ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2018 р.Справа № 922/3792/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Кухар Н.М.

при секретарі судового засідання Руденко О.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Варітек", м.Дніпро,
до Товариства з обмеженою відповідальністю "АМО1", м.Харків,
про стягнення 380663,75 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (ордер серія ДП № 148000048 від 02.11.2017) - в режимі відеоконференції;

відповідача - ОСОБА_2 (довіреність б/н від 06.11.2017);

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Варітек", м.Дніпро, звернулось до господарського суду з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "АМО1", м.Харків, 3% річних в розмірі 113364,27 грн. та 267299,48 грн. пені, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Договором купівлі-продажу № 291-09/16 від 15.09.2016. Позивач також просив стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 5709,96 грн. та витрати на послуги адвоката в розмірі 10000,00 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти визначеного позивачем періоду прострочення оплати обладнання - з 24.11.2016 по 06.11.2017 щодо суми 3% річних та з 31.01.2017 по 06.11.2017 щодо розміру пені, посилаючись на те, що рішенням господарського суду Харківської області від 27.11.2017 по справі № 922/3509/17 було визнано як письмово погоджений сторонами строк оплати товару за Договором купівлі-продажу № 290-09/16 від 15.09.2016 - 25.08.2017. Дане рішення набрало законної сили 12.12.2017 та оскаржено не було. З урахуванням викладеного, відповідач просить суд позов задовольнити частково: 3% річних за період з 26.08.2017 по 06.11.2017 у розмірі 25660,69 грн.; пеню за період з 10.09.2017 по 06.11.2017 у розмірі 148832,17 грн.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував на підставах, викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд встановив наступне.

15.09.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Варітек" (позивачем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АМО1" (відповідачем) було укладено Договір купівлі-продажу №. 291-09/16, згідно п. 1.1. якого позивач, як продавець, зобов'язаний поставити на адресу відповідача, як покупця, токарний верстат з ЧПК моделі "PUMA 4100В" (далі - обладнання), здійснити пусконалагоджувальні роботи, а відповідач, у свою чергу, зобов'язався прийняти поставлений товар та оплатити його.

Згідно п. 2.1. договору, вартість обладнання складає в еквіваленті 170090,00 Євро, оплата проводиться в національній валюті України (по офіційному курсу Євро к гривні, встановленому НБУ на день здійснення платежу).

Порядок розрахунків між продавцем та покупцем передбачений п. 2.2. Договору, а саме:

2.2.1. Сума в гривні еквівалентно 34018,00 Євро - попередня оплата не пізніше 19.09.2016.

2.2.2. Сума в гривні еквівалентно 85045,00 Євро - попередня оплата не пізніше 23.11.2016.

2.2.3. Сума в гривні еквівалентно 51027,00 Євро - попередня оплата не пізніше 30.01.2017 перед відвантаженням обладнання покупцю.

В порушення підпункту п. 2.2. Договору, відповідачем було здійснено попередню оплату вартості обладнання частково в сумі, еквівалентній 34018,00 Євро. Попередня оплата за умовами п. 2.2.2 та 2.2.3. Договору в сумі 136072,00 Євро відповідачем перерахована не була.

04.09.2017 позивачем на адресу відповідача була направлена претензія (вих. № 9633-1/17) з вимогою здійснити попередню оплату, яку, згідно поштового повідомлення, було вручено відповідачеві 07.09.2017. Проте претензія позивача була залишена відповідачем без відповіді.

За таких обставин, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача: суми 3% річних у розмірі 3606,84 Євро, що за офіційним курсом НБУ до української гривні станом на день подання позову становить 113364,27 грн.; суми пені у розмірі 8504,50 Євро, що за офіційним курсом НБУ до української гривні станом на момент подання позову до суду становить 267299,48 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

У відповідності зі статтею 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статтею 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

У відповідності до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами у справі виникли зобов'язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору купівлі-продажу, згідно якого та в силу ст. 655 Цивільного кодексу України, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.1 ст. 663 ЦК України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

За умовами п. 2.2. договору сторони погодили перерахування відповідачем, який є покупцем за договором попередніх оплат товару трьома платежами: сума еквівалентно гривні 34018,00 Євро - не пізніше 19.09.2016; сума в гривні еквівалентно 85045,00 Євро - не пізніше 23.11.2016; сума в гривні еквівалентно 51027,00 Євро - не пізніше 30.01.2017 перед відвантаженням обладнання покупцю.

Відповідачем на виконання умов договору перераховано лише попередню оплату в сумі еквівалентно 34018,00 Євро у якості першого платежу, що позивачем не заперечується.

Проте другий платіж - попередню оплату у розмірі еквівалентно 85045,00 Євро в строк не пізніше 23.11.2016 та другий платіж у розмірі еквівалентно 51027,00 Євро в строк не пізніше 30.01.2017 відповідачем не перераховано, що відповідачем не заперечується.

Проте, розглянувши додані до відзиву на позовну заяву документи, суд дійшов висновку, що строки проведення оплати було змінено за погодженням сторін.

Положеннями ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України, передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Як свідчать матеріали справи, між керівництвом TOB "АМО1" та "Варітек" відбулося листування щодо визначення строку оплати товару. Так, відповідно до листа TOB "АМО1" № 733/17 від 20.07.2017 та листа "Варітек" № 9480-1/17 від 25.07.2017, позивачем було підтверджено прийняття строку оплати товару - 25.08.2017.

Тобто, сторонами було письмово погоджено строк 25.08.2017 для здійснення передплат згідно п 2.2.2., п. 2.2.3. Договору в розмірі 85045,00 Євро та 51027,00 Євро.

За таких обставин, період, з якого позивач має право заявляти вимоги щодо прострочення строку оплати обладнання повинен починатися не з 24.11.2016 щодо суми, еквівалентній 85045,00 Євро та не з 31.01.2017 щодо суми, еквівалентній 51027,00 Євро, а з 26.08.2017.

Однак, позивачем не зважаючи на зміну строку здійснення відповідачем оплати, було здійснено нарахування 3% річних та неустойки за прострочення виконання грошового зобов'язання за період починаючи з 21 жовтня 2016 року.

Керуючись п. 1.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", оскільки строк виконання грошового зобов'язання між сторонами було погоджено в результаті листування та встановлено дату - 25.08.2017, то початком періоду з якого позивач має право заявляти вимоги щодо прострочення строку оплати обладнання повинен починатися з 26.08.2017, першим днем прострочення здійснення відповідачем оплати.

В силу вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, здійснивши перерахування суми 3% річних, з урахуванням початку періоду нарахування - 26.08.2017, визнав, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню за період з 26.08.2017 по 06.11.2017 та становлять суму у розмірі 25660,69 грн. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 87703,58 грн. позовні вимоги є безпідставними, тому задоволенню не підлягають.

Також, позивачем заявлена до стягнення з відповідача пені 267299,48 грн.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п. 6.1. Договору, у випадку неналежного виконання взятих по даному договору зобов'язань по строкам, винна сторона зобов'язана сплатити пеню у розмірі 0,06 % від суми погодженого, але не поставленого або не сплаченого в строк товару за кожен день прострочки, але загальна сума пені для кожної із сторін не може перевищувати 5% від суми даного договору. До сторін не застосовується неустойка за перші 2 тижні прострочки.

Таким чином, з урахуванням початку періоду прострочення з 26.08.2017, та умов п. 6.1. Договору, вірним періодом для нарахування пені для відповідача є: з 10.09.2017 по 06.11.2017.

Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Судом здійснено перерахунок пені за період з 10.09.2017 по 06.11.2017, тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме в частині 148832,17 грн. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 118467,31 грн. позовні вимоги є безпідставними, в зв'язку з чим задоволенню не підлягають.

Позивач також просить стягнути з відповідача витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 10000,00 грн.

Матеріалами, доданими позивачем до позовної заяви, а саме: Договором № 1/11/17 про надання правової допомоги від 01.11.2017, ордером від 02.11.2017, свідоцтвом на здійснення адвокатської діяльності, платіжним дорученням № 626 від 02.11.2017, підтверджується надання адвокатських послуг позивачу та оплату вказаних адвокатських послуг виконавцю.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 129 ГПК України. Згідно ч.ч. 1, 4 даної статті, судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, судові витрати у вигляді судового збору та витрат на послуги адвоката покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, ст.ст. 29, 42, 86, 91, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АМО1" (61177, м.Харків, вул.Золочівська, 1; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Варітек" (49000, м.Дніпро, вул.Барикадная, 11а, оф. 8; ) - 25660,69 грн. - 3% річних за період з 26.08.2017 по 06.11.2017 та 148832,17 грн. пені за період з 10.09.2017 по 06.11.2017; судовий збір у розмірі 2617,39 грн. та витрати на послуги адвоката у розмірі 4583,91 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позовних вимог у позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 20 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено 21.02.2018 р.

Суддя ОСОБА_3