Суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 910/9195/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Львова Б.Ю. і Сухового В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Балацької О.А.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України",

представник позивача - Лисенко В.О. (довіреність від 11.12.2017 № 14-197),

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю "Володар",

представник відповідача - не з'явився,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю "Тутковський інтегровані рішення",

представник третьої особи - Федоренко О.В. (довіреність від 06.02.2018 б/н),

розглянув касаційну скаргу публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України",

на рішення господарського суду міста Києва від 25.09.2017 (головуючий суддя Мудрий С.М.)

та постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 (головуючий Зубець Л.П., судді: Алданова С.О. і Мартюк А.І.)

за позовом публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Позивач),

до товариства з обмеженою відповідальністю "Володар" (далі - Відповідач),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "Тутковський інтегровані рішення" (далі - Третя особа),

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Відповідача про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 16.06.2015 (далі - Договір), укладеного Відповідачем та товариством з обмеженою відповідальністю "Надра інтегровані рішення" (правонаступником якого є Третя особа).

Позовна заява (з урахуванням заяви про зміну підстав позову) мотивована тим, що Договір не відповідає вимогам статей 16, 84, 203, 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки Відповідач є фіктивним підприємством, і сторони оспорюваного договору не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.07.2017 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Третю особу.

Рішенням господарського суду міста Києва від 25.09.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення судів попередніх інстанцій обґрунтовані тим, що Позивачем не доведено наявність обставин, з якими законодавство пов'язує недійсність правочину.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Позивач звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що:

- Договір передбачав безоплатне відступлення права вимоги, а такі дії Відповідача суперечать загальним принципам підприємницької діяльності та меті товариства, яка, в першу чергу, полягає в отриманні прибутку від здійснення господарської діяльності;

- судами попередніх інстанцій не надано правової оцінки обставинам справи та наданим доказам щодо фіктивності Відповідача;

- Договір не відповідає положенням статті 203 ЦК України, оскільки він не направлений на настання реальних наслідків.

Третя особа подала відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Від Відповідача відзив на касаційну скаргу не надходив.

Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 26.02.2018 № 386 у зв'язку з перебуванням судді Селіваненка В.П. на лікарняному, призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 910/9195/17, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакової І.В. (головуючий), Львова Б.Ю. і Сухового В.Г.

Перевіривши правильність застосування судами норм процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та третьої особи, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Приймаючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції встановив, що 03.05.2012 Позивачем як замовником та Відповідачем як виконавцем було укладено договір про закупівлю послуг № 40-02 (далі - Договір закупівлі).

За умовами Договору закупівлі виконавець зобов'язується у 2012 році надати замовнику послуги, зазначені в пункті 1.2 договору, а замовник прийняти і оплатити послуги на умовах, передбачених цим договором. Найменування послуг: консультативні послуги в наукових і технічних галузях, суміжних з будівництвом; проведення першочергових геологорозвідувальних робіт на нафту і газ (детальні багатокомпонентні 2D сейсморозвідувальні дослідження на Краснопопівському підземному сховищу газу). Послуги мають бути у кількості, необхідній для виконання цього договору. Детальний перелік та обсяг послуг зазначені у Геологічному завданні на надання послуг - Додаток №1 (далі - Геологічне завдання) та Календарному плані на надання послуг - Додаток №2 (далі - Календарний план). Обсяги закупівлі можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків.

Згідно з пунктом 3.1 Договору закупівлі ціна цього договору становить 34 979 010,00 грн., крім того, ПДВ 6 995 802,00 грн., всього 41 974 812,00 грн.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 Договору закупівлі після укладення цього договору замовник може перерахувати на рахунок виконавця авансовий платіж у розмірі 70% від суми, зазначеної у пункті 3.1 договору, що становить 24 485 307,00 грн., крім того, ПДВ 4 897 061,40 грн., всього 29 382 368,40 грн. Далі розрахунки за послуги проводяться шляхом поетапної оплати замовником наданих послуг, після отримання замовником рахунку на оплату, якісно підготовленої відповідно до вимог Геологічного завдання, та Календарного плану звітної документації, та після підписання замовником акта здачі-приймання наданих послуг по кожному виконаному етапу. При цьому із суми, яка повинна бути сплачена, вираховується питома частка авансового платежу. Розрахунки проводяться протягом 5-ти банківських днів від дати підписання замовником без зауважень до наданих послуг акта здачі-приймання наданих послуг та отримання документів, передбачених цим пунктом.

Пунктом 6.1 Договору закупівлі передбачено, що замовник зобов'язаний, зокрема: своєчасно та в повному обсязі сплачувати за надані послуги; приймати надані послуги згідно з актом здачі-приймання наданих послуг (якщо результати наданих послуг відповідають умовам договору); протягом 30-ти календарних днів з дня отримання звітної документації, визначеної Геологічним завданням та Календарним планом, акта здачі-приймання наданих послуг за виконаний етап надати виконавцю підписаний вищезазначений акт або мотивовану відмову від прийняття послуг.

На виконання умов Договору закупівлі Відповідач надав, а Позивач прийняв послуги на загальну суму 41 974 812,00 грн., про що сторонами було складено відповідні зведені акти здачі-приймання наданих послуг.

16.06.2015 Відповідачем як первісним кредитором та товариством з обмеженою відповідальністю "Надра Інтегровані рішення", правонаступником якого є Третя особа, як новим кредитором було укладено Договір.

За умовами Договору первісний кредитор передає свої права (відступає права вимоги), а новий кредитор набуває усі права первісного кредитора по Договору закупівлі. Правами для цілей договору розуміються усі існуючі права вимоги кредитора до боржника (Позивача), у обсязі та на умовах, що існують на момент відступлення, у тому числі права вимоги грошових та інших зобов'язань по основному договору. Відступлення права вимоги заборгованості за Договором закупівлі до боржника (Позивача) новому кредитору здійснюється без компенсації первісному кредитору вартості такої заборгованості. Цей договір є договором відступлення (переуступки) права вимоги та не є договором купівлі-продажу права вимоги.

Відповідно до пункту 3.4 Договору відступлення права вимоги первісним кредитором та набуття новим кредитором права вимоги набувають чинності у момент укладення цього договору, за умови його належного підписання обома сторонами та скріплення печатками сторін.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що новий кредитор приймає зобов'язання письмово повідомити боржника про заміну кредитора у зобов'язанні (набуття права вимоги) по Договору закупівлі.

Причиною виникнення спору в даній справі стало питання наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним Договору.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України та статтями 207, 208 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Відповідно до частини першої статті 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з статтею 215 ЦК України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто в силу припису зазначеної статті правомірність правочину презюмується, і обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Предметом розгляду у даній справі є вимоги Позивача про визнання недійсним Договору у зв'язку з його фіктивністю.

При цьому судами встановлено, що відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Статтями 512, 514 та 516 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто відступлення права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов'язанні, не впливає на зміст самого зобов'язання, заміна сторони у зобов'язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника. При цьому наведеними нормами цивільного законодавства не встановлено вимог щодо оплатності відступлення права вимоги; відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого первісний кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити.

Водночас судами встановлено, що відповідно до пункту 3.4 Договору Третя особа як новий кредитор набула права вимоги оплати послуг за Договором закупівлі з моменту укладення Договору.

При цьому згідно з пунктом 2.1 Договору відступлення права вимоги заборгованості за основним договором до позивача, як боржника, новому кредитору здійснюється без компенсації первісному кредитору вартості такої заборгованості.

Таким чином, суди дійшли висновку, що Договір є виконаним, оскільки на його виконання Відповідач передав Третій особі майно - права вимоги до Позивача, які виникли з Договору закупівлі. Тобто Позивачем не доведено, що сторони спірного Договору не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення, а тому не доведено й фіктивність Договору.

Що ж до посилань Позивача на вироки Комінтернівського районного суду м. Харкова, то такі посилання були відхилені судами, оскільки останні не містять обставин щодо вчиненого Відповідачем та Третьою особою Договору, а тому не мають преюдиційного характеру для господарського суду у розумінні статті 35 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017).

З приводу ухвали Печерського районного суду від 06.04.2017 у справі № 757/19329/17-к, про яку зазначав Позивач, судами встановлено, що вказана ухвала постановлялась за наслідками розгляду клопотання про призначення документальної позапланової виїзної перевірки вимог податкового законодавства, і в ній міститься лише виклад визначених прокурором мотивів клопотання про проведення слідчої дії, а не встановлені судом обставини.

Також судами попередніх інстанцій були відхилені доводи Позивача щодо кримінальних проваджень №0002240 та №0000135 стосовно фіктивного підприємництва Відповідача та замаху на заволодіння грошовими коштами, оскільки згідно зі статтею 214 Кримінального процесуального кодексу України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов'язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

Тобто внесення відомостей щодо можливого вчинення правопорушення не може вважатися належним доказом доведеності факту вчинення правопорушення.

Відповідно до статті 551 ГК України ознаки фіктивності, що дають підстави для звернення до суду про припинення юридичної особи або припинення діяльності фізичною особою - підприємцем, в тому числі визнання реєстраційних документів недійсними: зареєстровано (перереєстровано) на недійсні (втрачені, загублені) та підроблені документи; не зареєстровано у державних органах, якщо обов'язок реєстрації передбачено законодавством; зареєстровано (перереєстровано) у органах державної реєстрації фізичними особами з подальшою передачею (оформленням) у володіння чи управління підставним (неіснуючим), померлим, безвісті зниклим особам або таким особам, що не мали наміру провадити фінансово-господарську діяльність або реалізовувати повноваження; зареєстровано (перереєстровано) та проваджено фінансово-господарську діяльність без відома та згоди його засновників та призначених у законному порядку керівників.

Фіктивним підприємництвом є створення або придбання суб'єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона (стаття 205 Кримінального кодексу України).

При цьому судами попередніх інстанцій встановлено, що ознаки фіктивного підприємництва виникають лише у разі доведеності в порядку кримінального провадження ознак цієї фіктивності. Водночас у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які свідчили б про фіктивність Відповідача.

З таких підстав суди дійшли висновку про те, що Позивачем не доведено наявність обставин, з якими законодавство пов'язує недійсність правочину, у зв'язку з чим відсутні підстави й для задоволення позову.

Посилання Позивача в касаційній скарзі на те, що Договір передбачав безоплатне відступлення права вимоги, а такі дії Відповідача суперечать загальним принципам підприємницької діяльності та меті товариства, яка, в першу чергу, полягає в отриманні прибутку від здійснення господарської діяльності, не приймаються Касаційним господарським судом, оскільки, як встановлено судами попередніх інстанцій, нормами цивільного законодавства, а саме статтями 512, 514 та 516 ЦК України, не встановлено вимог щодо платності відступлення права вимоги. Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого первісний кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити.

Доводи скаржника про те, що Договір не відповідає положенням статті 203 ЦК України, оскільки він не направлений на настання реальних наслідків, так само не приймаються Касаційним господарським судом, тому що судами встановлено, що Договір є виконаним, адже на його виконання Відповідач передав Третій особі майно - права вимоги до Позивача, які виникли з Договору закупівлі.

Що ж до посилань Позивача в касаційній скарзі на те, що судами попередніх інстанцій не надано правової оцінки обставинам справи та наданим доказам щодо фіктивності Відповідача, то такі відхиляються Касаційним господарським судом, оскільки спростовуються викладеними доводами судів попередніх інстанцій.

Також Касаційним господарським судом зазначає, що судом першої інстанції було помилково залучено до участі у справі товариство з обмеженою відповідальністю "Тутковський інтегровані рішення" не в якості відповідача, а в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, однак вказані обставини не призвели до прийняття незаконних судових рішень.

Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки судами було прийнято рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що надає підстави залишити їх без змін.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше прийняті у даній справі суді рішення, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 та рішення господарського суду міста Києва від 25.09.2017 у справі № 910/9195/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов

Суддя В. Суховий