - 444 000 грн. і сплачується покупцем (відповідачем-1 - ТОВ «Голден Деррік», на даний час - ТОВ «ІСТ Юроуп Петролеум») продавцю (позивачу-2 - ПАТ «НАК «Надра України») протягом 30 банківських днів з дати підписання цього договору.

Судом, на виконання вказівок Вищого господарського суду України, викладених у постанові від 19.07.2017 у справі №910/10306/15 щодо надання належної оцінки предмету купівлі-продажу за Договором №313/12 від 11.07.2012, встановлено наступне.

Відповідно до частини 1, 2 статті 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Статтею 190 Цивільного кодексу України визначено, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Відповідно до абз. 2 частини 2 статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Як зазначалося вище, предметом Договору купівлі-продажу №313/12 від 11.07.2012 сторони визначили частку у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за договором про спільну діяльність від 19.05.2000 в розмірі 30% (пункт 2 Договору купівлі-продажу).

Положеннями статті 1130 Цивільного кодексу України закріплено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

За договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети (статті 1132 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 1133 Цивільного кодексу України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Згідно розділу «Визначення основних термінів» Додаткової угоди №202/07 від 27.07.2007 вкладом є грошові кошти, інше майно, що вкладаються учасниками у спільну діяльність для забезпечення промислової розробки ділянки надр, у відповідності з цим договором та додатковими угодами та додатками до нього.

Відповідно до пункту 4.2. Договору (в редакції додаткової угоди №202/07 від 27.07.2007) вкладом позивача-2 у спільну діяльність були грошові кошти у розмірі, визначеному даним договором, ділова репутація та ділові зв'язки, що становить 30% від загальних вкладів учасників спільної діяльності.

Згідно умов пункту 3.4.1. Договору позивач-2 зобов'язався внести на рахунок спільної діяльності грошові кошти в розмірі 2 500 грн.

Грошові кошти на виконання пункту 3.4.1. договору були внесені ПАТ «НАК «Надра України» на рахунок спільної діяльності 27.11.2007, про що свідчить наявна у матеріалах справи картка рахунку 6851, сформована 05.10.2017 (том 6, а.с. 145).

Водночас, колегія суддів зазначає, що ділова репутація, як вклад у спільну діяльність, становить собою сукупність підтвердженої інформації про особу (у даному випадку позивача-2), що дає можливість зробити висновок про професійні та управлінські здібності такої особи, її порядність та відповідність її діяльності вимогам закону. Щоб розцінити ділову репутацію як вклад у спільну діяльність має значення те, яку вигоду матиме така репутація для підприємницької діяльності, тобто для отримання прибутку.

Ділові зв'язки, у свою чергу, становить мережа відносин, у яких перебуває учасник простого товариства. Їх важливість полягає в тому, що саме цим забезпечується проникнення товариства в ту нішу, яку воно має намір зайняти в певному сегменті підприємницького середовища.

У своїй сукупності ділова репутація та ділові зв'язки це ознаки, що характеризують суб'єкт, а не об'єкт права. Відтак, ані ділова репутація, ані ділові зв'язки не були та не могли бути фактично передані до спільного майна. Ці атрибути використовувалися у спільній діяльності, але ні в якому разі не міняли свого власника.

Судом встановлено, що грошова оцінка вкладів учасників договору спільної діяльності не проводилась, а вклад учасника договору про спільну діяльність №17/2000 від 19.05.2000 Національної акціонерної компанії «Надра України» був оцінений у вигляді частки у праві спільної часткової власності в розмірі 30%.

Частиною 1 статті 1134 Цивільного кодексу України встановлено, що внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

Так, відповідно до пункту 7.1. Договору №17-2000 від 19.05.2000, грошові та майнові внески сторін, а також майно, створене (видобуте) або придбане сторонами в результаті спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю.

Статтею 6 Договору №17-2000 від 19.05.2000 (у редакції додаткової угоди №202/07 від 27.07.2007, якою включено до складу учасників Договору про спільну діяльність позивача-2) визначено, що спільною частковою власністю учасників Договору про спільну діяльність є внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, майно, продукція, створені в результаті спільної діяльності, та одержані від такої діяльності доходи.

Суд зазначає, що об'єкт спільної власності завжди є єдиним, неподільним.

Таким чином, кожен співвласник при частковій власності має частку в суб'єктивному праві власності на все спільне майно, але не право індивідуальної власності на частину спільного майна.

Відтак, з юридичної точки зору, частка в праві власності - це обсяг прав та обов'язків кожного із співвласників (щодо інших) щодо володіння, користування і розпорядження спільною річчю.

З огляду на зазначене, не можна ототожнювати розмір та якість вкладу учасника з його часткою участі у спільній діяльності.

Частка в праві спільної часткової власності - категорія, що виражається арифметично, у даному випадку це 30% в праві власності на майно спільної діяльності, що належали позивачу-2 (ПАТ «НАК «Надра України»).

Відповідно до частини 1 статті 361 Цивільного кодексу України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Тобто, здійснення учасником права розпорядження своєю часткою у праві спільної часткової власності не припиняє спільну власність і не тягне за собою жодних змін у правовому статусі нового учасника у порівнянні з колишнім, адже предметом розпорядження виступає не конкретне, чітко визначене майно, а частка у праві спільної часткової власності, що поширюється на усе майно.

Враховуючи вищевикладене та з огляду на визначений у пункті 2 предмет Договору купівлі-продажу, колегія суддів дійшла висновку, що предметом продажу була частка у спільно створеному майні, а саме частка в ціні поліпшень та або/оціночна вартість діючого бізнесу, а ніяк не початкові внески учасників (грошові кошти в сумі 2 500 грн., ділова репутація та ділові зв'язки), які жодного відношення до кінцевого результату спільної діяльності не мають і не могли бути ні предметом оцінки, яка необхідна для укладення договору купівлі-продажу, ні предметом самого договору.

У зв'язку із зазначеним, висновок суду першої інстанції, що умови Договору купівлі-продажу в частині визначення предмета вказаного договору суперечили приписам статті 656 Цивільного кодексу України є безпідставними та спростовуються вищенаведеними обставинами на нормами права.

Із матеріалів справи вбачається, що 11.07.2012 сторонами був складений акт приймання-передачі частки у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників), відповідно до якого ПАТ «НАК «Надра України» передало, а ТОВ «Голден Деррік» (ТОВ «ІСТ Юроуп Петролеум») прийняло у власність придбану ним частку в розмірі 30% у спільній частковій власності (спільному майні учасників) за договором №17/2000 від 19.05.2000 про спільну діяльність на Сахалінському родовищі.

Частиною 1 статті 334 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 363 Цивільного кодексу України частка у праві спільної часткової власності переходить до набувача за договором з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін.

Тобто, враховуючи зміст пункту 2 Договору №313/12 купівлі-продажу від 11.07.2012, яким сторонами фактично визначено інший, ніж передбачено статтею 334 Цивільного кодексу України, момент набуття права власності на товар, суд дійшов висновку, що саме в момент укладання вказаного вище договору купівлі-продажу частка продавця у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за Договором №17-2000 від 19.05.2000 про спільну діяльність у розмірі 30% перейшла у власність покупця, а отже, продавець втратив майнові права на товар.

У зв'язку із укладенням вищевказаного Договору купівлі-продажу №313/12 частки у праві спільної часткової власності за договором №17-2000 від 19.05.2000 про спільну діяльність на Сахалінському родовищі, 11.07.2012 Закритим акціонерним товариством «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння», Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Надра України», Дочірнім підприємством «НАК «Надра України» «Полтавнафтогазгеологія», Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіріус-1», Товариством з обмеженою відповідальністю «Голден Деррік» внесені зміни до Договору про спільну діяльність №17/2000 від 19.05.2000 шляхом укладення Додаткової угоди №3, пунктом 4.1. якої визначено частки сторін при розподілі прибутку: ТОВ «Сіріус-1» (відповідач-2) - 40%, ТОВ «Голден Деррік» (відповідач-1) - 20%, ЗАТ «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» (відповідач-3) - 40%.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази оспорювання чи визнання недійсною додаткової угоди №3 від 11.07.2012 до Договору про спільну діяльність №17-2000 від 19.05.2000.

Судом встановлено, що зв'язку з порушенням відповідачем-1 зобов'язань за Договором купівлі-продажу щодо сплати 444 000,00 грн. за частку продавця у праві спільної часткової власності за Договором про спільну діяльність Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Надра України» було подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Голден Деррік» про розірвання договору, за результатами розгляду якого рішенням Господарського суду міста Києва від 03.11.2014 у справі №910/19411/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.01.2015, на підставі частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України розірвано Договір купівлі-продажу №313/12 від 11.07.2012, укладений між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Надра України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Голден Деррік».

Обставини щодо розірвання Договору купівлі-продажу №313/12 від 11.07.2012 у зв'язку з істотним порушенням ТОВ «Голден Деррік» зобов'язань за ним згідно з приписами частини 4 статті 35 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній станом на дату прийняття оскарженого рішення суду) та частини 6 статті 75 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній з 15.12.2017, є преюдиційними та не потребують повторного доведення під час вирішення спору в даній справі.

Вказані обставини, на думку прокурора та позивачів, свідчать про те, що спірна частка у спільній діяльності у розмірі 30%, яку позивач-2 у свій час набув у власність згідно Договору №17-2000 від 19.05.2000 про спільну діяльність (у редакції додаткової угоди №202/07), та яка була згодом відчужена позивачем-2 відповідачу-1 згідно Договору купівлі-продажу №313/12 від 11.07.2012 належить на праві власності саме Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Надра України», оскільки фактично у зв'язку з розірванням вказаного договору купівлі-продажу, правова підстава для отримання відповідачем-1 частки у спільній діяльності відпала.

З огляду на наведене у сукупності, посилаючись на приписи статей 328, 392, 653, 1212 Цивільного кодексу України, прокурор і позивачі просили суд визнати за ПАТ «НАК «Надра України» право власності на частку у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за Договором №17-2000 від 19.05.2000 про спільну діяльність на Сахалінському родовищі у розмірі 30%.

Водночас, Вищий господарський суд України, направляючи справу на новий розгляд, у постанові від 19.07.2017 по даній справі наголосив на необхідності врахування судами тієї обставини, що спеціальною нормою у даному випадку є стаття 697 Цивільного кодексу України (збереження права власності за продавцем), а пункт 4 статті 653 Цивільного кодексу України не може бути застосований до спірних правовідносин.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, не вбачає законодавчо визначених підстав для задоволення позовної вимоги прокурора та позивачів про визнання за ПАТ «НАК «Надра України» права власності на частку у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за Договором №17-2000 від 19.05.2000 про спільну діяльність на Сахалінському родовищі у розмірі 30% з огляду на наступне.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так, частиною 1 статті 392 Цивільного кодексу України, на яку посилається прокурор та позивачі в обґрунтування заявленої вимоги про визнання права власності, встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Відповідно до частини п'ятої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодексу України передбачає лише у статтях 335 і 376. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 Цивільного кодексу України). Слід зазначити, що стаття 392 Цивільного кодексу України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна.

Отже, при зверненні до суду з вимогою про визнання права власності повинно бути доведено належними та допустимими доказами факт правомірного набуття Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Надра України» відповідного майнового права, а також порушення, невизнання чи оспорювання означеного права відповідачами.

Як уже зазначалося вище, пунктом 2 Договору №313/12 купівлі-продажу від 11.07.2012 сторонами було погоджено, що частка продавця у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за договором №17-2000 від 19.05.2000 про спільну діяльність у розмірі 30 % перейшла у власність покупця в момент укладання вказаного договору купівлі-продажу, що узгоджується з приписами частини 1 статті 363 Цивільного кодексу України, згідно якої частка у праві спільної часткової власності переходить до набувача за договором з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін.

Отже, в момент укладення Договору купівлі-продажу продавець - ПАТ «НАК «Надра України» втратив майнові права на товар (частку у спільній діяльності), що, окрім того, у подальшому було підтверджено укладанням Додаткової угоди №3 з розподіленням вкладів у учасників спільної діяльності між відповідачами, яка є чинною та у судовому порядку не оспорювалась, не розірвана. Даними обставинами спростовуються висновки суду першої інстанції, викладені в оскарженому рішенні, із приводу того, що відповідач-1 внаслідок укладення із позивачем-2 Договору купівлі-продажу №313/12 не набув права власності на його предмет.

Водночас, доказів набуття з підстав, визначених законодавством, Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Надра України» права власності на спірну частку, що могло б бути захищено судом на підставі статті 392 Цивільного кодексу України, після розірвання Договору купівлі-продажу №313/12 від 11.07.2012 матеріали справи не містять.

При цьому, господарський суд зазначає, що розірвання Договору купівлі-продажу №313/12 від 11.07.2012 не свідчить про автоматичне повернення товару (майнових прав на товар) - частки продавця у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за Договором №17-2000 від 19.05.2000 про спільну діяльність, яка становила 30 %, у власність продавця. При цьому суд зауважує на наступному.

Статтею 653 Цивільного кодексу України передбачено, в тому числі, наслідки розірвання договору. Зокрема, визначено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов'язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Частиною 4 статті 653 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо договір розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих розірванням договору (частина 5 статті 653 Цивільного кодексу України).

Тобто, з системного аналізу норм статті 653 Цивільного кодексу України вбачається, що розірвання договору у судовому порядку позбавляє сторін права вимагати отриманого за правочином та передбачає можливість сторони вимагати відшкодування завданих збитків, у разі якщо правочин було розірвано у зв'язку з істотним порушенням договору.

Вказане підтверджується також висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 20.02.2013 у справі №6-158цс12, у якій суд зазначив, що застосування положень частини 4 статті 653 Цивільного кодексу України не ставиться в залежність від виконання договору обома чи однією із сторін. Верховний Суд України надав висновок про неможливість повернення виконаного за розірваним договором, навіть у випадку, якщо договір був виконаний лише однією із сторін.

Таким чином, апеляційний господарський суд зазначає, що посилання прокурора та позивачів як на підставу позовних вимог на факт розірвання Договору №313/12 від 11.07.2012, за яким Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Надра України» було відчужено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Голден Деррік» спірний об'єкт майна, є безпідставними та юридично неспроможними і ніяким чином не свідчать про виникнення у позивача-2 права власності на частку продавця у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за Договором №17-2000 від 19.05.2000 про спільну діяльність, яка становить 30%, або права вимагати повернення виконаного за розірваним правочином.

Норми статті 697 Цивільного кодексу України також не можуть бути застосовані до спірних правовідносин з огляду на наступне.

Так, відповідно до статті 697 Цивільного кодексу України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. У цьому разі покупець не має права до переходу до нього права власності розпоряджатися товаром, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із призначення та властивостей товару. Якщо покупець прострочив оплату товару, продавець має право вимагати від нього повернення товару. Продавець має право вимагати від покупця повернення товару також у разі ненастання обставин, за яких право власності на товар мало перейти до покупця.

Тобто, вимагати повернення товару продавець може тільки у випадку, коли відповідно до умов договору купівлі-продажу право власності на товар зберігається за продавцем до оплати товару, а покупець прострочив таку оплату.

Однак, як уже зазначалося вище, згідно Договору купівлі-продажу право власності на частку у договорі спільної діяльності переходить до відповідача-1 в момент його укладення, а не після оплати цієї частки.

Крім того, колегія суддів зазначає, що Договір купівлі-продажу вже розірваний за рішенням суду, а відтак, застосування до спірних правовідносин положень статті 697 Цивільного кодексу України взагалі не є можливим.

Прокурор у позовній заяві та позивач-2 у заяві про зміну предмету позову в обґрунтування своїх вимог також посилались на положення частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, зазначаючи, що у зв'язку з розірванням договору купівлі-продажу у покупця відпала підстава для утримання спірної частки, що, відповідно, слід вважати підставою для визнання права власності за Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Надра України».

Колегія суддів зазначає, що положення вказаної норми не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, про що свідчить наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Під вiдсутнiстю правової підстави, зазначеної у статті 1212 Цивільного кодексу України розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 Цивільного кодексу України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Суд зазначає, що отримання відповідачем-1 у власність спірного майна відбулось на підставі Договору №313/12 від 11.07.2012, отже правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 Цивільного кодексу України, на яку посилається прокурор та позивачі, як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно майнових прав особи у разі коли договір, за яким вказане майно відчужено, розірвано, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України та у даному випадку не може свідчити про наявність (відновлення) у позивача-2 (як продавця за розірваним договором) права власності на спірне майно.

Також, колегія суддів звертає увагу, що приписами статті 1212 Цивільного кодексу України передбачено повернення майна, однак дана норма не встановлює обставин, які можуть бути підставою для визнання за позивачем права власності на майно

Поруч із вищевикладеним, колегія суддів також наголошує на наступному.

У первісну редакцію Договору про спільну діяльність на підставі додаткових угод неодноразово вносились зміни, які стосувались виключення учасників та введення нових учасників, встановлення інших розмірів часток учасників спільної діяльності, зміни кількості об'єктів спільної діяльності та інше. Після внесення змін відповідно до додаткової угоди №3 позивач-2 не був учасником спільної діяльності, а договір про спільну діяльність тривалий час виконувався без участі позивача. Відповідно, за цей період змінювався майновий стан спільної діяльності, вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності доходи є спільною частковою власністю учасників.

Зокрема, укладенням між відповідачами Додаткової угоди №3 від 11.07.2012 до Договору №17-2000 від 19.05.2000 про спільну діяльність, яка є чинною, фактично було змінено предмет та основну мету договору про спільну діяльність.

Так, згідно пункту 1.1. Договору №17-2000 від 19.05.2000 про спільну діяльність сторони зобов'язувалися шляхом об'єднання майна, коштів і зусиль спільно діяти в сфері геологічної розвідки та дослідно-промислової розробки окремих блоків свердловин №17 та №19 Сахалінського родовища Харківської області, а в подальшому і промислової розробки для досягнення спільної господарської мети.

Натомість, предметом укладеної Додаткової угоди №3 від 11.07.2012 до Договору №17-2000 від 19.05.2000 є спільна інвестиційна та виробнича діяльність учасників на основі об'єднання їхніх вкладів без створення юридичної особи по видобуванню нафти, конденсату і газу (промисловій розробці) Сахалінського родовища Харківської області в межах Програми робіт спільної діяльності, видобутку, підготовки, транспортування, переробки вуглеводнів та їх реалізації з метою одержання прибутку.

Як зазначалось вище, у відповідності до змісту Додаткової угоди №3 від 11.07.2012 до Договору №17-2000 від 19.05.2000 про спільну діяльність загальний розмір вкладів учасників спільної діяльності розподілено наступним чином: Закрите акціонерне товариство «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» (наразі, Приватне акціонерне товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння») - 40%, Товариство з обмеженою відповідальністю «Голден Деррік» (наразі, Товариство з обмеженою відповідальністю «ІСТ Юроуп Петролеум») - 20%, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіріус-1» - 40%.

Як вбачається зі змісту пункту 4.1.3. Додаткової угоди №3 вкладом ПрАТ «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» у спільну діяльність були грошові кошти в сумі 4 000,00 грн. та участь у спільній діяльності як власника Спеціального дозволу на користування надрами, що за погодженням між учасниками даної угоди визнається як вклад у спільну діяльність у розмірі 40%.

Відповідачі-1, -2 у своїх апеляційних скаргах зазначили, що саме з метою забезпечення спільної діяльності з користування надрами на Сахалінському родовищі Харківської області щодо видобування нафти, конденсату і газу (промислової розробки) і був залучений до спільної діяльності новий учасник - ПрАТ «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» та саме у зв'язку із необхідністю залучення останнього відповідачі -1, -2 поступилися своїми частками у спільній діяльності на користь відповідача-3.

Відтак, процентне вираження вкладів учасників у спільну діяльність змінилося.

Фактично, з укладанням Додаткової угоди №3 від 11.07.2012 до Договору №17-2000 від 19.05.2012, Товариству з обмеженою відповідальністю «Голден Деррік» (Товариству з обмеженою відповідальністю «ІСТ Юроуп Петролеум») вже не належить частка у спільній діяльності у розмірі 30%, яка є предметом спору.

Отже, визнати право власності на частку у 30% у спільній діяльності неможливо, оскільки на даний час такої частки не існує (вона змінилася, оскільки розподілена між учасниками спільної діяльності згідно Додаткової угоди №3 від 11.07.2012).

Водночас, оскарженим рішення суду, яким задоволено позовні вимоги про визнання права власності позивача-2 на вищевказану частку у спільній діяльності, порушуються права інших учасників спільної діяльності.

Так, частка ПрАТ «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння», яке на законній підставі набуло право власності на свою частку у спільній діяльності, безпідставно зменшилась із 40% до 30%, у той час як ні прокурором, ні позивачами, ні судом першої інстанції не було надано та досліджено жодних необхідних розрахунків такого перерозподілу та жодних обґрунтувань правомірності такого позбавлення права власності одним із учасників договору про спільну діяльність.

Поруч із цим, судом першої інстанції не враховано, що повне виключення відповідача-1 із Договору про спільну діяльність є незаконним, оскільки, як вбачається із Додаткової угоди №3 від 11.07.2012, останнього було включено до учасників договору про спільну діяльність не тільки через набуття у власність частки позивача-2 у розмірі 30%, а також у зв'язку із набуттям права власності на частку ДП «Полтавнафтогазгеологія» в договорі у розмірі 5% за договором купівлі-продажу №11/07 від 11.07.2012 (том 3, а.с. 17-18), законність укладення якого сторонами не оспорювалась.

Отже, задоволення позовних вимог у даній справі у частині визнання права власності призвело, з огляду на зазначене, до порушення прав відповідача-1 та відповідача-3 на їх частку в спільній діяльності, а саме, їх права власності, яке згідно статті 321 Цивільного кодексу України є непорушним.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, позовні вимоги Заступника прокурора міста Києва, який діє в інтересах держави в особі Державної служби геології та надр України, Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСТ Юроуп Петролеум», Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіріус-1», Приватного акціонерного товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» про визнання права власності на частку у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за Договором №17-2000 від 19.05.2000 про спільну діяльність на Сахалінському родовищі у розмірі 30% є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Прокурором та позивачами не доведено порушення прав держави та прав позивачів зі сторони відповідачів.

Стосовно позовних вимог про внесення змін до Договору про спільну діяльність, які полягають у виключенні зі складу учасників вказаного договору відповідача-1 - ТОВ «Голден Деррік» (у подальшому - ТОВ «ІСТ Юроуп Петролеум») та введення до його складу позивача-2 - ПАТ «НАК «Надра України», то останні також не підлягають задоволенню, оскільки фактично є похідними від вимоги про визнання права власності.

Поруч із цим, колегія суддів зазначає, що згідно статті 651 Цивільного кодексу України, норми якої кореспондуються зі статтею 188 Господарського кодексу України, про внесення змін до договору та його розірвання вправі вимагати лише сторона такого договору.

Натомість, позивач-2 у добровільному порядку, під час укладення Додаткової угоди №3 від 11.07.2012, відмовився від участі у договорі про спільну діяльність та станом на дату направлення відповідних листів відповідачам про внесення змін до договору про спільну діяльність та станом на дату прийняття оскарженого рішення суду стороною вказаного договору не був, що позбавляє його права вимагати внесення змін до такого договору.

Враховуючи, що позивач-2 не являється стороною Договору про спільну діяльність, фактично вимога про внесення змін до договору є вимого про укладення договору. Водночас, укладення договорів за судовим рішенням можливе лише у передбачених законом випадках, під які правовідносини учасників даної справи не підпадають.

Так статтею 187 Господарського кодексу України визначено виключний перелік підстав, за яких договір укладається за рішенням суду, а саме, це господарські договори за державним замовленням, або договори, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Втім, обставини даної справи не підпадають під жодний із перелічених випадків, що є додатковим свідченням незаконності заявлених вимог у цій частині.

Також, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції вніс оскарженим рішенням зміни до договору про спільну діяльність з 17.12.2014 (дати набрання законної сили рішенням суду про розірвання Договору купівлі-продажу), що суперечить принципам розумності, справедливості та добросовісності, оскільки договір про спільну діяльність тривалий час виконувався без участі прозивача-2 і за цей період змінювався майновий стан спільної діяльності, вироблена у результаті продукція та одержані від такої діяльності доходи, на які позивач-2, як не учасник спільної діяльності, претендувати не має права.

Більш того, задоволення таких вимог позивачів призведе до колізії в трактуванні та дійсності господарської діяльності згідно Договору про спільну діяльність з грудня 2014 року по даний момент.

На вказані обставини суд першої інстанції, задовольняючи вимогу про внесення змін до Договору, безпідставно не звернув увагу, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення у цій частині.

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевстановлені обставини справи, колегія суддів вважає заперечення скаржників, викладені у апеляційних скаргах, обґрунтованими та такими, що спростовують висновки суду першої інстанції, наведені в оскарженому рішенні. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2017 у даній справі, враховуючи норми пункту 2 частини 1 статті 275 та статті 277 Господарського процесуального кодексу України, підлягає скасуванню повністю з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСТ Юроуп Петролеум» підлягають задоволенню.

Судовий збір за подання вказаних апеляційних скарг у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається у рівних частках на Прокуратуру міста Києва і позивачів та підлягає стягненню з останніх на користь відповідача-1 та відповідача-3.

Стосовно розподілу судового збору за подання позовної заяви суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній станом на дату прийняття оскарженого рішення, та статті 129 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній станом на дату прийняття даної постанови, у разі відмови в позові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

При цьому суд зазначає, що згідно з пунктом 2.8. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» №7 від 21.02.2013 (у редакції, чинній на момент подання позивачем-2 заяви про зміну предмету позову) у разі коли позивач на підставі частини четвертої статті 22 Господарського процесуального кодексу України до прийняття рішення зі справи збільшив розмір позовних вимог чи до початку розгляду справи по суті змінив предмет або підставу позову, в зв'язку з чим зросла ціна позову, він відповідно до абзацу другого частини другої статті 6 Закону України «Про судовий збір» повинен сплатити недоплачену в зв'язку з цим суму судового збору до звернення з відповідною заявою до господарського суду.

Приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору, та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір», виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду (пункт 4.6. вищевказаної Постанови у редакції, чинній на момент подання позову прокурором та подання позивачем-2 заяви про зміну предмету позову).

На момент подання позову в даній справі прокурор у відповідності до норм Закону України «Про судовий збір» у відповідній редакції був звільнений від сплати судового збору.

Водночас, судом встановлено, що подана позивачем-2 заява про зміну предмету позову, яка у подальшому була прийнята до розгляду судом, не була оплачена судовим збором. У свою чергу, ПАТ «НАК «Надра України» не надав доказів того, що на момент подання зазначеної заяви до суду був звільнений від сплати судового збору, а відтак останній повинен був сплатити судовій збір за подання вказаної заяви у порядку та розмірі, визначених законом.

Не сплачені у встановленому порядку та розмірі суми судового збору можливо стягнути за результатами розгляду справи.

Таким чином, оскільки прокурор станом на дату подання позовної заяви до суду першої інстанції був звільнений від сплати судового збору, судовий збір за подання позову (із урахуванням заяви про зміну предмету позову) у загальному розмірі 10 098,00 грн. (2% від ціни позову за подання позовної заяви майнового характеру про визнання права власності (8 880,00 грн.) плюс 1 розмір мінімальної заробітної плати, який станом на 01.01.2015 становив 1 218,00 грн., за подання позовної заяви немайнового характеру про внесення змін до Договору)), має бути стягнутий в доход Державного бюджету України з визначених прокурором позивачів, в інтересах яких подано позов, у рівних частинах (по 5 049,00 грн. з кожного).

Одночасно, за приписами пункту 4.4. постанови №7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», положення якого були застосовані судом при прийнятті оскарженого рішення, у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи результати попередніх апеляційних та касаційних оскаржень рішень у даній справі та з огляду на кінцеві висновки суду про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, зазначені у даній постанові, приходить до висновку, що судові витрати за оскарження по першому та другому колу відповідних рішень суду в даній справі залишаються за кожною зі сторін, яка їх понесла.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 2 частини 1 статті 275, статтями 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСТ Юроуп Петролеум» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2017 у справі №910/10306/15 задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2017 у справі №910/10306/15 скасувати повністю.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» (03151, м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 54, ) в доход Державного бюджету України судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 5 049 (п'ять тисяч сорок дев'ять) грн. 00 коп. на наступні реквізити рахунку для зарахування до державного бюджету надходжень за кодом класифікації доходів бюджету 22030106 «Судовий збір (стягувачем є Державна судова адміністрація України)»:

«Отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106

код за

банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві

код банку отримувача: 820019

рахунок отримувача: 0001

код класифікації доходів бюджету: 22030106».

Стягнути з Державної служби геології та надр України (03680, м. Київ, вул. Антона Цедіка, будинок 16; ) в доход Державного бюджету України судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 5 049 (п'ять тисяч сорок дев'ять) грн. 00 коп. на наступні реквізити рахунку для зарахування до державного бюджету надходжень за кодом класифікації доходів бюджету 22030106 «Судовий збір (стягувачем є Державна судова адміністрація України)»:

«Отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106

код за

банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві

код банку отримувача: 820019

рахунок отримувача: 0001

код класифікації доходів бюджету: 22030106».

Стягнути з Прокуратури міста Києва (03150, м. Київ, вул. Предславинська, будинок 45/9, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСТ Юроуп Петролеум» (04123, м. Київ, вул. Западинська, будинок 13, літера А, ) 3 702 (три тисячі сімсот дві) грн. 60 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Державної служби геології та надр України (03680, м. Київ, вул. Антона Цедіка, будинок 16; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСТ Юроуп Петролеум» (04123, м. Київ, вул. Западинська, будинок 13, літера А, ) 3 702 (три тисячі сімсот дві) грн. 60 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» (03151, м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 54, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСТ Юроуп Петролеум» (04123, м. Київ, вул. Западинська, будинок 13, літера А, ) 3 702 (три тисячі сімсот дві) грн. 60 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Прокуратури міста Києва (03150, м. Київ, вул. Предславинська, будинок 45/9, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» (01014, м. Київ, вул. Струтинського Сергія, будинок 6, ) 3 702 (три тисячі сімсот дві) грн. 60 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Державної служби геології та надр України (03680, м. Київ, вул. Антона Цедіка, будинок 16; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» (01014, м. Київ, вул. Струтинського Сергія, будинок 6, ) 3 702 (три тисячі сімсот дві) грн. 60 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» (03151, м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 54, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» (01014, м. Київ, вул. Струтинського Сергія, будинок 6, ) 3 702 (три тисячі сімсот дві) грн. 60 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видати накази. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва згідно вимог процесуального законодавства.

Матеріали справи №910/10306/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку згідно норм статей 288-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 27.02.2018.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

Б.В. Отрюх