ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

01.03.2018 Справа № 917/1852/16

м. Полтава

За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат" від 16.02.2018 року (вх. № 1823 від 19.02.2018 року) про відстрочку виконання рішення по справі № 917/1852/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілксервіс", АДРЕСА_1, Києво - Святошинський р-н., Київська область, 08132

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат", вул. Героїв Майдану,82, оф.24, м. Гадяч, Полтавська область, 37300

про стягнення 1886925,49 грн.

Суддя Пушко І.І.

Представники:

від заявника (відповідача): ОСОБА_1, дов. від 12.01.2017 року

від стягувача (позивача): відсутні

Суть заяви: Розглядається заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат" про відстрочку виконання рішення по справі № 917/1852/16.

Представник боржника підтримав заяву та просить суд відстрочити виконання рішення суду на 12 місяців, посилаючись на скрутне економічне та фінансове становище.

Представник стягувача в судове засідання не зявився, проти задоволення заяви заперечує за мотивами відзиву на заяву про відстрочення від 01.03.2018 року (вх. № 2289 від 01.03.2018 року) посилаючись на те, що з моменту прийняття рішення в справі № 917/1852/16 відповідач не проводив жодних оплат на користь ТОВ «Мілксервіс» в рахунок погашення заборгованості, що підлягає до стягнення за рішенням суду, при цьому боржник втретє звертається із заявою про відстрочку виконання рішення суду в справі № 917/1852/16, що, на думку стягувача, є порушенням балансу прав і його законних інтересів.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 02.02.2017 року у справі №917/1852/16 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілксервіс" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат" грошових коштів задоволено. Вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілксервіс" заборгованість в сумі 1886925,49 грн. з них: основного боргу - 1604049,86грн., пеню - 159124,05грн., 3% річних - 20918,56грн., індекс інфляції - 102833,02грн. та 28 303,90 грн. судового збору.

Рішення не оскаржувалося та набрало законної сили. На виконання цього рішення господарським судом Полтавської області видано наказ від 24.02.2017 року № 917/1852/16.

Відповідач 13.02.2017 року та 16.06.2017 року звертався до господарського суду Полтавської області із заявами про відстрочку виконання рішення в справі № 917/1852/16. Ухвалами від 24.02.2017 року та від 04.07.2017 року господарським судом Полтавської області відмовлено в їх задоволенні.

Ухвала господарського суду від 04.07.2017 року про відмову в задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення в справі № 917/1852/16 була предметом апеляційного оскарження.

Ухвалою від 08.08.2017 року Харківський апеляційний господарський суд апеляційну скаргу відповідача залишив без задоволення, ухвалу господарського суду Полтавської області від 04.07.2018 року в справі № 917/1852/16 залишив без змін.

При вирішенні заяви про відстрочку суд приймає до уваги наступне.

Згідно зі ст. 1 Конституції України, Україна є правовою державою, обов'язковість виконання судових рішень є обов'язковою гарантією, дотримання якої є визначальним для утвердження авторитету України.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання. Згідно з мотивувальною частиною рішення Конституційного Суду України від 30.06.2009 року №16-рп/2009, виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Пункт 3 статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Статтею 160 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню або відстрочити чи розстрочити або змінити спосіб чи порядок його виконання в порядку, встановленому статтями 328, 331 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 331 ГПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує, між іншим, ступінь вини відповідача у виникненні спору.

Розглянувши матеріали поданої заяви та додані до неї документи, заслухавши пояснення представника заявника, суд дійшов висновку, що заява задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

В заяві боржник посилається на важкий фінансовий стан, на втрату ринків збуту, на загрозу банкрутства з огляду на відсутність джерел власних коштів та залучення для фінансування діяльності значних коштів з джерел зовнішнього фінансування (кредитів банку та короткострокової кредиторської заборгованості); на отримання безвідсоткової фінансової допомоги та внесення додаткових внесків до статутного капіталу від учасників товариства; на наявність укладених вигідних зовнішньоекономічних контрактів, погодження графіків нових поставок з своїми контрагентами, відновлення роботи за раніше укладеними угодами, пошуком нових ринків збуту продукції.

Доводи щодо закриття ринку Російської Федерації фактично дублюють доводи, які раніше висувалися в заявах № 10/02 від 10.02.2017 року (вх. № 2045 від 13.02.2017 року) та № 0902 від 15.06.2017 року (вх. № 7697 від 16.06.2017 року ), та які були відхилені в ухвалах від 24.02.2017 року та від 04.07.2017 року як безпідставні.

Звіт про фінансові результати за 9 місяців 2017 року, на який боржник посилається в підтвердження перебування в скрутному економічному та фінансовому становищі, не відображає його реальний фінансовий стан на момент подання заяви від 16.02.2018 року та на момент її розгляду судом.

Укладений між боржником та Сільськогосподарським приватним підприємством «РВД-Агро» договір про надання безвідсоткової фінансової допомоги від 06.11.2017 року з метою відновлення виробничої діяльності боржника на момент подання заяви не виконаний, фактично кошти не надійшли, що підтверджується поясненнями представника в судовому засіданні. За пунктом 2.2 цього договору визначено, що позикодавець надає безвідстокову поворотну фінансову допомогу частинами по мірі наявності у позикодавця вільних коштів, тобто відсутні підстави вважати, що відбудеться реальне надходження коштів за цим договором.

Щодо рішення учасників товариства про внесення додаткових внесків до статутного капіталу, викладеного в протоколі загальних зборів учасників ТОВ «Овруцький молочноконсервний комбінат» від 01.11.2017 року, як пояснив представник заявника, жодних коштів фактично не внесено, в той час як пройшло 5 місяців із передбачених 6 місяців для внесення коштів.

Пункт 2.1 контракту № 06/02 від 06.02.2018 року, укладеного боржником з «G.M.Group» (Грузія), п. 2.1 передбачає, що товар має бути поставлений покупцю у відповідності із затвердженою документацією на умовах FCA м. Гадяч, Полтавська область, України, після отримання 100% суми аванса (передоплати). В узгодженій та підписані обома сторонами специфікації на поставку конкретної партії товару сторони мають право домовитися про інші умови поставки такої партії товару поставки. Одночасно п. 4.2 передбачає протилежне, а саме, щоплатник проводить оплату кожної партії товару протягом 30 календарних днів з моменту отримання товару.

В додатковій угоді № 1 до цього контракту передбачена поставка з червня 2018 року з оплатою наступного місяця за місяцем поставки, тобто з серпня 2018 року.

Суд звертає увагу, що боржник при поданні попередньої заяви про відстрочку вже посилався на контракт з цим же покупцем, укладений 15.03.2017 року (т. 2, а.с. 26-32). Додаткова угода до нього (т. 2, а.с. 31-32) передбачала поставку, зокрема, в січні 2018 року на суму 283403,8 дол. США та в лютому 2018 року на суму 212552,8 дол. США.

Як пояснив представник заявника в судовому засіданні, фактично поставка по цьому контракту не відбулась. За таких обставин, заявником не доведено, що новий контракт з цим же покупцем може бути реально виконаний.

Також заявником при поданні попередньої заяви про відстрочку надавався контракт № 23/02 від 23.02.2017 року, укладений боржником із "Ceolitas" Sia (Латвія) (т. 2, а.с. 17-25). Додаткова угода передбачала поставку в січні-лютому 2018 року. Як пояснив представник заявника в судовому засіданні, поставка за цим контрактом фактично не відбулася, оскільки покупець знаходиться в стадії ліквідації.

Також в обґрунтування заяви надано договір № 02/02 від 02.02.2018 року з ПП «Транзитекспо», в особі директора ОСОБА_2. Як свідчать надані божником копії, ні договір, ні додаткова угода не підписані покупцем. Крім того, суд звертає увагу, що ОСОБА_2 є одночасно представником заявника, який підписав заяву про відстрочку виконання рішення від 16.02.2018 року, в підтвердження повноважень якого надана копія довіреності від 17.05.2016 року.

Враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що заявником не доведено те, що контракти щодо поставки власної продукції, на які він посилається в обґрунтування поданої заяви, можуть бути реально виконані, таким чином реальна можливість надходження грошових коштів за цими контрактами заявником не підтверджена.

Стосовно доводів заявника про покращення свого фінансового стану, а саме зменшення поточної кредиторської заборгованості в 2017 році, суд звертає увагу, що таке покращення саме по собі не є обставиною, яка ускладнює виконання рішення або робить його неможливим. Надане заявником техніко-економічне обґрунтування операційної діяльності зроблене з посиланням на "діючу контрактну базу", але без посилання на конкретні договори (контракти), які використовувалися при складенні цього обґрунтування, та без зазначення факторів, які б дозволили зробити висновок про наявність реальної можливості виготовити та поставити товар на виконання таких контрактів.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідачем не подано належних доказів, які б свідчили про наявність виключних обєктивних обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Інших доказів, які б свідчили про реальний фінансовий стан боржника (відомості про рахунки у банківських установах та про рух коштів по цих рахунках, про наявність або відсутність майна, яке може бути реалізовано з метою погашення боргу) до заяви не додано.

Крім того, слід зазначити, що поставка товару, вартість якого була стягнута за рішенням суду, відбулася за період з 19.01.2016 року по 09.08.2016 року, тобто відповідач не сплачує за отриманий товар більше двох років, що суттєво порушує майнові інтереси стягувача (позивача) на отримання оплати за фактично переданий відповідачу та спожитий ним товар.

При вирішенні питання про відстрочення виконання судового рішення суду належить встановлювати матеріальні інтереси обох сторін, адже невиконання судового рішення порушує та впливає, насамперед на права та інтереси позивача, за захистом яких він змушений був звернутись до суду.

За визначенням ст. 42 ГК України, підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється субєктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, тобто відсутність у боржника грошових коштів не є обставиною, яка може служити підставою для невиконання зобов'язання по оплаті.

Боржник є самостійним господарюючим субєктом, який вільний у виборі контрагентів, самостійно відповідає за своїми зобовязаннями, тому грошові зобовязання виникли внаслідок його власної господарської діяльності.

Ризик несприятливих наслідків ведення господарської діяльності відповідача, не може бути перекладений на позивача (стягувача), яким було фактично передана відповідачу власна продукція (товар).

Отже, невиконання відповідачем своїх грошових зобовязань перед позивачем негативно відображується на підприємстві позивача. А подальше ухилення відповідача від сплати заборгованості суттєво зачіпає інтереси позивача і завдає йому істотної, в тому числі й матеріальної шкоди.

Верховний Суд України у п. 10 Постанови Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження від 26 грудня 2003 року № 14 вказує, що суду у вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання потрібно мати на увазі, що їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, керуючись особливим характером обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 за № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Пункт 1 ст. 6 §1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує право на суд. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

При цьому, суд звертає увагу, що що у рішенні Європейського суду (п.37 рішення у справі Деркач та Палек проти України (заяви №№ 34297/02 та 39574/02) від 21 грудня 2004 року) наголошується, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося не виконаним на шкоду однієї зі сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року по справі Шмалько проти України (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина судового розгляду.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 року у справі Чижов проти України, зазначено, що на державі лежить позитивне зобов'язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконання рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

За ч. 3 ст. 331 ГПК України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

В зв'язку з тим, що відстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача, при її наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість її надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання розстрочки виконання судового рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв'язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежить, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом'якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України).

Беручи до уваги матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини боржника у виникненні боргу, дотримуючись балансу інтересів сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про відстрочку виконання рішення.

Керуючись статтями 234, 331 Господарського процесуального кодексу України, суддя, -

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення по справі № 917/1852/16 відмовити.

2. Ухвалу надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Повний текст ухвал складений 05.03.2018 року

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення (у разі неявки всіх учасників справи з моменту її підписання суддею (суддями) та може бути оскаржена до Харківського апеляційного господарського суду протягом 10 днів з моменту складення повного тексту ухвали (ст.ст.235,255-256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Пушко І.І.