ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.03.2018

Справа № 910/23368/17

Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М. розглянувши без повідомлення сторін у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго", м. Івано-Франківськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Армастек", м. Київ

про стягнення 106 657,38 грн., -

Обставини справи:

Державне міське підприємство "Івано-Франківськтеплокомуненерго" (позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Армастек" (відповідач) суми передоплати вартості товару за Договором поставки № АР073/17-210 від 17.07.2017р. в розмірі 106 657,38 грн., з урахуванням фінансових санкцій, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх обов’язків за договором.

Згідно з п. 1 ч. 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються що малозначні справи.

Частиною 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.12.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

При цьому, вказаною ухвалою суду, зокрема, відповідачу було запропоновано у строк до п’ятнадцяти днів з дня її вручення подати відзив на позовну заяву, надіслати позивачу копію відзиву та доданих до нього документів, докази чого надати суду.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд даної справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, 02.01.2018р. ухвала суду про відкриття провадження у справі від 29.12.2017р. була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 03057, м. Київ, вул. В.Гетьмана, буд. 1.

17.01.2018р. до суду повернулось поштове повідомлення про вручення 16.01.2018р. поштового відправлення відповідачеві (ухвали суду від 29.12.2017р.).

Відтак, в силу положення пункту 3 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення є днем вручення ухвали суду про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2018р. на підставі ч. 11 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України залишено позовну заяву без руху, встановлено позивачеві строк та спосіб на усунення недоліків позовної заяви, а саме у строк - 5 (п’ять) днів з дня вручення цієї ухвали надати докази направлення відповідачеві копії позовної заяви та всіх доданих до неї документів на адресу місцезнаходження відповідача (03057, м. Київ, вул. В.Гетьмана, буд. 1) в порядку, визначеному ст. 172 ГПК України.

20.02.2018р. до суду від позивача надійшло клопотання, до якого долучено опис вкладення у цінний лист та фіскальний чек від 16.02.2018р., які свідчать про належне виконання позивачем вимог ст. 172 ГПК України.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Приймаючи до уваги, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи та у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, відзиву на позовну заяву не подав до суду, справа підлягає розгляду за наявними у ній матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, –

ВСТАНОВИВ:

17.07.2017р. між позивачем (покупець) та відповідачем (продавець) укладено Договір поставки № АР073/17-210 (надалі – Договір), відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов'язувався у 2017 році поставити покупцю товари, зазначені в пункті 1.2 Договору, а покупець - прийняти і оплатити такі товари.

Згідно п. 1.2. Договору найменування (номенклатура, асортимент) товару: код СРV 021:2015-44160000-9 магістралі, трубопроводи, труби, обсадні труби, тюбінги та супутні вироби - Труби сталеві - наведені у Додатку № 1 до цього Договору (Технічна специфікація), який є невід’ємною частиною цього Договору.

В розділах 3 – 4 Договору сторони погодили ціну договору та порядок здійснення оплати товару.

В Додатку № 1 до Договору (Технічна специфікація) сторони погодили найменування товару, загальну кількість товару, ціну, загальну суму товару.

В Додатковій угоді до Договору без номеру та дати (як зазначає позивач та не спростовано відповідачем угоду укладено 24.09.2017р.) сторони дійшли згоди припинити дію Договору поставки № АР073/17-210 від 17.07.2017р.

В п. 2. Додаткової угоди відповідач зобов’язувався до 05.10.2017 року повернути позивачеві сплачені кошти в сумі 115 453,70 грн., на яку не був поставлений товар: код СРV 021:2015-44160000-9 магістралі, трубопроводи, труби, обсадні труби, тюбінги та супутні вироби - Труби сталеві.

Як зазначає позивач, відповідачем повернуто суму грошових коштів на яку не був поставлений товар за договором в розмірі 11 700,00 грн.

У зв’язку з неналежним виконанням умов Додаткової угоди, позивач звернувся до відповідача з претензією № 128П-2/17 від 09.10.2017р. на суму 103 753,70 грн., на яку відповідачем у листі вих. № 2710/1 від 27.10.2017р. була надана відповідь про те, що дійсно існує така заборгованість та у зв’язку зі складною економічною ситуацією просив позивача погасити її у строк до 31.12.2017р.

У зв’язку з тим, що відповідач повністю не перерахував позивачеві суму грошових коштів, на яку не був поставлений товар, останній був змушений звернутись до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Укладений сторонами договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов'язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

У відповідності до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно із частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджується, що у зв’язку з різницею між внесеною позивачем передоплатою товару (390 000,00 грн.) та вартістю поставленого відповідачем товару (274 546,30 грн.), між сторонами укладено додаткову угоду, відповідно до п. 2 якої відповідач зобов’язувався у строк до 05.10.2017р. (тобто до 04.10.2017р. включно) перерахувати позивачеві суми надмірно внесеної передоплати товару в розмірі 115 453,70 грн., при цьому, фактично відповідачем перераховано 11 700,00 грн.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів на підтвердження перерахування відповідачем суми коштів за додатковою угодою до договору у повному обсязі, в тому числі станом на час розгляду справи в суді, до матеріалів справи не надано.

Факт наявності заборгованості відповідача за договором на суму 103 753,70 грн. визнано відповідачем у листі вих. № 2710/1 від 27.10.2017р.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

З урахуванням викладеного, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 103 753,70 грн. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 2 178,83 грн. інфляційних втрат та 724,85 грн. 3 % річних.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо стягнення з відповідача фінансових санкцій на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, суд відзначає, що перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3 % річних, судом встановлено, що розрахована позивачем сума інфляційних втрат не перевищує розрахованої судом суми таких нарахувань, а тому підлягає до стягнення з відповідача у заявленому позивачем розмірі, натомість при розрахунку 3 % річних, судом встановлено, що позивачем допущено помилку у визначенні моменту прострочення виконання зобов’язання, оскільки як встановлено вище, відповідач зобов’язувався відповідач зобов’язувався перерахувати позивачеві кошти у строк до 05.10.2017р. (тобто до 04.10.2017р. включно), натомість розрахунок здійснено з 26.09.2017р., а тому за розрахунком суду за період з 05.10.2017р. по 19.12.2017р. (кінцева дата розрахунку позивача) обґрунтованою та такою, що підлягає до стягнення з відповідача є сума 3 % річних в розмірі 648,11 грн.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог щодо стягнення суми основного боргу та нарахованих фінансових санкцій (2 178,83 грн. інфляційних втрат та 648,11 грн. 3 % річних.) за прострочення оплати таких послуг, водночас позивачем не доведено суду наявності обставин щодо стягнення з відповідача 3 % річних понад вказану вище суму.

Враховуючи все вищенаведене, суд дійшов висновку, що заявлені в справі №910/23368/17 позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 103 753,70 грн. суми основного боргу, 2 178,83 грн. інфляційних втрат та 648,11 грн. 3 % річних. В задоволенні решти вимог належить відмовити за їх необґрунтованістю.

Судовій збір в розмірі 1 598,85 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 237-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, –

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Армастек" (ідентифікаційний код 39524007, адреса: 03057, м. Київ, вул. В.Гетьмана, буд. 1) на користь Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго" (ідентифікаційний код 03346058, адреса: 76007, м. Івано-Франківськ, вул. Б.Хмельницького, буд. 59А) 103 753,70 грн. (сто три тисячі сімсот п’ятдесят три гривні 70 коп.) суми основного боргу, 2 178,83 грн. (дві тисячі сто сімдесят вісім гривень 83 коп.) інфляційних втрат, 648,11 грн. (шістсот сорок вісім гривень 11 коп.) 3 % річних та 1 598,85 грн. (одну тисячу п’ятсот дев’яносто вісім гривень 85 коп.) судового збору.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя                                                    С.М. Морозов