РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.02.2018Справа № 910/19691/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О., за участю секретаря судового засідання Зарудньої О.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Солюшен Финанс" (Російська Федерація, 141730, Московська область , м. Лобня, вул. Окружна, 13, прим. 0170)

до Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" (04050, м. Київ, вул. Мельникова, 2/10)

про стягнення 340 640, 00 доларів США, що еквівалентно 9 112 558, 40 грн.

Представники сторін:

від позивача: Різник О.Ю. - представник

від відповідача: Козаренко С.М. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Солюшен Финанс" з позовом до Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" про стягнення 340 640, 00 доларів США, що еквівалентно 9 112 558, 40 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що відповідно до умов договору поставки обладнання № 2013-10-01 ним було сплачено на користь відповідача 340 640,00 доларів США, що підтверджується відповідними рахунками, проте відповідач не зміг виконати належним чином свої зобов'язання перед позивачем та поставити продукцію вчасно у зв'язку зі складними політичними обставинами і введенням додаткових погоджень в державних органах України на експорт продукції військового призначення. За вказаних обставин у позивача виникла необхідність звернення до суду з відповідним позовом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2017 порушено провадження по справі, розгляд призначено на 17.11.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2017 в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 06.12.2017.

У судовому засіданні 06.12.2017 в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України була оголошена перерва до 20.12.2017.

04.12.2017 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2017 розгляд справи вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження відповідно до пункту 9 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 за № 2147VІІІ, чинної з 15.12.2017, підготовче засідання призначено на 24.01.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2018 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду на 07.02.2018.

У зв'язку з перебуванням судді Баранова Д.О. на лікарняному судове засідання призначене на 07.02.2018 не відбулося.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2018 розгляд справи призначено на 21.02.2018.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача заперечив щодо заявлених позовних вимог та просив суд відмовити в їх задоволенні.

У судовому засіданні 21.02.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

31.10.2013 між Державною акціонерною холдинговою компанії "Артем" (продавець) та Закритим акціонерним товариством "Вымпел СПК" (покупець) укладено договір № 2913-10-01 за умовами якого продавець виготовить і поставить покупцю, а покупець прийме і оплатить вироби, далі за текстом "товар", найменування, номенклатура, кількість та ціна яких вказана в Специфікації № 1 (додаток № 1 до договору).

Згідно з п. 1.2. Поставка товару проводиться у відповідності з урядовою Угодою між Україною і Російською Федерацією "Про виробничу науково-технічну кооперацію підприємств оборонної галузі промисловості" від 18.11.1993.

У відповідності до п. 2.2. загальна сума договору на дату його підписання становить - 340 640, 00 доларів США.

Умовами даного договору, зокрема п. 3.2. погоджено, що поставка товару здійснюється протягом 180 днів від дати зарахування на розрахунковий рахунок продавця валютних коштів, передбачених п.п. 5.1.1. та п.п. 5.1.2. договору і письмового повідомлення покупця про готовність прийняти товар, згідно умов п. 3.5. договору.

Пунктом 5.1. передбачено, що оплата за договором здійснюється в доларах США в наступному порядку:

5.1.1. 50 % вартості товару протягом 10-ти календарних днів від дати підписання договору та на основі рахунка, виставленого продавцем.

5.1.2. 50% вартості товару покупець оплатить в строк не більше ніж 10 банківських днів після отримання покупцем від продавця повідомлення про готовність товару до відвантаження і рахунку на оплату.

Сторони дійшли згоди, що договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2014 року (пункт 12.5. договору).

Як вказує позивач, на виконання умов договору та на підставі виставлених Державною акціонерною холдинговою компанією "Артем" рахунків за № 2013-10-01/1 від 11.11.2013 та за № 2013-10-01/2 від 20.02.214 Закритим акціонерним товариством "Вимпел СПК" були перераховані грошові кошти в якості оплати за товар в повному розмірі, що підтверджуються, довідками АКБ "РосЕвроБанк" про валютні операції від 22.11.2013 та від 04.03.2014, паспортом угоди АКБ "РосЕвроБанк" від 18.11.2013 за № 13116013/3137/0000/2, заявами покупця до АКБ "РосЕвроБанк" на перерахування грошових коштів на користь Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" за № 1 від 22.11.2013 та за № 1 від 04.03.2014.

На виконання умов договору, зокрема його п 3.2, 3.5, покупець після повної оплати направив на адресу продавця лист за вих. № 11 від 13.03.2014 в якому повідомляв про готовність прийняти товар, зазначав реквізити митного посту в Російській Федерації.

Крім того, як вказує позивач, про готовність отримати товар покупець зазначав у листі за вих. № 17 від 14.05.2014, в якому також повідомлялося про те, що питання про перетинання товаром кордону Російської Федерації і йото транспортування по території Росії погоджене з митним постом "Ленинградский" Московської обласної митниці.

Покупцем, також, на адресу продавця було направлено лист за вих. № 20 від 16.06.2014 з проханням повідомити про точну дату відвантаження товару і повідомлено про повну оплату товару.

Листом за вих. № 74-0874 від 19.06.2014 продавець повідомив покупця про те, що у зв'язку із складними політичними обставинами і введенням додаткових погоджень в державних органах України на експорт продукції військового призначення поставка продукції планується на IV квартал 2014.

Листом від 07.07.2014 за вих. № 23 покупець заперечував щодо переносу строку поставки товару на IV квартал 2014 та поросив повідомити реквізити нормативних документів України про заборону чи призупинення поставок товарів в Росію. У листі також зазначалося про те, що для перенесення строків поставки необхідне підписання додаткових угод.

Як вказує позивач, для належного виконання продавцем умов договору поставки сторонами 23.12.2014 було укладено додаткову угоду № 2 до договору поставки, якою строк дії договору було продовжено до 31.12.2015, що підтверджується наявною в матеріалах справи додатковою угодою № 2, в якої вбачається, що п. 12.5. договору викладено в наступний редакції:

"п. 12.5. договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2015 року.

Однак, до закінчення строку дії договору поставки товару так і не відбулось, а на прохання покупця (вих. № 22 від 21.12.2015) повернути кошти через неможливість поставки товару - повернення коштів також не відбулось.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує про те, що відповідачем були порушені умови п. 3.2. договору, внаслідок чого в останнього й виникла заборгованість перед покупцем в сумі 340 640, 00 доларів США, що є ціною договору поставки, яка була перерахована як аванс.

Позивач зазначає, що продавцем при зверненні до покупця з листами про неможливість виконати п. 3.2. договору не було чітко зазначено підстав з посиланням на конкретні норми Закону, які об'єктивно унеможливлювали виконання умов договору поставки в строки - 180 днів з моменту отримання повної оплати за товар.

Судом встановлено, рішенням арбітражного суду м. Москва від 10.10.2016 у справі А40-163382/16 Закрите акціонерне товариство "Вымпел СПК" визнано банкрутом, по відношенню до підприємства відкрите конкурсне провадження по спрощеній процедурі ліквідації боржника.

В рамках справи про банкрутство Закритого акціонерного товариства "Вимпел СПК" відбулись торги з продажу майнових активів (в тому числі й права вимоги до Державної акціонерної холдингової компанії "Артем"). Товариство з обмеженою відповідальністю "Солюшен Финанс" стало переможцем за результатами проведення торгів з продажу права вимоги до Державної акціонерної холдингової компанії "Артем", що підтверджується протоколом за результатами проведення відкритих торгів по лоту № 1 від 04.08.2017, офіційним оголошенням в ЗМІ № 0 від 11.08.2017.

Між Закритим акціонерним товариством "Вымпел СПК" (цедент) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Солюшен Финанс" (цесіонарій) було укладено договір № 01/08/17 відступлення прав вимоги (цесії) від 09.08.2017 згідно з яким цедент передав, а цесіонарій отримав право вимоги за договором поставки обладнання № 2013-10-01 від 31.10.2013.

А відтак, листом від 23.08.2017 за вих. № 1-п Товариством з обмеженою відповідальністю "Солюшен Финанс" було заявлено вимогу до Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" про повернення коштів в розмірі 340 640, 00 доларів США протягом 5 днів з моменту отримання вказаного листа.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України вказано, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 2913-10-01 від 31.10.2013, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

Відповідно ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із поданого відповідачем відзиву, останній не заперечує та підтверджує, що між ним та Закритим акціонерним товариством "Вымпел СПК" було укладено договір № 2013-10-01, який містить всі ключові істотні умови поставки: предмет, ціну, строк поставки та термін дії.

Відповідач зазначає, що предметом поставки є авіаційні керовані ракети класу повітря-повітря середньої дальності типу "470" (Р-27) до літаків типу МИГ, СУ у кількості 2 шт. (далі виріб - 471-1).

Як вказує відповідач, та встановлено судом, сторонами договору погоджено, що для отримання продавцем дозволу на експорт товарів, покупець в строк не більше 15-ти днів з

моменту підписання договору, надасть продавцю оригінал "Сертифіката кінцевого споживача" (пункт 12.4. договору).

Зміст даного пункту договору як зазначає відповідач продиктований необхідністю надання покупцем зазначених документів для отримання дозволу Державної служби експертного контролю України, а отже, покупець був повідомлений та усвідомлював всю важливість надання зазначених документів для можливості виконання договору.

Також, умовами договору, зокрема п. 12.3. сторони погодили, що ні одна із сторін договору не може передавати права та обов'язки, що випливають з договору, або пов'язані з ним третім особам.

Умовами договору сторони погодили, що Закрите акціонерне товариство "Вымпел СПК" гарантувало, товар, який постачається не буде використаний в інших цілях, ніж в тих, що зазначені в "Сертифікаті кінцевого користувача", і не буде переданий іншому суб'єкту господарської діяльності на території Російської Федерації або реекспортований без дозволу Служби експертного контролю України (п. 12.6. договору).

Відповідач вказує про те, що кошти, що були перераховані за договором, використані ним для виготовлення 2-х виробів 471-1.

З метою виконання умов договору та для можливості отримання дозволу Державної служби експортного контролю України на експорт товарів до Російської Федерації Закрите акціонерне товариство "Вымпел СПК" надало відповідачу Сертифікат кінцевого користувача № 1 від 31.10.2013 (копія якого міститься в матеріалах справи). В п. 4 Сертифікату зазначено, що місце встановлення (використання) товару Авіаційний комплекс СУ-35.

Для отримання дозволу на експорт товарів відповідач 14.03.2014 звернувся з листом за вих. № 74-462 до якого були додані заява та відповідні документи (в тому числі надано Сертифікат кінцевого користувача № 1 від 31.10.2013) до Державної служби експортного контролю України.

20.06.2014 Державною службою експортного контролю повідомлено відповідача про відмову у наданні разового дозволу на експорт до Російської Федерації двох виробів 471-1 відповідно до умов договору від 31.10.2013 № 2013-10-01.

Разом з тим, для можливості виконання умов договору та здійснення поставки товару відповідач неодноразово повідомляв Закрите акціонерне товариство "Вымпел СПК" про зміну вимог до документів для експортного контролю та наполегливо просив надати додаткові документи, а саме, оригінал документа, оформленого уповноваженим органом Російської Федерації "Федеральною службою по військово-технічному співробітництву Російської Федерації), який містить гарантії відносно кінцевого використання товарів в інтересах третіх країн (з визначенням таких країн, найменування, позначень в кількості товарів та інформації, у складі якої кінцевої продукції вони будуть передані споживачу третьої країни), в якому підтверджується, що кінцева продукція містить українські товари і імпортуються з Російської Федерації виключно для потреб країни-кінцевого користувача, а також оригінал документа, оформлений російським суб'єктом-кінцевим користувачем, який містить гарантії, що товари будуть передані конкретній країні і призначені виключно для використання такою країною, а також гарантії, що товари не призначені для військового використання Російською Федерацією і будуть використовуватись тільки в цілях, які зазначені в даному документі (листи від 19.06.2014 за вих. № 74-0874, від 10.07.2014 за вих. № 74-0934 та від 18.11.2014 за вих. № 74-1545, копії яких містяться в матеріалах справ).

Проте, Закритим акціонерним товариством "Вымпел СПК" надано відповідачу додатково Сертифікат кінцевого користувача № 1 від 01.10.2014 року в п. 4 якого вже зазначено, що метою кінцевого використання товару є "комплектування комплексу СУ-30МК2, який експортується до В'єтнаму для потреб оборони В'єтнаму згідно контракту № 70 від 01.11.2013, який укладений між Закритим акціонерним товариством "Вымпел СПК" та Відкритим акціонерним товариством "Компания "Сухой" в рамках виконання Генерального Контракту - договору комісії № Р/0772 від 07.08.2013, додаткова угода № 772-1313164 від 03.10.2013, укладеною між Відкритим акціонерним товариством "Рособоронэкспорт" та ГП 704 (В'єтнам).

Так, з метою отримання дозволу на експорт товарів відповідач листом за вих. № 74-2675 від 13.10.2014 повторно звернувся до Державної служби експортного контролю України з наявними в нього документами (в т.ч. додатково надано Сертифікат кінцевого користувача № 1 від 01.10.2014).

19.11.2014 Державна служба експортного контролю України надіслала на адресу Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" лист, яким додатково повідомила про необхідність надання гарантій для завершення виконання зовнішньоекономічних договорів (контрактів) з третіми країнами. Також, відповідача одночасно було повідомлено, що розгляд його заяви буде продовжено після надходження до Держекспортконтролю України зазначених документів.

В подальшому, листом від 21.01.2015 за вих. № 80/11-15ДСК Державна служба експортного контролю України у зв'язку з ненаданням у строк матеріалів звернення оригіналів документів щодо кінцевого використання зазначених товарів в інтересах третіх країн, повідомила відповідача про відхилення заяви від 13.10.2014 № 74-2675 та визнання її такою, що розгляду не підлягає.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідач для належного виконання умов договору та як варіант вирішення питання поставки виробів споживачу третьої країни 24.04.2015 листом за вих. № 74-0422 звернувся до Закритого акціонерного товариства "Вымпел СПК" із пропозицією укладення договору безпосередньо з Міністерством оборони Соціалістичної Республіки В'єтнам в межах виконання Контракту № 70 від 01.11.2013 та поставку виробів 417-1 безпосередньо у В'єтнам, що підтверджується наявним в матеріалах справи копією листа. А здійснення такої поставки, на думку відповідача, забезпечило б виконання зобов'язань російської компанії перед Міністерством оборони Соціалістичної Республіки В'єтнам.

Проте, пропозиція відповідача була залишена Закритим акціонерним товариством "Вымпел СПК" без відповіді та реагування.

Так, судом встановлено, що відповідач, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2008 за № 1382-р "Про затвердження переліку підприємств, установ і організацій оборонно-промислового комплексу" включений до зазначеного переліку як одне з провідних підприємств оборонно-промислового комплексу України, також відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83 "Про затвердження переліку об'єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави" відповідач включений до даного переліку та має стратегічне значення для економіки і безпеки держави.

Як вказує відповідач, переважна більшість поставок товарів між суб'єктами господарювання України та Російської Федерації здійснювалось на підставі договорів між сторонами відповідно до Міжурядової угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації від 18 листопада 1993 року "Про виробничу і науково-технічну кооперацію підприємств оборонної галузі промисловості" (далі - "Міжурядова Угода"). Дана угода значно спрощувала процедуру експортного контролю. Стаття 3 Міжурядової Угоди передбачала, що взаємні поставки між Україною та Російською Федерацією матеріалів, напівфабрикатів, комплектуючих виробів та інших матеріальних ресурсів, необхідних для виробництва озброєння та військової техніки в рамках коопераційних зв'язків, що склались на сьогодні, здійснюються з погодженими переліками. Зазначені переліки, що містять списки підприємств, які здійснюють поставки, а також номенклатуру і обсяги продукції, щорічно узгоджувалися компетентними органами України та Російської Федерації.

Так, під час військово-технічного співробітництва між Україною та Російською Федерацією, для експорту товарів військового та подвійного призначення з України до Російської Федерації можуть застосовуватись два режими експортного контролю: 1) загальний режим експортного контролю встановлений у відповідності до Закону України "Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного призначення" та 2) спрощений режим експортного контролю згідно з Міжурядовою Угодою.

Більшість підприємств оборонної галузі промисловості України та Російської Федерації здійснювали взаємне постачання товарів, використовуючи спрощений режим експортного контролю згідно з Міжурядовою Угодою. Загальний режим також використовувався до постачання незначних об'ємів товарів і у випадку, коли заявка на поставку відповідних товарів розміщувалась після початку календарного року і не могла бути включена в переліки, які формувались згідно з Міжурядовою Угодою.

Основним нормативним-правовим актом, який регулює процедуру експортного контролю в Україні є Закон України "Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного призначення" від 20.02.2003 року № 549-IV. Статтею 15 Закону України "Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного призначення" передбачено три основних види дозвільних документів для здійснення діяльності з виконання операцій, пов'язаних з міжнародною передачею товарів військового призначення або подвійного використання. А саме, разові дозволи або висновки, генеральні дозволи або висновки та відкриті дозволи або висновки. Разовий дозвіл або висновок надається для проведення переговорів, пов'язаних з укладанням конкретних зовнішньоекономічних договорів (контрактів) на здійснення передач товарів згідно з договорами (Контрактами). Разовий дозвіл або висновок може бути дійсним протягом установленого ним строку, але не більше як протягом одного року. У виключних випадках разовий дозвіл або висновок може бути видано на увесь строк дії Договору, якщо строк його дії більше одного року.

Генеральний дозвіл або висновок надається у випадку, коли передбачається неодноразове проведення переговорів, пов'язаних з укладанням зовнішньоекономічних договорів (Контрактів), або неодноразове здійснення таких передач конкретним кінцевим споживачам за зовнішньоекономічними договорами (контрактами), що укладаються протягом дії дозволу чи висновку і є дійсними протягом установленого строку, але не більше як три роки.

Відкритий дозвіл чи висновок надається в разі, коли передбачається неодноразове проведення переговорів, пов'язаних з укладанням зовнішньоекономічних договорів (контрактів), або неодноразове здійснення таких передач різним кінцевим споживачам конкретної держави призначення за такими Договорами (Контрактами), що укладаються протягом строку дії такого дозволу чи висновку в рамках відповідних міжнародних договорів, або в разі здійснення таких передач з державами, які є учасниками міжнародних режимів експортного контролю чи стосовно яких здійснюється відповідна державна політика, і є дійсним протягом установленого строку, але не більш як три роки.

Різниця між дозволом і висновком полягає в тому, що дозвіл надає право займатись як експортом, так і імпортом товарів, а висновок надає право тільки на тимчасовий вивіз товарів з/на територію України.

Юридична особа проводить переговори з іноземним контрагентом щодо можливого укладення договору на поставку конкретних товарів військового призначення чи подвійного використання; укладення та підписання договору за результатами переговорів; юридична особа звертається до Державної служби експортного контролю України за видачею їй дозволу або висновку; Державна служба експортного контролю здійснює експертизу товарів, які плануються для передачі і приймає рішення про надання дозволу або висновку, або про відмову в такій видачі; у разі надання дозволу або висновку - експорт товарів військового призначення чи подвійного використання.

Момент надання в Державну службу експортного контролю України документів стосовно використання товарів військового призначення, в тому числі стосовно кінцевого використання товарів військового призначення, залежить від виду дозволу або висновку. При разовому дозволі або висновку такі документ надаються в момент подачі заявки на його видачу. При генеральному і відкритому дозволі або висновку, документи стосовно використання товарів військового призначення, подаються у звіті юридичної особи по факту здійснення експортних операцій. Такий свого роду відкладальний порядок при генеральному і відкритому дозволі або висновку обумовлений тим, що юридична особа, яка його отримала, користується особливою довірою Державної служби експортного контролю України.

Як зазначає відповідач, в його структурі створена система внутрішньофірмового експортного контролю, яка забезпечує виконання вимог державного експортного контролю в процесі здійснення конкретних міжнародних передач товарів, забезпечує належне зберігання документів, пов'язаних з такою передачею, і надає Державній службі експортного контролю України звітність про фактичне використання генерального або відкритого дозволу або висновку.

Процедура розгляду заявок Державною службою експортного контролю України на отримання разового, генерального і відкритого дозволу або висновку, як правило, триває впродовж двох місяців, а в окремих випадках не може перевищувати 90 днів з дня надходження всіх необхідних документів (ст. 15 ЗУ "Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного призначення").

У відповідності до Міжурядової Угоди, взаємні поставки між Російською Федерацією та Україною матеріалів, напівфабрикатів, комплектуючих виробів та інших матеріальних ресурсів, необхідних для виробництва озброєння та військової техніки в рамках коопераційних зв'язків, здійснюються згідно з узгодженими переліками. Зазначені переліки, що містять списки підприємств, які здійснюють поставки, а також номенклатуру і обсяги продукції, щорічно узгоджуються компетентними органами України та Російської Федерації.

Під час дії Договору, з української сторони уповноваженим органом для погодження переліків було Міністерство економічного розвитку та торгівлі України. Відповідна процедура погодження регулювалась "Порядком формування переліків товарів, що постачаються взаємно в рамках угод про виробничу та науково-технічну кооперацію підприємств та організацій оборонних галузей промисловості", який затверджений Наказом Міністерства економічного розвитку та торгівлі України від 12 березня 2012 року № 312.

Відповідно до вказаного Порядку підприємства і організації України, які заінтересовані в експорті та/або імпорті товарів в рамках відповідних угод про військово-технічне співробітництво, повинні були сформувати пропозиції відносно номенклатури та об'ємів взаємних поставок сировини, матеріалів і комплектуючих виробів. Відповідна пропозиція відносно постачання в наступному році повинно було бути подано в Міністерство економічного розвитку і торгівлі України до 30 вересня поточного року.

Після того як Міністерство економічного розвитку і торгівлі України сформувало перелік, такий перелік надсилався (передавався) для погодження компетентним органам Російської Федерації, і після підтвердження, що перелік погоджений компетентним органом Російської Федерації, зазначений перелік передавався до Державної служби експортного контролю України та юридичній особі (суб'єкту господарювання).

Зі сторони Російської Федерації, порядок формування відповідних переліків передбачений Порядком організації роботи в Міністерстві промисловості і торгівлі Російської Федерації з формування переліків продукції, що переміщується через митний кордон Російської Федерації для виробництва озброєння та військової техніки, авіаційної техніки, військового і цивільного призначення і суднового газотурбобудування, затвердженого Наказом Міністерства промисловості і торгівлі Російської Федерації від 04 жовтня 2010 року № 859.

Вказаним Порядком передбачено, що формування переліків відбувалось на підставі заявок російських організацій, зацікавлених в отриманні матеріалів і комплектуючих виробів з країн СНД (імпорт). Відповідні заявки повинні містити інформацію про 1) міжурядову угоду, в рамках якої переміщується продукція; 2) найменування організації постачальника продукції, місто та область знаходження організації; 3) найменування організації отримувача продукції, місто і область знаходження організації; 4) найменування продукції, що поставляється ; стримується): 5) код продукції за ТН ЗЕД ТС (товарна номенклатура зовнішньоекономічної діяльності); 6) кількість продукції, що поставляється :спрямується) з одиницями виміру; 7) орієнтовна вартість продукції, що поставляється (отримується); 8) найменування кінцевого та "фінішного" виробу, який входить продукція, що поставляється (отримується).

Заявка, що надійшла, перевіряється і у разі її задоволення, інформація про продукцію, яка має бути поставлена на територію Російської Федерації включається у зведені переліки, які направляється компетентним органам України для подальшого погодження. Після погодження компетентними органами України зведених переліків продукції і додаткових зведених списків продукції Департамент оформлює російським організаціям переліки за формою, що встановлені Правилами подання в митні органи Російської Федерації переліків товарів, що переміщаються через митний кордон Російської Федерації в рамках міжурядових угод.

Відтак, відмінною рисою процедури погодження переліків продукції згідно з Міжурядовою Угодою як в Україні, так і в Російській Федерації в період до червня 2014 року була відсутність нормативної вимоги завчасно надавати документи, які зазначають і підтверджують країну кінцевого використання відповідних товарів військового призначення, так як було відображено в попередньо узгоджених переліках.

В той час, після видання Президентом України Указу № 691/2014 від 27 серпня 2014 року поставки товарів військового призначення та подвійного використання на територію Російської Федерації здійснювались підприємствами України, однак в менших об'ємах і на особливих умовах (для подальшої їх поставки в треті країни). Оскільки спрощена процедура проходження процедур експортного контролю згідно з Міжурядовою Угодою не дозволяла достовірно перевірити, що кінцеве військове використання товарів військового призначення буде здійснюватись не Міністерством оборони Російської Федерації і третіми країнами, в кінці грудня 2014 року державні органи України припинили роботу над погодженням переліків, і постачання товарів військового призначення на територію Російської Федерації здійснювалось виключно на підставі разових дозволів, які видавались Державною службою експортного контролю України.

У зв'язку із загостренням ситуації на Сході України та погіршенням дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією, влада України дійшла до висновку, що політика Російської Федерації по відношенню до України не відповідає тим принципам, на яких ґрунтується Міжурядова Угода, та як наслідок, 25 серпня 2015 року Кабінет Міністрів України виніс Постанову № 632, якою припинив дію Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації "Про виробничу і науково-технічну кооперацію підприємств оборонної галузі промисловості" вчиненої 18 листопада 1993 року у м. Москві і тим самим нормативно закріпив практику, що експорт товарів військового призначення на територію Російської Федерації може здійснюватись виключно згідно загального режиму експортного контролю тільки для кінцевого використання третіми країнами.

Одночасно з цим, на виконання вимог Указів Президента України від 27.08.2014 № 691 "Про рішення Ради національної безпеки та оборони України "Про заходи щодо удосконалення державної військово-технічної політики" та від 29.09.2014 № 744 "Про рішення Ради національної безпеки та оброни України "Про невідкладні заходи щодо захисту України та зміцнення її обороноздатності" Міністерство економічного розвитку і торгівлі України листом від 19.12.2014 №2732-10/44136-07 повідомило суб'єктів господарювання (в тому числі й відповідача), які беруть участь у формуванні переліків виробничої та науково-технічної кооперації з Російською Федерацію про зупинення роботи над формуванням переліків з виробничої та науково-технічної кооперації на 2015 рік та погодження їх з Міністерством промисловості та торгівлі Російської Федерації.

Також, в підпункті 7 пункту 1 Рішення Ради національної безпеки та оборони України зазначено доручення Кабінету Міністрів України - ужити заходів щодо припинення: експорту до Російської Федерації товарів військового призначення та подвійного використання з метою їх військового кінцевого використання Російською Федерацією, за винятком космічної техніки, яка застосовується для досліджень та використання космосу в мирних цілях у рамках міжнародних космічних проектів;".

Про зміну вимог до документів для експортного контролю про, що вже вказувалось вище, відповідач повідомляв листами Закрите акціонерне товариство "Вымпел СПК".

Проте, на повідомлення відповідача щодо надання необхідних документів для проходження процедур експортного контролю та на прохання надати їх в терміновому порядку, зокрема, до кінця 2014 Закритим акціонерним товариством "Вымпел СПК" надано не було.

Відтак, як вже вказувалось вище, у зв'язку з ненаданням належних документів, Державна служба експортного контролю України відмовила у наданні разового дозволу на експорт в Російську Федерацію товарів, які мали б бути поставлені Закритому акціонерному товариству "Вымпел СПК" на виконання договору від 31.10.2013 № 2013-10-01.

А отже, суд вказує про те, Закрите акціонерне товариство "Вымпел СПК" не вжило належних та своєчасних зусиль для того щоб отримати і надати відповідачу документи, які необхідні для проходження процедури експортного контролю.

Таким чином, як зазначає відповідач та з чим погоджується суд, обов'язку відповідача визначеного п. 3.2. договору передував і кореспондував обов'язок Закритого акціонерного товариства "Вымпел СПК" (на виконання п. 12.4. договору) надати відповідачу всі необхідні документи для отримання ним дозволу Державної служби експортного контролю України, за таких підстав, у разі ненадання Закритим акціонерним товариством "Вымпел СПК" всіх необхідних документів для отримання дозволу, відповідач звільняється від обов'язку повернення коштів отриманих на виконання договору та поставки товару до моменту усунення всіх недоліків, які виникли з вини Закритого акціонерного товариства "Вымпел СПК".

Відтак, як погоджено сторонами, зокрема, п. 1.2. договору № 2013-10-01 та встановлено судом, поставка товару здійснюється у відповідності до Міжурядової Угоди між Україною та Російською Федерацією "Про виробничу і науково-технічну кооперацію підприємств оборонної галузі промисловості" від 18.11.1993.

Відповідно до Сертифіката кінцевого користувача наданого Закритим акціонерним товариством "Вымпел СПК" копія якого міститься в матеріалах справи, останнім укладений договір з відповідачем з метою виконання своїх зобов'язань перед підприємствами оборонного комплексу Російської Федерації, а саме: Відкрите акціонерне товариство "Компания "Сухой", Відкрите акціонерне товариство "Рособоронэкспорт" (разом надалі - "кінцеві користувачі").

Зважаючи на приписи Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" та вчаровуючи Постанову Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII, дії Російської Федерації розцінено і визнано збройною агресією та окупацією, що грубо порушує принципи міжнародної безпеки та положення:

Гаазької конвенції 1907 року;

IV Женевської конвенції 1949 року;

Меморандуму про гарантії безпеки у зв'язку з приєднанням України до Договору про не розповсюдження ядерної зброї 1994 року;

Договору про дружбу, співробітництво та партнерство між Україною та Російською Федерацією 1997 року.

Так, рішеннями Ради національної безпеки та оборони України з огляду на військову агресію Російської Федерації, було припинено будь-яке військово-технічне співробітництво, а також співробітництво в воєнній сфері та сфері безпеки з Російською Федерацією. Кабінетом Міністрів України припинено дію Угоди про виробничу і науково-технічну кооперацію підприємств оборонної галузі промисловості, яка дозволяла здійснювати поставку військової продукції на основі контрактів, що укладаються господарюючими суб'єктами сторін.

Таким чином, Законом України "Про санкції" від 14 серпня 2014 року № 1644-VII передбачено можливість застосування спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів по відношенню до іноземної держави та іноземної юридичної особи, дії яких створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності.

Видами секторальних та персональних санкцій у відповідності до статті 4 зазначеного закону є:

обмеження торгівельних операцій (пункт 2);

запобіганню виведення капіталів за межі України (пункт 4);

зупинення виконання економічних та фінансових зобов'язань (пункт 5);

припинення видачі дозволів, ліцензій на вивезення з України валютних цінностей (пункт 14);

припинення дії торговельних угод, спільних проектів та промислових програм у певних сферах, зокрема у сферах безпеки та оборони (пункт 18).

27 серпня 2014 року Указом Президента України № 691/2014 введено в дію Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 27 серпня 2014 року "Про заходи щодо удосконалення державної військово-технічної політики" пунктом 7 якого припинено експорт до Російської Федерації товарів військового призначення та подвійного використання з метою їх військової о кінцевою використання Російською Федерацією.

Згідно з Указом Президента України 17 жовтня 2016 року № 467/2016 введено в дію Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 16 вересня 2016 року "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", яким проти Відкритого акціонерного товариства "Рособоронэкспорт" впроваджено санкції. Підстава для застосування санкцій - дії іноземної юридичної особи, які створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності та/або призводять до окупації території України.

Проти Відкритого акціонерного товариства "Рособоронэкспорт" введено наступні санкції:

блокування активів - тимчасове обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним їй майном;

зупинення виконання економічних та фінансових зобов'язань;

інші санкції, що відповідають принципам їх застосування, встановленим Законом (заборона на встановлення ділових контактів, зупинення фінансових операцій).

Відкрите акціонерне товариство "Компания "Сухой" входить до складу Публічного акціонерного товариства "Об'єднана авіабудівельна корпорація". Відповідно до Указу Президента України 17 жовтня 2016 року № 467/2016 введено в дію Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 16 вересня 2016 року "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" проти Публічного акціонерного товариства "Об'єднана авіабудівельна корпорація" безпосередньо, а отже, й проти Відкритого акціонерного товариства "Компания "Сухой" (як підприємства, яке включено до складу корпорації) в тому числі запроваджено санкції. Підстава для застосування санкцій - дії іноземної юридичної особи, які створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності та/або призводять до окупації території України.

Проти Відкритого акціонерного товариства "Компания "Сухой" введено наступні санкції:

1) блокування активів - тимчасове обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним їй майном;

2) обмеження торговельних операцій;

3) обмеження, часткове чи повне припинення транзиту ресурсів, польотів та перевезень територією України.

Оскільки, кінцевими користувачами товару є компанії, які підпадають під санкції, то здійснення економічних та фінансових відносин протирічить санкційній політиці України та встановленим обмеженням - запобігання виведенню капіталів за межі України, а саме, пункт 4 ст. 4 Законом України "Про санкції".

В силу вимог Закону України "Про санкції" та обмежувальних заходів (санкцій) введених рішеннями Ради національної безпеки та оборони України, які затверджені Указами Президента України зобов'язання підсанкційних підприємств Відкритого акціонерного товариства "Компания "Сухой" за Контрактом № 70 від 01.11.2013 року та Відкритого акціонерного товариства "Рособоронэкспорт" за Генеральним Контрактом - Договір комісії № Р/0772-13119907 від 07.08.2013 року є призупиненими.

Як вбачається із поданих позивачем 05.12.2017 пояснень до позовної заяви, для додаткового обґрунтування заявлених вимог, позивач також зазначає про норми міжнародного права і принципи комерційних відносин та існуючу судову практику у подібних справах.

Так, позивач зазначає, що до договорів купівлі-продажу товарів між сторонами, комерційні підприємства яких перебувають у різних державах, крім інших актів, застосовуються положення Конвенції Організації Об'єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11 квітня 1980 року, що визначено ст. 1 вказаної

Конвенції та Принципи міжнародних комерційних договорів.

Також, позивач зазначає, що п. 3.7 договору поставки визначено, що відвантаження товару проводиться за результатами попередніх періодичних випробувань. Пунктом 4.2. договору поставки визначено, що разом із товаром продавець направляє покупцеві супровідний лист, на підтвердження приймання товару службою якості продавця і ВП МО України.

Однак, за переконанням позивача, продавцем жодних доказів про випробування обладнання та підтвердження його якості уповноваженими установами покупцеві надано не було.

Відтак, як стверджує позивач, вказане свідчить про те, що продавець не проводив дій по підготовці товару для його передачі продавцеві у визначений договором поставки строк, що в результатів призвело до порушення умов щодо строку поставки обладнання.

Крім того, позивач зазначає, про що поміж іншого, також вказувалось у позовній заяві, що відповідач в порушення п. 9.2. договору, не повідомляв у 5-ти денний строк про існування перешкод для поставки обладнання (у сертифікаті зазначено, що дія форс-мажору розпочалася 27.08.2014, а повідомлення датоване 06.08.2015), а фактично повідомив через рік про існування форс-мажорних обставин, що є порушенням 5-ти денного строку, встановленого договором, та порушенням розумних строків.

Пунктом 9.3 договору визначено, що у випадку, якщо внаслідок обставин форс-мажору прострочення складе більше 3 місяці, сторона в праві відмовитися від виконання всього договору чи його частини, так позивач зазначає, що підстави, які існували при укладенні договору поставки, через тривале неотримання обладнання від відповідача, перестали існувати.

Також, позивач вказує про те, що у разі якщо продавець з яких-небудь причин не зможе провести відвантаження товару протягом 180-ти днів від дати оплати товару, продавець здійснює повернення валютних коштів в повному об'ємі, рівному вартості не поставленого товару.

У поясненнях до позовної заяви, поданих позивачем 19.12.2017, вказується про те, що відповідач не виконує обов'язок із повернення коштів, отриманих в якості авансового внеску за договором поставки, чим за переконанням позивача порушує умови договору та Цивільного кодексу України.

У своїх поясненнях позивач також вказує про те, що надання будь-яких додаткових документів покупцем, крім Сертифіката кінцевого користувача, договором № 2013-10-01 від 31.10.2013 не передбачалось, умовами договору як зазначає позивач не передбачено звільнення продавця від обов'язку повернути отриманий авансовий платіж у зв'язку із необхідністю отримання додаткових документів від покупця.

Однак, суд вказує про те, що дані твердження позивача спростовуються наступним.

Як вбачається із поданих відповідачем 19.12.2017 додаткових письмових пояснень, так згідно Преамбули принципів УНІДРУА, вони підлягають застосуванню у випадку, якщо сторони погодилися, що їх договір буде регулюватися цими Принципами, в той час, як договір № 2013-10-01 від 31.10.2013 не місить жодних умов та сторони не погоджували про застосування даних принципів будь-коли під час виконання даного договору. Будь-яких погоджень між сторонами, що договір буде регулюватись "загальними принципами права", міжнародним комерційним правом або ж аналогічними положеннями, його змістом також не передбачено.

Разом з тим, ч. 1 ст. 79 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11 квітня 1980 року (далі - Конвенція) сторона не несе відповідальності за невиконання будь-якого із своїх зобов'язань, якщо доведе, що воно було викликане перешкодою поза її контролем і що від неї нерозумно було очікувати прийняття до уваги цієї перешкоди під час укладення договору або уникнення чи подолання цієї перешкоди чи її наслідків.

Приписами ч. 3 ст. 79 Конвенції звільнення від відповідальності, передбачене цією статтею, залишається лише на той період, протягом якого існує дана перешкода.

Ніщо в цій статті не перешкоджає жодній із сторін здійснювати будь-які інші права, крім вимоги відшкодування збитків на підставі цієї Конвенції (ч. 5 ст. 79 Конвенції).

Згідно з ч. 4 ст. 79 Конвенції сторона, яка не виконує свого зобов'язання, повинна повідомити іншу сторону про перешкоду і про її вплив на її здатність здійснити виконання. Якщо це повідомлення не отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як про цю перешкоду стало чи повинно було стати відомо не виконуючій свого зобов'язання стороні, ця остання сторона несе відповідальність за збитки, які є результатом того, що таке повідомлення не було отримане.

Сторона не може посилатися на невиконання зобов'язання іншою стороною тією мірою, якою це невиконання викликане діями чи недоліками першої сторони (ст. 80 Конвенції).

Як вказувалось вище, та було встановлено судом, відповідач тричі повідомляв Закрите акціонерне товариство "Вымпел СПК" про зміну вимог до документів для проходження процедури експортного контролю та необхідності виконання товариством всіх істотних умов договору (в тому числі і про обов'язок товариства надати всі необхідні документи відповідачу).

Так, згідно з ч. 1 і 2 статті 9 Конвенції сторони зв'язані будь-яким звичаєм, щодо якого вони домовились, та практикою, яку вони встановили у своїх відносинах. За відсутності інших домовленостей вважається, що сторони мали на увазі застосування до їх договору чи до його укладення звичаю, про який вони знали чи мали знати і який в міжнародній торгівлі широко відомий і постійно додержується сторонами в договорах такого роду й відповідній галузі торгівлі.

Помилковими є також посилання позивача, щодо того, що відповідач не проводив дій для підготовки товару для його передачі покупцеві, а саме, не проводив періодичні випробування та прийняття його службою якості продавця та ВП МО України.

Оскільки, з наявних в матеріалах справи доказах, зокрема, листа відповідача від 24.02.2014 за № 30ф вбачається, що Державна акціонерна холдингова компанія "Артем" повідомляла про виготовлення виробів та наголошувала на можливості поставки товарів після 100% оплати товару у відповідності до п. 3.2. договору, додатково листом від 13.05.2014 за № 74-0675 відповідач повторно повідомляв про готовність товару до поставки за умови виконання Закритим акціонерним товариством "Вымпел СПК" всіх необхідних процедур для безперешкодного перетинання товаром кордону з Російською Федерацією.

Відповідач вказує про те, що проведення випробування виробів ним здійснюється власними силами та за власні обігові кошти підприємства одночасно з відвантаженням виробів покупцю та прийняттям службою якості відповідача та ВП МО України, а оскільки відвантаження виробів покупцю не відбулося внаслідок не отримання з вини товариства, відповідачем дозволу Державної служби експортного контролю України на експорт товарів військового призначення до Російської Федерації, випробування виробів та прийняття їх службами якості Державної акціонерної холдингової компанія "Артем" та ВП МО України було економічно недоцільним.

Відтак, листи Державної акціонерної холдингової компанії "Артем" про які судом вказувалось вище, свідчать про вжиття відповідачем всіх залежних від нього заходів для можливості поставки виробів покупцю та спростовують твердження позивача щодо не проведення дій по підготовці товару для його передачі продавцю.

Крім того, до поданого відповідачем 16.01.2018 клопотання до якого було додано додаткові письмові пояснення, вбачається, що відповідач наголошує, що він не відмовляється від поставки товару покупцю.

Згідно із ч. 1 ст. 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту (ч. 2 ст. 538 ЦК України). У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі (ч. З ст. 538 ЦК України).

Одночасно сторонами в п. 3.1. договору погоджено, що поставка товару відбувається на умовах СРТ м. Москва, Російська Федерація у відповідності з Міжнародними правилами тлумачення комерційних термінів "INKOTERMS " в редакції 2010 року (далі - правила ІНКОТЕРМС 2010).

Відповідно до вказаних правил, термін СРТ "фрахт/перевезення оплачені до" передбачає, що продавець здійснює поставку товару названому їм перевізнику.

Згідно з п. А2. "Ліцензії, дозволи, контроль безпеки та інші формальності" правил ІНКОТЕРМС 2010 продавець зобов'язаний, за власний рахунок та на свій ризик, отримати експортну ліцензію або інше офіційне дозвіл і виконати всі митні формальності, необхідні для вивезення товару і його транспортування через будь-яку країну до поставки товару.

Відповідно до п. Б2. "Ліцензії, дозволи, контроль безпеки та інші формальності" правил ІНКОТЕРМС 2010 покупець зобов'язаний отримати за власний рахунок та на свій ризик, імпортну ліцензію або інший офіційний дозвіл і виконати всі митні формальності, необхідні для ввезення товару і його транспортування через будь-яку країну.

Закритим акціонерним товариством "Вымпел СПК" не здійснено передбачених частиною 3 ст. 538 ЦК України, п. 12.4. договору та п. Б2. "Ліцензії, дозволи, контроль безпеки та інші формальності" правил ІНКОТЕРМС 2010 дій щодо виконання свого обов'язку по договору, а саме надання оригіналу документа, оформленого уповноваженим органом Російської Федерації (Федеральною службою по військово-технічному співробітництву Російської Федерації), який містить гарантії відносно кінцевого використання товарів в інтересах третіх країн (з визначенням таких країн, найменування, позначень в кількості товарів та інформації, у складі якої кінцевої продукції вони будуть передані споживачу третьої країни), в якому підтверджується, що кінцева продукція містить українські товари і імпортуються з Російської Федерації виключно для потреб країни-кінцевого користувача, а також оригінал документа, оформлений російським суб'єктом-кінцевим користувачем, який містить гарантії, що товари будуть передані конкретній країні і призначені виключно для використання такою країною, а також гарантії, що товари не призначені для військового використання Російською Федерацією і будуть використовуватись тільки в цілях, які зазначені в даному документі.

При цьому Закрите акціонерне товариство "Вымпел СПК" гарантувало (п. 12.6. договору), що товар не буде переданий другому суб'єкту господарської діяльності на території Російської Федерації або реекспортований без дозволу Державної експертного контролю України.

А відтак, з урахуванням частини 3 статті 538, частини 2 статті 613 Цивільного кодексу України, частини 3 статті 79 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11 квітня 1980 року та п. 12.6. договору, зобов'язання за договором № 2013-10-01 від 31.10.2013 року є призупиненими на період протягом якого існує перешкода поставки товару відповідачем, а тому вимога позивача є передчасною.

Що стосується набуття права вимоги Товариством з обмеженою відповідальністю "Солюшен Финанс" то суд вважає за доцільне вказати наступне.

Так, дійсно, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачем до позову додані докази перебування Закритого акціонерного товариством "Вымпел СПК" в процедурі банкрутства, докази проведення торгів в рамках процедури банкрутства боржника та визнання переможцем аукціону за лотом № 1, посвідчену копію договору уступки права вимоги № 01/08/17 від 09.08.2017, також одночасно з поданими поясненнями до позовної заяви 19.12.2017 позивачем було подано посвідчені копії актів прийому-передачі документів до договору уступки права вимоги № 01/08/17 від 09.08.2017 № 1 від 18.08.2017, № 2 від 24.08.2017 і оголошення № 2008064 від 14.08.2017 про укладення договору купівлі-продажу по лоту № 1, також із запереченнями відповідачем 22.01.2018 були надані копії платіжних доручень № 78 від 02.08.2017 та № 81 від 11.08.2018 про перерахування коштів за отримання права вимоги до Державної акціонерної холдингової компанії "Артем".

Крім того, суд також погоджується з твердженням позивача, що було викладене у поясненнях до позовної заяви, поданих 16.01.2018, що предметом позову є вимога про стягнення із відповідача передплати, а відтак посилання відповідача на те що поставка виробів 471-1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Солюшен Финанс" не можлива через відсутність у позивача прав на здійснення торгівлі зброєю та боєприпасами і повноважень на право здійснення експорту, імпорту товарів військового призначення не стосуються предмета та підстав позовної заяви.

Також, суд зазначає про те, що в п. 12.3 договору № 2013-10-01 від 31.10.2013 визначено, що жодна із сторін договору не може передавати права і обов'язки, що випливають з Договору або пов'язані з ним, третім особам.

Судом встановлено, що Закрите акціонерне товариство "Вымпел СПК" було повідомлено про наявність юридично значного факту: "Торгово-промисловою палатою України виданий сертифікат № 4756 від 24 липня 2015 року про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) у вигляді заборони експорту (виконання зобов'язань в натурі) за договором № 2013-10-01 укладеного 31.10.2013 року між відповідачем та Закритим акціонерним товариством "Вымпел СПК", що підтверджується наявним в матеріалах справи копією листа від 24.05.2015 за вих. № 74-0422.

Додатково листом від 12.08.2015 № 17 Закрите акціонерне товариство "Вымпел СПК" визнало факт наявності існування форс-мажорних обставин у межах виконання договору № 2013-10-01 від 31.10.2013 та проінформувало відповідача про неможливість отримання відповідного Сертифікату в Торгово-промисловій палаті Російської Федерації, що також підтверджується наявним в матеріалах справи копією листа.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Стаття 610 Цивільного кодексу України вказує, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку (ч. 1 ст. 613 Цивільного кодексу України).

Приписами ч. 2 ст. 613 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Так, ч. 4 ст. 612 Цивільного кодексу України вказує, що прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Приписи ст. 614 Цивільного кодексу України, передбачають, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Згідно із ч. 2 та ч. З ст. 32 Закону України "Про міжнародне приватне право" у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв'язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

Приписами ст. 33 Закону України "Про міжнародне приватне право" дійсність правочину, його тлумачення та правові наслідки недійсності правочину визначаються правом, що застосовується до змісту правочину.

Крім того, суд також зазначає, що саме по собі розірвання договору (в т.ч. припинення його дії у зв'язку із закінченням строку на який його було укладено) не може бути підставою для застосування вищевказаної норми ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки за загальним правилом, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 4 ст. 653 Цивільного кодексу України).

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, оскільки виконання економічних та фінансових зобов'язань за договором призупинено на підставі Рішення Ради національної безпеки та оборони України від 16 вересня 2016 року "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", а також зважаючи на те, що відповідач не відмовляється від виконання зобов'язань передбачених договором щодо поставки товару, більше того, вказує про виготовлення авіаційних керованих ракет класу повітря-повітря середньої дальності типу "470" (Р-27) до літаків типу МИГ, СУ у кількості 2 шт. (виріб - 471-1) та готовність їх поставлення після зняття санкцій, крім того, відповідач з метою належного виконання умов договору, та як варіант вирішення питання поставки виробів споживачу третьої країни звернувся із пропозицією до Закритого акціонерного товариства "Вымпел СПК" щодо укладення договору безпосередньо з Міністерством оборони Соціалістичної Республіки В'єтнам в межах виконання Контракту № 70 від 01.11.2013 та поставку виробів 417-1 безпосередньо у В'єтнам, однак вказана пропозиція не була взята до уваги, а також зважаючи на те, що Державною акціонерною холдинговою компанії "Артем" доведено що нею вжито всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання, та з огляду на встановлені обставини та наведені норми, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Солюшен Финанс".

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Солюшен Финанс" про стягнення 340 640, 00 доларів США, що еквівалентно 9 112 558, 40 грн. відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 01.03.2018

Суддя Д.О. Баранов