РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2018Справа № 910/21897/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Головатюка Л.Д., за участі секретаря судового засідання Рєпкіної Ю.Є., розглянув справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Центру медичної реабілітації та санітарного лікування «Пуща-Водиця»

про стягнення 961,13 грн

Представники сторін:

від позивача: Бернацька О.В. за довіреністю;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - позивач) до Центру медичної реабілітації та санітарного лікування «Пуща-Водиця» (далі - відповідач) про стягнення 961,13 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.12.2017 було порушено провадження у справі № 910/21897/17, розгляд справи призначено на 11.01.2018.

15.12.2017 набрав чинності Закон України від 03.10.2017 "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Пунктом 9 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017, чинної з 15.12.2017, передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судове засідання 11.01.2018 представник позивача заявив клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Представник відповідача не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання.

Згідно приписів ч.1 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Пунктом 1 частини 5 ст. 12 ГПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зважаючи на те, що у даній справі № 910/21897/17 ціна спору не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та справа не є складною з огляду на наявні в ній матеріали, суд пришов до висновку, що розгляд даної справи має здійснюватись у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

22.01.2018 представником відповідача через відділ діловодства господарського суду міста Києва був поданий відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти позовних вимог в повному обсязі та просить суд здійснювати розгляд справи без його участі.

У судовому засіданні 25.01.2018 суд ухвалив відкласти розгляд справи та зобов'язати позивача подати відповідь на відзив до 10.02.2018.

У судовому засіданні 13.02.2018 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представників сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

12.03.2013 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - позивач) та Центром медичної реабілітації та санаторного лікування «Пуща-Водиця» (далі - відповідач) було укладено Договір про закупівлю природного газу № 13/3541-ТЕ-41 (далі - Договір ) з подальшими змінами, внесеними додатковою угодою №1, відповідно до умов якого позивач зобов'язується поставити відповідачу імпортований природний газ у період з 01.01.2013 по 31.12.2013 в обсязі до 103 тис. куб.м., а відповідач зобов'язується прийняти і своєчасно оплатити природний газ.

Відповідно до п. 11.1 Договору він набирає чинності з дня його підписання та скріплення підписів уповноважених представників сторін печатками, та розповсюджує свою дію на відносини сторін, що склались з 01 січня 2013 року і діє в частині поставки газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

В подальшому між сторонами були укладені 5 Додаткових угод до Договору, якими було визначено обсяг транспортування природного газу газорозподільними мережами за місяцями.

Позивач зазначає суду про те, що на виконання умов Договору передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 134 847, 60 грн, проте відповідач свої зобов'язання за Договором в частині оплати за надані позивачем послуги виконував неналежним чином, а саме шляхом несвоєчасної оплати за переданий газ та не виконав зобов'язання у строк визначений Договором, чим порушив вимоги п. 6.1 Договору, що підтверджується дванадцятьма актами приймання-передачі природного газу, внаслідок чого позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 799,08 грн, 3% річних в розмірі 162,13 грн.

Відповідач проти позову заперечує та зазначає у своєму відзиві наступне:

- відповідачем здійснено всі оплати за Договором і здійснювалися одразу ж після погодження з позивачем розміру поставленого газу;

- кожна із зазначених у розрахунку цифр повинна підтверджуватися належним чином оформленим первинним бухгалтерським документом, але жодних первинних документів, які б підтверджували несвоєчасне здійснення відповідачем оплат за Договором позивач не надав;

- акт приймання-передачі природного газу є підставою для остаточних розрахунків між сторонами, тому лише підписанням Акту приймання-передачі природного газу сторони Договору підтверджують розмір природного газу і лише підтверджений розмір є підставою для здійснення відповідачем оплат;

- був факт підписання актів після визначеного в п.6.1 Договору 14-го числа наступного місяця, що підтверджується Актом за листопад 2013, який датований 24.01.2014

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина перша статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов'язковим до виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Згідно з п. 4.1 Договору остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 1.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року N 14 (далі - Постанова) грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Згідно з п. 1.2 Постанови правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Згідно з п. 1.3 Постанови з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до п. 1.10 Постанови за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Згідно з п. 4.1 Постанови сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Крім того, суд звертає увагу на те, що за змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України у справах № 6-126цс14 від 11.03.2015 та № 6-352цс16 від 06.04.2016.

Позивач в якості доказів наявності у відповідача заборгованості за спожиті за Договором послуги надав суду копії Актів наданих послуг з транспортування газу за спірний період, підписані обома сторонами Договору та скріплені печатками підприємств позивача та відповідача, з яких вбачається, що відповідач прийняв переданий позивачем газ, а відповідно у відповідача виникли зобов'язання по оплаті за Договором.

Підписані відповідачем Акти наданих послуг з транспортування газу за спірний період є доказом факту прийняття відповідачем послуг, наданих позивачем, а тому відповідач був зобов'язаний їх оплатити у відповідності до умов Договору, а саме п. 4.1.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем не надано суду жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу на спростування доводів позивача щодо неналежного та несвоєчасного виконання умов Договору в частині оплати за спожитий природний газ.

Таким чином, враховуючи наявний факт порушення відповідачем грошового зобов'язання, а саме, несвоєчасно здійснена оплата природного газу за Договором, та положення Цивільного кодексу України, вимоги про стягнення з відповідача 3% річних є обґрунтованими.

Перевіривши розрахунок 3% річних, здійснений позивачем, судом було встановлено достовірність та правильність визначення періодів нарахування 3% річних, з урахуванням умов Договору та здійснених відповідачем оплат.

Таким чином, стягненню з Центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Пуща-Водиця» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» підлягають 3% річних в розмірі 162,05 грн.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Як вбачається з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 7.3 Договору відповідач зобов'язується сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Перевіривши розрахунок штрафних санкцій, 3 % річних та інфляційних ЦМР та СЛ «Пуща-Водиця» за Договором, станом на дату остаточного розрахунку, за яким підтверджується нарахування пені в розмірі 799,08 грн за період у 2013 році.

Стягненню підлягає з Центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Пуща-Водиця» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» пені в розмірі 799,08 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та пені в загальному розмірі 961,13 грн підлягають задоволенню.

Враховуючи вкладене та керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Центру медичної реабілітації та санітарного лікування «Пуща-Водиця» (04075, м. Київ, вул. Квітки-Цісак, будинок 60; ідентифікаційний код: 07770190) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, місто Київ, вул. Б. Хмельницького, будинок 6; ідентифікаційний код: 20077720) 3% річних в розмірі 162 (сто шістдесят дві) грн 05 коп., пеню у сумі 799 (сімсот дев'яносто дев'ять) грн 08 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн 00 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 22.02.2018.

Суддя Л.Д. Головатюк