РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.02.2018Справа № 910/22093/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. при секретарі судового засідання Кимлик Ю.В., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

за позовом Київської міської ради

до Фізичної особи-підприємця Гарькавого Андрія Борисовича

про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки

У засіданні приймали участь представники сторін:

від позивача Шадура А.М., довіреність № 225-КМГ-4428 від 19.12.017

від відповідача ОСОБА_3, довіреність № 59 від 09.01.2018

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Київської міської ради до Фізичної особи-підприємця Гарькавого Андрія Борисовича про зобов'язання останнього звільнити самовільно зайняту земельну ділянку орієнтовною площею 0,2388 га на АДРЕСА_1 у Дарницькому районі м. Києва та повернути Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан, шляхом звільнення від будівель та споруд.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Київської міської ради від 26.02.2010 № 45/3483 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для продажу на земельних торгах (аукціонах) суб'єкту підприємницької діяльності для будівництва та експлуатації автомийки та комплексу з наданням послуг для автомобілів на вул. Автотранспортній (біля будинку № 6) у Дарницькому районі. На підставі цього 08.02.2013 вищевказану земельну ділянку було зареєстровано в державному земельному кадастрі та присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1 Право власності на земельну ділянку, що розташована на АДРЕСА_1 у Дарницькому районі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за Київською міською радою. Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі направлення на перевірку (обстеження) здійснено обстеження земельної ділянки на вул. Автотранспортній (біля будинку № 6) у Дарницькому районі міста Києва (код ділянки 90:234:0701), за результатами якого складено акт обстеження від 10.10.2017 № 17-1588-02. Обстеженням встановлено, що частина земельної ділянки, орієнтовною площею 0,1650 га, частково огороджена та охороняється. На частині земельної ділянки розміщені будівлі та тимчасові споруди для охорони та господарських потреб. Рішень Київська міська рада за поданням Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо передачі зазначеної земельної ділянки у власність або користування не приймала. Будівлі СТО (літ. К і Л) перебувають у приватній власності Гарькавого Андрія Борисовича на підставі Свідоцтва про право власності від 18.06.2014 НОМЕР_2 (копія додається). На підставі рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2010 у справі № 35/521 за Гарькавим А.Б. було визнано право власності на нерухоме майно, а саме майновий комплекс загальною площею 3584,50 кв. м., за адресою АДРЕСА_3. Однак, у зв'язку з тим, що Київська міська рада як розпорядник земель комунальної власності не була стороною по справі № 35/521, яким визнано право власності на нерухоме майно за Гарькавим А.Б., що розміщене на земельній ділянці, не знала та не могла знати про його реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Враховуючи викладене позивачем на підставі ст.ст. 152, 212 Земельного кодексу України пред'явлено вимогу про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 порушено провадження у справі № 910/22093/17 та призначено справу до розгляду на 06.01.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/22093/17 від 13.12.2017 виправлено помилку в ухвалі від 11.12.2017 зазначивши, що розгляд справи призначено на 16.01.2018.

15.12.2017 набрав чинності Закон України від 03.10.2017 № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Пунктом 9 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147VІІІ, чинної з 15.12.2017, передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/22093/17 від 20.12.2017, у зв'язку з набранням 15.12.2017 чинності Господарського процесуального кодексу України в новій редакції, справу № 910/22093/17 відповідно до ст. 247 цього Кодексу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження в судовому засіданні 16.01.2018.

В підготовчому засіданні 16.01.2018 відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 23.01.2018.

Позивачем 17.01.2018 до відділу діловодства суду подано клопотання про долучення до матеріалів справи акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 17-0108-02 від 01.02.2017 та копію вказівки № 17-0089-02 від 01.12.2017.

Відповідач у поданому 22.01.2018 до відділу діловодства суду відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на наступне. На підставі договору купівлі-продажу від 02.05.2005, укладеного між Фондом приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва та відповідачем, останнім отримано у власність цілісний майновий комплекс загальною площе 294,6 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2. Даний майновий комплекс на момент отримання у власність знаходився на земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_3. Починаючи з дня набуття у власність виробничої бази відповідачем за власні кошти протягом 2007-2008 добудував об'єкти нерухомого майна, внаслідок чого їх площа збільшилась до 3584,5 кв. м. Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.11.2010 у справі № 35/521 за відповідачем визнано право власності на нерухоме майно вказаної площі. Відповідач підтверджує, що частина нежитлового прощення, яке входить до складу цілісного майнового комплексу відповідача знаходиться на спірній земельній ділянці (кадастровий номер НОМЕР_4). При цьому зазначає, що при розроблені проекту землеустрою відповідно до рішення Київської міської ради № 316/3407 від 16.03.2006 «Про затвердження земельних ділянок призначених для продажу на земельних торгах (аукціонах та конкурсах) під забудову» (щодо продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1) не здійснювалось погодження з суміжними землекористувачами, в тому числі з відповідачем, а тому межі земельної ділянки під кадастровим номером НОМЕР_4 частково накрались на межі земельної ділянки під кадастровим номером НОМЕР_3, якою користувався відповідач, внаслідок чого змінились межі земельної ділянки відповідача. Внаслідок такого накладенні на земельній ділянці під номером :90:234:0701опинилися будівлі відповідача, що і було зафіксовано в акті обстеження земельної ділянки № 17-1588-02 від 10.10.2017. Відповідач вважає, що самовільне зайняття земельної ділянки відповідачем не відбувалось та позовні вимоги є необґрунтованими. Зазначає, що у відповідності до ст. 120 Земельного кодексу України відповідач має право на земельну ділянку, що знаходиться під його приміщенням. Проте всупереч бажанню та наявністю правових підстав відповідача не має змоги реалізувати своє право на купівлю або оренду земельної ділянки. Незважаючи на рішення Київської міської ради від 26.02.2010 № 45/3483 «Про продаж земельної ділянки на земельних торгах (аукціонах) для будівництва та експлуатації автомийки та комплексу з надання послуг для автомобілів на вулиці Автотранспортній (біля будинку № 6) у Дарницькому районі м. Києва», фактично не вчиняється жодних дій щодо такої реалізації. Дата проведення торгів досі не призначена. Відповідач неодноразово звертався до органів місцевого самоврядування з метою отримання можливості передачі земельної ділянки в оренду та отримано відповідь, що частина земельної ділянки про яку йде мова знаходиться на балансі КП ШЕУ Дарницького району м. Києва та використовується як проїзд між вул. Червоноармійською та вул. Автотранспортною. Вважає, що поданий акт обстеження земельної ділянки не є належним доказом самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки, а відтак не може свідчити про порушення вимог земельного законодавства, оскільки в ньому не говориться про те, що на земельній ділянці знаходиться саме будівлі СТО (літ. К і Л), що є частиною майнового комплексу (загальною площею 3584,5 кв. м.), який належить відповідачу. Вважає, що Департамент земельних ресурсів не має повноважень у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі та компетентним органом даному випадку є Держсільгоспінспекція України. У випадку виявлення порушень земельного законодавства мав бути складений акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства, а не акт обстеження земельної ділянки, у якому мають міститись пояснення фізичної, юридичної особи з приводу виявлених порушень. З огляду на викладене просить в позові відмовити у повному обсязі.

В підготовчому засіданні 23.01.2018 відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 01.02.2018.

Позивач у відповіді на відзив, що подана до відділу діловодства суду 30.01.2018, зазначає наступне. Будівлі відповідача, які він набув згідно договору-купівлі-продажу від 02.06.2005 загальною площею 189,9 кв. м. розміщені на земельній ділянці з обліковим кодом 90:234:0068, яка не є предметом даного спору, але межує з земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_4, яка самовільно займається відповідачем. Відповідачем були створені об'єкти нерухомого майна, в тому числі ті, які на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1 Вважає посилання відповідача на накладення земельних ділянок не відповідають дійсності, оскільки по-перше, земельна ділянка за адресою вул. Червоноармійська, 10 взагалі не має кадастрового номеру, так як не зареєстрована в Державному земельному кадастрі, а тому має лише обліковий код 90:234:0068, по-друге, відповідно до матеріалів супутникової зйомки від 2007 та 2009 років вбачається, що вищевказані земельні ділянки є такими, що межують одна з одною, а не накладаються одна на одну (докази додаються), а також даними матеріалами підтверджується те, що на момент розроблення проекту землеустрою дана земельна ділянка не була забудована. Зазначає, що в межах повноважень, визначених рішенням Київської міської ради № 16/890 від 25.09.2003, головним спеціалістом відділу землеустрою та моніторингу земель Дарницького району управління землеустрою та моніторингу земель Департаменту земельних ресурсів було здійснено перевірку та складено акт перевірки земельної ділянки від 01.12.2017 № 17-0108-02. В ході перевірки було встановлено, що частина земельної ділянки орієнтовною площею 0,16 га огороджена, на ділянці розміщені будівлі та споруди, які знаходяться в приватній власності Гарькавого А.Б. Департаментом земельних ресурсів було видано вказівку № 17-0089-02 від 01.12.2017 з вимогою усунути порушення земельного законодавства у десятиденний термін. Однак, вимог вказівки відповідачем не були виконані. З приводу неможливості відповідачем реалізувати право на купівлю земельної ділянки зазначає, що у зв'язку з тим, що відповідачем на момент розроблення проекту землеустрою та підготовки земельної ділянки для її продажу на земельних торгах було здійснено будівництво та реєстрація права власності на нерухоме майно без відома Київської міської ради, як власника земельної ділянки, Київська міська рада не може вчинити визначених законодавством дій для продажу даної земельної ділянки.

В судовому засіданні 01.02.2018 судом з'ясовані питання, зазначені у ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з чим постановлено ухвалу, не виходячи до нарадчої кімнати, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 06.02.2018.

Позивач в судовому засіданні 06.02.2018 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 06.02.2018 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні 01.02.2018 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 15.02.2018.

В судовому засіданні 15.02.2018, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача і відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 187 Земельного кодексу України контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

Закон України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначає правові, економічні та соціальні основи організації здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і спрямований на забезпечення раціонального використання і відтворення природних ресурсів та охорону довкілля.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є: забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України; забезпечення реалізації державної політики у сфері охорони та раціонального використання земель; запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення; забезпечення додержання власниками землі та землекористувачами стандартів і нормативів у сфері охорони та використання земель, запобігання забрудненню земель та зниженню родючості ґрунтів, погіршенню стану рослинного і тваринного світу, водних та інших природних ресурсів.

Відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про здійснення державного контролю за використанням та охороною земель» державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель і моніторинг ґрунтів здійснюються шляхом: проведення перевірок; розгляду звернень юридичних і фізичних осіб; участі у прийнятті в експлуатацію меліоративних систем і рекультивованих земель, захисних лісонасаджень, протиерозійних гідротехнічних споруд та інших об'єктів, які споруджуються з метою підвищення родючості ґрунтів та забезпечення охорони земель; розгляду документації із землеустрою, пов'язаної з використанням та охороною земель; проведення моніторингу ґрунтів та агрохімічної паспортизації земель сільськогосподарського призначення.

Згідно з Положенням про Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент), що затверджений рішенням Київської міської ради № 182/382 від 19.12.2002 (далі - Положення) Департамент є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та згідно з законодавством забезпечує виконання повноважень Київської міської ради та виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у сфері земельних відносин, є підзвітним та підконтрольним Київській міській раді та виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації), безпосередньо підпорядковується Київському міському голові, а з питань управління землями державної власності, розпорядження якими здійснює виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) - виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації).

Відповідно до п. 2.2. Положення основним завданням Департаменту є здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель відповідно до повноважень, делегованих Київською міською радою, а також координація здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель у межах функцій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Рішенням Київської міської ради № 16/890 від 25.09.2003 затверджено Порядок здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Києві (далі - Порядок).

Згідно з п. 3.1 Порядку Головне управління (нині Департамент) при здійсненні самоврядного контролю за використанням і охороною земель у місті Києві відповідно до покладених на нього завдань проводить обстеження земельних ділянок щодо їх використання землекористувачами та складає відповідні акти обстеження земельних ділянок для розгляду Київською міською радою питань про поновлення договорів оренди земельних ділянок.

10.10.2017 Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації складено акт обстеження земельної ділянки № 17-1588-02 з якого вбачається, що за результатами перевірки встановлено: 03.12.2014 здійснено обстеження земельної ділянки на АДРЕСА_1 у Дарницькому районі міста Києва (акт обстеження від 03.03.2014 № 1582/02). Під час обстеження 03.12.2014 було встановлено, що на частині земельної ділянки, орієнтовано площею 0,074 га знаходиться проїзна частина вул. Автотранспортної. Інша частина земельної ділянки, площею 0,165 га частково огороджена та охороняється. На частині земельної ділянки розміщено будівлі та тимчасові споруди для охорони та господарських потреб. Будівлі СТО (літ. К і Л) знаходяться в приватній власності Гарькавого Андрія Борисовича на підставі свідоцтва про право власності від 18.04.2014 НОМЕР_2. Станом на теперішній час встановлено, що згідно бази даних міського земельного кадастру земельна ділянка площею 2387,69 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 у Дарницькому районі м. Києва (№ ділянки 90:234:0701) обліковується як аукціон. щодо вказаної земельної ділянки прийнято рішення Київською міською радою № 45/3483 «Про продаж земельної ділянки на земельних торгах (аукціонах) для будівництва та експлуатації автомийки та комплексу з надання послуг для автомобілів на АДРЕСА_1 у Дарницькому районі м. Києва» (зі змінами згідно рішення № 278/9335 від 18.04.2013). Документи, що посвідчують право власності (користування) земельною ділянкою площею 2387,69 кв. м. не зареєстровані. Обстеженням встановлені, що частина вказаної земельної ділянки огороджена на ділянці розміщені будівлі та споруди. У вказаних діях вбачаються ознаки порушення дотримання вимог земельного законодавства, а саме самовільне зайняття земельної ділянки (ст. 211 Земельного кодексу України).

Відповідно до п. 3.2 Порядку Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) (нині Департамент) має право складати акти перевірок дотримання вимог земельного законодавства та подавати в установленому порядку матеріали про результати перевірок до відповідних органів для притягнення винних осіб до відповідальності, а також подавати зібрані документи до Київської міської ради.

01.12.2017 Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 17-01078-02 від 01.12.2017, з якого вбачається, що за результатами перевірки встановлено: щодо земельної ділянки на АДРЕСА_1 у Дарницькому районі м. Києва площею 2.387,69 кв. м. прийнято рішення Київською міською радою № 45/3483 «Про продаж земельної ділянки на земельних торгах (аукціонах) для будівництва та експлуатації автомийки та комплексу з надання послуг для автомобілів на АДРЕСА_1 у Дарницькому районі м. Києва» (зі змінами згідно рішення № 278/9335 від 18.04.2013). Частина вказаної земельної ділянки орієнтовано площею 0,16 га огороджена на ділянці розміщені будівлі та споруди, які знаходяться в приватній власності Гарькавого Андрія Борисовича. Реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 33487337, адреса: АДРЕСА_2, підстава виникнення права власності рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2010. Свідоцтво про право власності від 18.06.2014 НОМЕР_2. Рішень Київська міська рада за поданням Департаменту земельних ресурсів щодо передачі зазначеної земельної ділянки у власність (користування) Гарькавому Андрію Борисовичу не приймала, документи, що посвідчують право власності (користування) земельною ділянкою не зареєстровані. Отже виявлено порушення щодо самовільного зайняття земельної ділянки орієнтованою площею 0,16 га (ст. 211 Земельного кодексу України).

Спір у справі виник з причин того, що позивач вважає спірну земельну ділянку самовільно зайнятою, яка підлягає звільненню, а відповідач проти цього заперечує.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

02.06.2005 між Фізичною особою - підприємцем Гарькавим Андрієм Борисовичем (покупець) та Фондом приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва (продавець) укладено договір купівлі-продажу.

Відповідно до п. 1.1 договору купівлі-продажу продавець передає, а покупець приймає у власність будівлі виробничої бази - столярний цех (літера А) площею 13,4 кв. м., будівля РККП (літера Б) площею 91,4 кв. м., бокси (літера В) площею 189,8 кв. м., загальною площею 294,6 кв. м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

12.12.2005 згідно реєстраційного посвідчення № 024634 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна зареєстровано за Фізичною особою - підприємцем Гарькавим Андрієм Борисовичем право власності на будівлі виробничої бази (літери А, Б, В) загальною площею 294,6 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 про що здійснено запис в реєстрову книгу № 116п-102 за реєстровим № 7303п.

Протягом 2007-2008 років Фізичною особою - підприємцем Гарькавим Андрієм Борисовичем за власні кошти та з власних матеріалів добудовано об'єкти нерухомого майна, що набули загальну площу 3584,5 кв. м.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.11.2010 у справі № 35/521, яке набрало законної сили, за Фізичною особою - підприємцем Гарькавим Андрієм Борисовичем визнано право власності на нерухоме майно, а саме майновий комплекс загальною площею 3584,50 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 та складається з: будівля РККП (літера Б) площею 91,4 кв. м.; бокси (літера В) площею 189,8 кв. м.; споруда 1-й поверх бокси, 2-й поверх офіси (літера Г), площею 163,1 кв. м.; споруда пилорами (літера Д) площею 521,1 кв. м.; споруда складу (літера Е) площею 749,4 кв. м.; споруда складу (літера Є) площею 451,1 кв. м.; споруда складу (літера Ж) площею 325,7 кв. м.; споруда складу (літера З) площею 464,5 кв. м.; споруда складу (літера И) площею 182,0 кв. м.; споруда авторемонтної майстерні (літера К) площею 96,3 кв. м., станція технічного обслуговування (літера Л) площею 350,1 кв. м.

Згідно ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 "Про незалежність судової влади" від 13.06.2007 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини» № 01-8/1427 від 18.11.2003).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії», п. 61).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

Згідно положень ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

21.04.2011 на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2010 Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» право власності на майновий комплекс загальною площею 3584,5 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано за Гарькавим Андрієм Борисовичем про що здійснено запис № 7303п в книзі 116п-102.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 103962212 від 16.11.2017 вбачається, що майновий комплекс загальною площею 3584,5 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 знаходиться на земельній ділянці, що має кадастровий номер НОМЕР_3.

Разом з цим, відповідач у відзиві підтвердив, що на спірній земельній ділянці з кадастровий номером НОМЕР_4 знаходиться частина нежитлового приміщення, яке входить до цілісного майнового комплексу, що належить відповідачу.

Статтею 75 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Згідно зі ст. 377 Цивільного кодексу України (в редакції чинній станом на 21.04.2011) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

За змістом ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції чинній станом на 21.04.2011) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Зазначеними нормами закріплено загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Конституцією України та ст. 321 Цивільного кодексу України гарантується непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 386 Цивільного кодексу України закріплені засади захисту права власності, а саме те, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини ст. 1 Першого протоколу до конвенції містить три чітких норми:

перша, викладена в першому реченні п. 1, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном;

друга, що міститься в другому реченні п. 1, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення;

третя, викладена в п. 2, визнає право держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Ці норми не є окремими, вони пов'язані між собою. Друга та третя стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном. Отже, їх слід тлумачити у світлі загального принципу, викладеного в першій нормі (рішення у справах «Ян та інші проти Німеччини» та Холдинг «Совтрансавто» проти України»).

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Європейський суд з прав людини нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст. 1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення у справі «Прессос компанія Навьера А.О та інші проти Бельгії»).

Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, Європейський суд з прав людини виходить із того, що держава має широку свободу розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети певного закону. Суд обов'язково визначає, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом особи на «мирне володіння майном» у розумінні першого речення ст. 1 Першого протоколу (рішення у справі «Звольський та Звольська проти Республіки Чехія»).

Баланс інтересів власників майна в даному випадку порушується безпідставним втручанням позивача в мирне володіння відповідачем його власністю, яка використовується у підприємницькій діяльності. Обмеження права власності може бути виправданим за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тільки тоді, коли воно здійснюється в суспільних або загальних інтересах.

При цьому, позивачем жодним чином не доведено наявність суспільного інтересу у позбавлені відповідача права власності на належне йому нерухоме майно та відповідно звільнення земельної ділянки, що розташована під будівлями. Слід зазначити, що позивачем належними засобами доказування не підтверджено розмір самовільно зайнятої відповідачем земельної ділянки, яка підлягає звільненню.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги Київської міської ради є необґрунтованими, а отже такими, що задоволенню не підлягають повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 26.02.2018.

СуддяВ.В.Сівакова