УХВАЛА

м. Київ

21.02.2018Справа № 910/397/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Якименко М.М., при секретарі судового засідання Мартинюк М.О., розглянувши матеріали

у справі № 910/397/18

За заявою Концерну "Міські теплові мережі" (69091, Запорізька обл., місто Запоріжжя, БУЛЬВАР ГВАРДІЙСЬКИЙ, будинок 137)

особа, щодо якої заявник просить суд застосувати заходи забезпечення позову

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, ВУЛИЦЯ БОГДАНА ХМЕЛЬНИЦЬКОГО, будинок 6)

про забезпечення позову

за участю представників сторін:

від заявника: Яланська І.В. - довіреність № 150/20-19 від 31.10.17 року;

від особи, щодо якої заявник просить суд застосувати заходи забезпечення позову: Лисенко В.О. - довіреність № 14-187 від 24.11.17 року;

ВСТАНОВИВ:

Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» спонукання укласти договір реструктуризації заборгованості за газ.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивач відповідач в порушення норм діючого законодавства та Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та тепло генеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» відмовляється укладати з позивачем договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий газ.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов та визнати укладеним з 27.10.2017 року Договір № 1/0210 про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ від 02.10.2017 року в редакції, запропонованій позивачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2018 року позовну заяву Концерну «Міські теплові мережі» залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

31.01.2018 року через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви від 12.01.2018 року, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/397/18, судове засідання (розгляд справи по суті) призначено на 21.02.2018 року.

15.01.2018 року відділ діловодства Господарського суду міста Києва Концерном "Міські теплові мережі" подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач на підставі ст.ст. 136, 137 ГПК України просить суд вжити заходи забезпечення поданого позову шляхом:

- зупинення стягнення по виконавчих провадженнях № 51894985 (з виконання наказу господарського суду Запорізької області від 10.06.2016 р. по справі № 908/654/16), що знаходиться на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України, головний державний виконавець Думанська А.Л. (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13);

- зупинення стягнення по виконавчих провадженнях №51336262 (з виконання наказу господарського суду Запорізької області від 18.03.2016 р. по справі № 908/997/15-г), що знаходяться на виконанні Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України, головний державний виконавець Думанська А.Л. (01001, м. Київ, вуя. Городецького,13);

- заборони відповідачу вчиняти дії. що можуть призвести до примусового стягнення заборгованості згідно рішень суду по справах: № 908/997/15-г (щодо стягнення основного боргу), № 908/2373/15-г, № 908/658/16, № 908/1236/13, № 908/651/16, а саме - заборонити подання до органів виконавчої служби наказів суду про примусове стягнення за рішеннями суду по вказаним справам.

Відповідно до ч. 1 ст. 140 ГПК заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін (ч. 4 ст. 140 ГПК України).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2018 року у справі № 910/397/18 розгляд заяви позивача про забезпечення позову призначено з викликом сторін на 21.02.2018 року.

В судове засідання 21.02.2018 року з'явились представники сторін.

Представник заявника в судовому засіданні 21.02.2018 року підтримав подану заяву про забезпечення позову з підстав, викладених в заяві.

Представник особи, щодо якої заявник просить суд застосувати заходи забезпечення позову, в судовому засіданні 21.02.2018 року проти задоволення заяви заперечував.

Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову та викладені в ній доводи, дослідивши в сукупності наявні в матеріалах справи докази та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відсутність достатніх правових підстав для вжиття господарським судом заходів забезпечення позову, визначених у наведеній заяві позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Як визначено ч. 1 ст. 137 ГПК України, позов забезпечується: забороною відповідачу вчиняти певні дії (п. 2), зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку (п. 5).

Згідно з ч. 1 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

При цьому за приписами чинного процесуального кодексу особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою та подати докази наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Заходи щодо забезпечення позову обов'язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв'язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

Отже, питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити висновок щодо утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову.

Суд звертає увагу, що при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Як встановлено судом, позивач звернувся з позовом про спонукання відповідача укласти договір реструктуризації заборгованості за газ, яка складається з основного боргу в сумі 301 899 561,74 грн., а також нарахованих пені, процентів річних та втрат від інфляції в сумі 187 759 494,79 грн., яка, як підтверджує сам заявник, була стягнута з позивача за рішеннями судів у справах №№ 908/997/15-г, 908/2373/15-г, 908/654/16, 908/658/16, 908/1236/13, № 908/651/16. Окрім того, виконання вказаних рішень судів було розстрочене.

При цьому заявник зазначає про наявність двох відкритих виконавчих проваджень про примусове стягнення з позивача заборгованості за газ: ВП № 51894985 з виконання наказу господарського суду Запорізької області від 10.06.2016 року у справі № 908/654/16 про стягнення з Концерну «МТМ» 14 794 644,82 грн. основного боргу, 2 267 274.29 грн. пені, 184 481,42 грн. 3% річних, 5 625 236,15 грн. інфляційних втрат; ВП № 51336262 з виконання наказу господарського суду Запорізької області від 18.03.2016 року у справі № 908/997/15-г про стягнення з Концерну «МТМ» 3 891 978.86 грн. 3% річних, 14 306 357,52 грн. інфляційних втрат тощо.

За твердженнями заявника, у разі несплати/не повної сплати Концерном «МТМ» заборгованості згідно з розстрочками суду у вищезазначених рішеннях, існує можливість звернення стягувача до виконавчої служби з метою примусового стягнення, а також вчинення виконавчою службою виконавчих дій в межах відкритих виконавчих проваджень.

В свою чергу заявник наголошує про сплату заборгованості за всіма вказаними рішеннями з урахуванням відстрочення виконання рішень, наданих судом, щомісячно в сумі 16 784 436,74 грн., включаючи визначені судом суми пені, процентів річних та втрат від інфляції, та в якості основної підстави для вжиття заходів до забезпечення позову посилається на неможливість повернення сплачених в період судового розгляду сум.

Отже, за твердженням заявника невжиття заходів до забезпечення позову у справі № 910/397/18 може істотно ускладнити чи унеможливити поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

За приписами статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 327 Господарського процесуального кодексу України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно з мотивувальною частиною рішення Конституційного Суду України №16-рп/2009 від 30.06.2009 р., виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 р. №18-рп/2012).

У п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 р. у справі №11-рп/2012 зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), захищає також виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини від 20.06.2004 р. в справі "Півень проти України").

Відповідно до п. 4.2 рішення Європейського суду від 27.07.2004 р. у справі "Ромашов проти України" невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Виходячи з того, що згідно зі ст.1 Конституції України Україна є правовою державою, обов'язковість виконання судових рішень є обов'язковою гарантією, дотримання якої є визначальним для утвердження авторитету України.

Таким чином, основною ідеєю (аксіомою) права на судовий захист (права на суд) є не лише прийняття судом рішення про захист прав та інтересів особи, а й виконання зазначеного судового рішення, яке в країні, що поважає верховенство права, не може залишатися невиконаним та є складовою частиною судового розгляду.

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

З урахуванням викладеного, відповідно до вимог Конституції України, рішення суду по справах №№ 908/997/15-г, 908/2373/15-г, 908/654/16, 908/658/16, 908/1236/13, № 908/651/16, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання та мають бути виконані.

Поряд із цим в заяві про вжиття заходів забезпечення позову у справі № 910/397/18 позивач фактично просить суд зупинити виконавчі провадження та заборонити відповідачу як стягувачу вчиняти дії щодо примусового виконання рішень, які на даний час є чинними. Доказів скасування та/або оскарження останніх з підстав незаконності та необґрунтованості заявником суду не надано.

Згідно приписів пункту 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Окрім того, вжиття такого заходу не входить до повноважень господарського суду першої інстанції і лише суд касаційної інстанції у відповідності до ст. 294 ГПК України наділений правом за наявності клопотання особи, яка подала касаційну скаргу, у разі необхідності вирішити питання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду або зупинення його дії, якщо зупинити його виконання неможливо. Інших підстав зупинення виконання судового рішення чинне господарське процесуальне законодавство не передбачає.

Таким чином, дії суду щодо заборони виконання судових рішень, які набрали законної сили, є завідомо протиправними, оскільки в Україні визнається і діє принцип верховенства права, тобто Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (стаття 8 Конституції України), а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 6 Конституції України).

Відповідно до ч. 6 ст. 140 ГПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає, зокрема, вид забезпечення позову і підстави його обрання.

За таких обставин, оскільки заявником у заяві про забезпечення позову не наведено достатніх обґрунтувань та не доведено належними доказами, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, отже заява Концерну "Міські теплові мережі" визнається судом необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 137, 140, 232-235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.В задоволенні заяви Концерну "Міські теплові мережі" про забезпечення позову відмовити.

2. Ухвала набирає законної сили 21.02.2018 та відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://ki.arbitr.gov.ua

Повний текст ухвали складено та підписано 26.02.2018 року.

Суддя М.М. Якименко