ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2018 р. Справа № 922/5729/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Гребенюк Н.В., суддя Пелипенко Н.М.

при секретарі Бєлкіній О.М.

за участю представників сторін:

позивача за первісним позовом- Левченко М.В. (довіреність від 30.10.2017 року, ордер №1378/000008 від 09.11.2016 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №2809 від 21.05.2014 року),

першого відповідача за первісним позовом - Пелепецький В.Д. (довіреність від 24.07.2017 року), Юрченко В.Я. (ордер №106402 від 23.02.2018р., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №000758 від 30.10.2017 року),

другого відповідача за первісним позовом - не з'явився,

третього відповідача за первісним позовом - не з'явився,

третя особа - не з'явилась,

розглянувши апеляційну скаргу ПАТ "Сбербанк" (вх.257Х/3-38) на рішення господарського суду Харківської області, ухвалене 02.01.2018 року об 13:26 год. у приміщенні вказаного суду, суддею Погореловою О.В., повний текст якого складено 05.01.2018р. у справі №922/5729/15

за позовом Приватного акціонерного товариства "Термолайф", м. Харків

до Публічного акціонерного товариства "Дочірній Банк Сбербанку Росії" в особі

відділення "Харківське відділення № 3 "АТ "Сбербанк Росії", м. Харків

Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод", м. Харків

Товариства з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд", м. Київ

про визнання поруки такою, що припинена

та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет

спору -Товариство з обмеженою відповідальністю "Менеджмент логістик компані",

м. Київ

до Публічного акціонерного товариства "Сбербанк", м. Київ

Приватного акціонерного товариства "Термолайф", м. Харків

про визнання поруки такої, що припинена,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року Приватне акціонерне товариство "Термолайф" (далі - ПрАТ "Термолайф") звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" (далі - ПАТ "Сбербанк"), Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод" (далі - ПрАТ "Харківський коксовий завод"), Товариства з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд" (далі - ТОВ "Коксотрейд") та просило суд:

- визнати припиненим договір поруки від 04.09.2012, укладений між ПрАТ "Термолайф" та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (далі - ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії");

- визнати припиненими солідарні зобов'язання ПрАТ "Термолайф" за договорами про відкриття кредитної лінії № 28-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 та № 29-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеними між ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та ТОВ "Коксотрейд", що випливали з умов договору поруки від 04.09.2012;

- визнати припиненими солідарні зобов'язання ПрАТ "Термолайф" за договорами про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 та № 27-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеними між ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та ПрАТ "Харківський коксовий завод", що випливали з умов договору поруки від 04.09.2012.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПрАТ "Термолайф" посилається на те, що Договір поруки та, відповідно, солідарні зобов'язання позивача за Кредитними договорами-1, 2, 3, 4 припинились в силу закону на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України внаслідок непред'явлення ПАТ "Сбербанк" протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання вимоги до позивача як до поручителя.

Крім того, позивач вказав, що договір поруки та відповідні солідарні зобов'язання позивача за Кредитними договорами-1, 2, 3, 4 припинились у силу закону на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України внаслідок зміни зобов'язання без його згоди як поручителя, у результаті чого збільшився обсяг його відповідальності.

Також, ТОВ "Менеджмент логістик компані" (третя особа із самостійними вимогами на предмет спору) на підставі ст. 26 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) звернулося з позовом до ПАТ "Сбербанк" та ПрАТ "Термолайф" у межах справи № 922/5729/15, в якому просило суд:

- визнати припиненим договір поруки від 04.09.2012, укладений між ПрАТ "Термолайф" та ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії";

- визнати припиненими солідарні зобов'язання ПрАТ "Термолайф" перед ПАТ "Сбербанк", що випливають з умов договору поруки від 04.09.2012.

В обґрунтування свого права на позов третя особа посилається на рішення Конституційного Суду України №18-рп/2004 (справа про "охоронюваний законом інтерес"), яким визначено, що акціонер може захищати свої безпосередні права чи охоронювані законом інтереси шляхом звернення до суду у випадку їх порушення, оскарження чи невизнання самим акціонерним товариством, учасником якого він є, органами чи іншими акціонерами цього товариства.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.04.2016 у справі №922/5729/15 позов ПрАТ "Термолайф" задоволено. У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ТОВ "Менеджмент логістик компані" відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 06.06.2016 рішення господарського суду Харківської області від 14.04.2016 у справі №922/5729/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.09.2016 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 06.06.2016 та рішення господарського суду Харківської області від 14.04.2016 у справі № 922/5729/15 скасовано. Справу передано на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

За результатами нового розгляду господарським судом Харківської області прийнято рішення від 05.12.2016 у справі № 922/5729/15, яким позовні вимоги ПрАТ "Термолайф" задоволено. Визнано припиненим договір поруки від 04.09.2012, укладений між ПрАТ "Термолайф" та ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії". Визнано припиненими солідарні зобов'язання ПрАТ "Термолайф" за договором про відкриття кредитної лінії № 28-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеним між ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та ТОВ "Коксотрейд", що випливали з умов договору поруки від 04.09.2012. Визнано припиненими солідарні зобов'язання ПрАТ "Термолайф" за договором про відкриття кредитної лінії № 29-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеним між ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та ТОВ "Коксотрейд", що випливали з умов договору поруки від 04.09.2012. Визнано припиненими солідарні зобов'язання ПрАТ "Термолайф" за договором про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеним між ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та ПрАТ "Харківський коксовий завод", що випливали з умов договору поруки від 04.09.2012. Визнано припиненими солідарні зобов'язання ПрАТ "Термолайф" за договором про відкриття кредитної лінії № 27- В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеним між ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та ПрАТ "Харківський коксовий завод", що випливали з умов договору поруки від 04.09.2012. У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ТОВ "Менеджмент логістик компані" відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 рішення господарського суду Харківської області від 05.12.2016 у справі №922/5729/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.07.2017 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 та рішення господарського суду Харківської області від 05.12.2016 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

Скасовуючи попередні рішення судових інстанцій та скеровуючи справу №922/5729/15 на новий розгляд, Вищий господарський суд України у своїй постанові від 25.07.2017 зазначив про те, що:

- висновки господарських судів попередніх інстанцій про збільшення обсягу відповідальності ПрАТ "Термолайф" як поручителя у зв'язку зі зміною забезпеченого порукою зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого порука припинилась, є передчасними, оскільки судами не встановлено загальний обсяг такої збільшеної відповідальності;

- порука припиняється з моменту настання підстав, з якими законом пов'язане припинення поруки. Проте, дійшовши висновку про припинення поруки, суди попередніх інстанцій не встановили момент, з якого порука припинилась;

- висновки апеляційного господарського суду про те, що на час подання позовної заяви встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк дії поруки не закінчився, є передчасними, оскільки судом не з'ясовано належним чином питання щодо порядку погашення кредиту, встановленого Кредитними договорами-1, 2, 3, 4, а саме: періодичними платежами чи одноразовим платежем.

Рішенням господарського суду Харківської області від 02.01.2018 року у справі №922/5729/15 позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Термолайф" - задоволено.

Визнано припиненим Договір поруки від 04 вересня 2012 року, укладений між Приватним акціонерним товариством "Термолайф" (ід. код 34015182) та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (ід. код 25959784).

Визнано припиненими солідарні зобов'язання Приватного акціонерного товариства "Термолайф" (ід. код 34015182) за договором про відкриття кредитної лінії №28-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (ід. код 25959784) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд" (ід. код 30962083), що випливали з умов Договору поруки від 04 вересня 2012 року.

Визнано припиненими солідарні зобов'язання Приватного акціонерного товариства "Термолайф" (ід. код 34015182) за договором про відкриття кредитної лінії №29-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (ід. код 25959784) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд" (ід. код 30962083), що випливали з умов Договору поруки від 04 вересня 2012 року.

Визнано припиненими солідарні зобов'язання Приватного акціонерного товариства "Термолайф" (ід. код 34015182) за договором про відкриття кредитної лінії №26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (ід. код 25959784) та Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" (ід. код 24481702), що випливали з умов Договору поруки від 04 вересня 2012 року.

Визнано припиненими солідарні зобов'язання Приватного акціонерного товариства "Термолайф" (ід. код 34015182) за договором про відкриття кредитної лінії №27-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (ід. код 25959784) та Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" (ід. код 24481702), що випливали з умов Договору поруки від 04 вересня 2012 року.

У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Товариства з обмеженою відповідальністю "Менеджмент логістик компані" - відмовлено.

В наведеному рішенні суд встановив, що позивач не надав письмову згоду на укладення банком з позичальниками 20.01.2015 договорів про внесення змін до кредитних договорів: № 8 від 20.01.2015 до Кредитного договору-1; № 9 від 20.01.2015 до Кредитного договору-2; № 9 від 20.01.2015 до Кредитного договору-3; № 15 від 20.01.2015 до Кредитного договору-4. Суд першої інстанції дійшов висновку, що внесення вказаних змін та доповнень до основних договорів (Додатків №1 до Основних договорів "Порядок визначення розміру процентної ставки по Кредитному договору") свідчить про зміну основного зобов'язання за основними договорами шляхом встановлення нових умов щодо порядку та підстав застосування підвищеного на 2% розміру процентної ставки (тобто умов зміни процентної ставки за кредитами в бік її збільшення), додаткової підстави дострокового погашення заборгованості за кредитами. Як вказав суд в рішенні, нові умови є змінами зобов'язань за кредитними договорами, які призвели до збільшення обсягу відповідальності ПрАТ "Термолайф" без його згоди як поручителя, наслідком чого є припинення поруки відповідно до частини 1 статті 559 ЦК України. Також суд в наведеному рішенні дійшов висновку, що порука припинилася з дня укладення вказаних договорів про внесення змін в основні кредитні договори, тобто з 20.01.2015. Стосовно позову третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору місцевий господарський суд вказав, що зважаючи на характер оспорюваних третьою особою правовідносин між сторонами договору поруки (предмет та підставу позову), характер порушеного права третьої особи із самостійними вимогами, спірний договір поруки не порушує права третьої особи саме, як акціонера, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

ПАТ "Сбербанк" із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодилось, звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог ПрАТ "Термолайф" та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ПАТ «Сбербанк» зазначає, що суд першої інстанції, до закінчення встановленого в ухвалі від 18.12.2017 року строку, протягом якого учасники справи мають право подати відзиви на позов та свої пояснення, під час підготовчого засідання перейшов до розгляду справи по суті, чим порушив право позивача та третьої особи на подання відзиву та права відповідачів на подання до суду заперечень на відповідь на відзив. Крім того, як зазначає апелянт, суд першої інстанції, в порушення ч.6 ст.183 ГПК України, розпочав розгляд справи по суті в той самий день після закінчення підготовчого судового засідання, незважаючи на заперечення представника ПАТ «Сбербанк». Апелянт зазначає, що розгляд справи здійснено місцевим господарським судом без належного повідомлення всіх учасників справи, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Також апелянт зазначає про не повне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, а саме: судом не враховано той факт, що обсяг зобов'язань поручителя в частині розміру процентної ставки визначено умовами договору поруки в межах максимального розміру змінюваної процентної ставки, яка становить 20% річних, що спростовує доводи позивача та висновки суду про те, що зміна умов договору щодо підстав підвищення відсоткової ставки в межах зазначеного максимального розміру є збільшенням обсягу відповідальності поручителя без його згоди.

Апелянт зазначає також, що умовами основних кредитних договорів було передбачено можливість підвищення відсоткової ставки та право кредитора вимагати дострокового повернення кредиту за будь-яке порушення позичальниками умов цих договорів, в тому числі тих, що стосуються забезпечення надходження грошової виручки на рахунки банку. Таким чином, на думку апелянта, окреме зазначення такої підстави в додаткових угодах не є встановленням додаткових підстав для підвищення відсоткової ставки та для дострокового повернення кредиту.

Крім того, ПАТ «Сбербанк» в апеляційній скарзі вказує на те, що місцевий господарський суд не надав належну оцінку п.3.1 договору поруки, за умовами якого поручитель надав свою згоду на можливі зміни та доповнення до кредитних договорів, включаючи й ті, що можуть бути укладені в майбутньому.

В апеляційній скарзі ПАТ «Сбербанк» вказує, що зміна розміру та/або строків повернення позичальником чергових траншів (платежів) за кредитними лініями, в межах визначеного сторонами кінцевого строку кредитної лінії, а також при наявності згоди поручителя (п.6.2 договору поруки) на можливе перенесення строку виконання зобов'язань не призводить до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

ПАТ «Сбербанк» в апеляційній скарзі зазначає про безпідставність доводів позивача стосовно того, що внаслідок встановлення умовами договорів про внесення змін до кредитних договорів комісії за управління коштами кредитної заборгованості відбулось збільшення обсягу відповідальності поручителя, оскільки комісія не є борговою сумою та сплачена боржником під час підписання додаткової угоди.

ПАТ «Сбербанк» не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що порука припинена на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, оскільки у другого та третього відповідача заборгованість зі сплати основного боргу виникла 07.04.2015 року, а тому, відповідно, шестимісячний строк для пред'явлення вимоги закінчується 07.10.2015 року. Апелянт зазначає, що звернувся до суду з позовними заявами про стягнення з ПАТ «Термолайф» заборгованості 16.09.2015 року, тобто в межах визначеного законом строку. Як зазначає апелянт, встановлений ч.4 ст.559 ЦК України, шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до поручителя повинен обчислюватись з моменту настання строку погашення платежу окремо за кожним періодом, визначеним графіками зменшення кредитної лінії.

Позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та зазначає, зокрема, що всі учасники справи скористались своїм правом на подання відзивів, просили здійснювати розгляд справи без їх участі та по суті спору у цьому ж судовому засіданні, що свідчить про обгрунтованість закриття судом підготовчого засідання та призначення справи до розгляду по суті в той же день. Позивач зазначає, що не мав наміру подавати відповіді на відзив відповідачів, а тому право першого відповідача на подання заперечень на відповідь на відзив не порушено судом. Також позивач зазначає, що він не надавав письмову згоду на укладення банком з позичальником договорів про внесення змін до кредитних договорів від 20.01.2015 року, якими основні договори були доповнені додатковими підставами для застосування звичайної та підвищеної змінюваної процентної ставки за кредитом, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Обмеження розміру змінюваної процентної ставки значенням 20%, на думку позивача, не впливає на факт припинення поруки на підставі ч.1 ст.559 ЦК України. Як зазначає позивач, зазначення в договорі поруки про те, що поручитель поручається за належне та своєчасне виконання кредитного договору, включаючи можливі зміни, що можуть бути внесені в майбутньому, не звільняє сторони основного зобов'язання від узгодження цих змін із поручителем в порядку, визначеному цим же договором поруки. Позивач вважає, що комісія за управління кредитною лінією по суті є зобов'язанням зі сплати інших зборів з суми кредиту, а тому є складовою суми боргу, яка змінює (розширює) обсяг відповідальності позивача. Крім того, позивач зазначає, що обставини зміни зобов'язання за кредитними договорами, які призводять до збільшення обсягу відповідальності поручителя є преюдиційними та не потребують повторного доказування, оскільки встановлені рішенням апеляційного суду Харківської області від 21.08.2017 року у справі №646/9179/16-ц. Просить апеляційну скаргу ПАТ «Сбербанк» залишити без задоволення, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 02.01.2018 року у даній справі- без змін.

ПАТ «Сбербанк» надав суду пояснення до апеляційної скарги, в яких просить суд при вирішенні справи врахувати правову позицію Верховного суду, викладену в постанові від 30.01.2018 року у справі №298/825/15-ц, відповідно до якої, якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору є результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Другий, третій відповідачі та третя особа не надали суду відзиви на апеляційну скаргу.

В судові засідання 21.02.2018р., 26.02.2018р. другий, третій відповідачі та третя особа не з'являлись.

Ухвала Харківського апеляційного господарського суду від 21.02.2018 року, якою розгляд апеляційної скарги призначено на 26.02.2018р., направлялась на адресу другого, третього відповідачів та третьої особи, однак не повернулась підприємством зв'язку.

22.02.2018 року другий відповідач телефонограмою суду №13-61/002903 був повідомлений про розгляд справи 26.02.2018 року о 15:00 год.

З метою повідомлення третього відповідача та третьої особи про час та місце розгляду справи, 22.02.2018р. суд намагався надіслати їм телефонограми, однак за номерами телефонів, які були зазначені в якості засобів зв'язку відповідачів, не відповідали, про що Харківським апеляційним господарським судом складені відповідні акти.

При цьому, другий та третій відповідачі отримали ухвалу суду від 07.02.2018 р. про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду на 21.02.2018р., що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Таким чином, другий та третій відповідачі були обізнані про наявність апеляційного провадження у даній справі, дату, час та місце розгляду справи, однак не скористалися своїм правом на участь в судових засіданнях.

Ухвала суду від 07.02.2018р. направлялась на адресу третьої особи, однак повернулась підприємством зв'язку із довідкою «про закінчення строку зберігання» (а.с.48-49 т.10).

За таких обставин, судом апеляційної інстанції вжито всіх заходів на виконання вимог статтей 120, 242 ГПК України щодо належного повідомлення другого, третього відповідачів та третьої особи про дату, час та місце судових засідань.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та першого відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

04.09.2012 між ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" (нове найменування - Публічне акціонерне товариство "Сбербанк") та ПрАТ "Харківський коксовий завод" були укладені договори про відкриття кредитної лінії:

- № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 (далі - Кредитний договір-1), яким передбачено надання ПрАТ "Харківський коксовий завод" кредиту у розмірі 7280000,00 дол. США у вигляді кредитної лінії (п. 1.2) з остаточним строком повернення кредиту 01.09.2017 (п. 1.4);

- № 27-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, (далі - Кредитний договір-2), яким передбачено надання ПрАТ "Харківський коксовий завод" кредиту у розмірі 10874000,00 дол. США у вигляді кредитної лінії (п. 1.2) з остаточним строком повернення кредиту 01.09.2017 (п. 1.4).

Також 04.09.2012 між ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та ТОВ "Коксотрейд" були укладені договори про відкриття кредитної лінії:

- № 28-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 (далі - Кредитний договір-3), яким передбачено надання ТОВ "Коксотрейд" кредиту у розмірі 4466000,00 дол. США у вигляді кредитної лінії (п. 1.2) з остаточним строком повернення кредиту 01.09.2017 (п. 1.4);

- № 29-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 (далі - Кредитний договір-4), яким передбачено надання ТОВ "Коксотрейд" кредиту у розмірі 400000,00 дол. США у вигляді кредитної лінії (п. 1.2) з остаточним строком повернення кредиту 01.09.2017 (п. 1.4).

Пунктами 1.3 кредитних договорів-1, 2, 3, 4 встановлено змінювану процентну ставку та підпунктами 1.3.1-1.3.8 встановлено, що розмір процентної ставки визначається як сума погодженого кредитодавцем та позичальником індексу (базова процентна ставка) і маржі кредитодавця та розраховується за наступною формулою: R=LIBOR6M+M, де R - розмір змінюваної процентної ставки за користування кредитом у відсотках річних; LIBOR6M (Лондонська міжбанківська ставка пропозиції) - базова процентна ставка, яка визначається на підставі даних інформаційних систем Thomson REUTERS та/або BLOMBERG; М - маржа кредитодавця - 11%, яка є незмінною протягом дії Кредитних договорів-1, 2, 3, 4.

На дату укладення кредитних договорів-1, 2, 3, 4 розмір змінюваної процентної ставки становив 11,75% річних (пп. 1.3.2 п. 1.3 Кредитних договорів-1, 2, 3, 4), який був зафіксований cторонами як мінімальний розмір змінюваної процентної ставки (пп. 1.3.5 п. 1.3 Кредитних договорів-1, 2, 3, 4).

Також сторонами встановлено максимальний розмір змінюваної процентної ставки на рівні 20% річних (пп. 1.3.3 п. 1.3 Кредитних договорів-1, 2, 3, 4).

Сторонами кредитних договорів-1, 2, 3, 4 погоджено, що зміна розміру змінюваної процентної ставки відбувається автоматично, не потребує внесення змін до кредитних договорів-1, 2, 3, 4, але потребує письмового повідомлення позичальника не пізніш ніж за 15 календарних днів до застосування нового розміру змінюваної процентної ставки (пп. 1.3.8 п. 1.3 Кредитних договорів-1, 2, 3, 4).

У випадку порушення позичальником будь-якого із зобов'язань за кредитними договорами-1, 2, 3, 4 змінювана процентна ставка за користування кредитом збільшується на 2 процентних пункта, після чого розмір змінюваної процентної ставки розраховується за формулою: R=LIBOR6M+M+2% (два проценти річних). Сторонами кредитних договорів-1, 2, 3, 4 погоджено, що така зміна розміру змінюваної процентної ставки не потребує внесення змін до кредитних договорів-1, 2, 3, 4, але потребує письмового повідомлення позичальника не пізніш ніж за 15 календарних днів до застосування нового розміру змінюваної процентної ставки (п. 6.6 кредитних договорів-1, 2, 3, 4).

Додатками № 1 до кредитних договорів-1, 2, 3, 4 (далі - Додаток/ки № 1) є "Порядок визначення розміру процентної ставки за кредитним договором".

Додатки № 1 набирають чинності з дати їх підписання сторонами кредитних договорів-1, 2, 3, 4 та діють до дати припинення кредитних договорів-1, 2, 3, 4 (п. 8 Додатків № 1), а з моменту набуття чинності Додатків № 1 кредитні договори-1, 2, 3, 4 діють у частині, що не змінені Додатками № 1 (п. 9 Додатків № 1).

Пунктами 3 Додатків №1 від 04.09.2012 передбачено, що в разі, якщо кредитовий оборот позичальника в банку дорівнює або більше ніж 90% від загального кредитового обороту позичальника, позичальником сплачуються проценти за користування кредитом в розмірі, що визначений відповідно до умов кредитного договору, а якщо менше ніж 90% від загального кредитового обороту позичальника - позичальником сплачуються проценти за користування кредитом, що будуть розраховані за формулою: R=LIBOR6M+M+2%.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальників за кредитними договорами-1, 2, 3, 4 між ПрАТ "Термолайф" та ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" було укладено договір поруки від 04.09.2012 (далі - Договір поруки) (а.с.23 т.1).

Відповідно до статті 1 вказаного договору, ПрАТ "Термолайф" поручилося за виконання ПрАТ "Харківський коксовий завод" та ТОВ "Коксотрейд" їх кредитних зобов'язань перед ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" за Кредитними договорами-1, 2 та Кредитними договорами-3, 4 відповідно.

Стаття 2 договору поруки передбачає забезпечення зобов'язань, які не виконані одним із позичальників або обома позичальниками, та які передбачені кредитними договорами-1, 2, 3, 4, зокрема, але не обмежуючись зобов'язаннями, переліченими у пп. 2.1.1 статті 2 договору поруки.

При цьому, сторонами договору поруки погоджено, що зміна розміру процентної ставки внаслідок її перегляду на умовах та в порядку, визначеному в п. п. 1.3, 6.6 кредитних договорів-1, 2, 3, 4 та Додатків № 1 не потребує внесення змін до договору поруки.

Пунктом 6.2 статті 6 договору поруки поручителем надано згоду на можливе продовження терміну дії кредитних договорів-1, 2, 3, 4, при якому дія договору поруки буде автоматично продовжуватись на строк такої пролонгації.

Також, відповідно до п. 3.1 ст. 3 договору поруки поручитель надав свою згоду на забезпечення порукою виконання зобов'язань боржників за кредитними договорами-1, 2, 3, 4 з усіма можливими змінами та доповненнями до нього, включаючи і ті, що можуть бути укладені у майбутньому.

Згідно з п. 6.9 договору поруки цей договір може бути змінений тільки за взаємною згодою сторін за умови, що такі згоди викладені у письмовій формі.

Таким чином, згода позивача (як поручителя) на зміну умов основних договорів, якими збільшувався обсяг відповідальності позивача (як поручителя), повинна надаватись в письмовій формі та у вигляді відповідних змін до договору поруки.

Вказаних висновків також дійшов апеляційний суд Харківської області в рішенні від 21.08.2017 року у справі №646/9179/16-ц (а.с.65.8), яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.12.2017р.

Письмова згода позивача (як поручителя) на зміну договору поруки надавалась позивачем 30.12.2013 у вигляді договору про внесення змін № 1 від 30.12.2013 до договору поруки, який було укладено між ПрАТ "Термолайф" та ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" (далі - договір про внесення змін № 1 до договору поруки) (а.с.30 т.1).

Відповідно до договору про внесення змін № 1 до договору поруки, сторонами, окрім іншого, внесені зміни та доповнення до п.п. 2.1.1 п. 2.1 статті 2 договору поруки "Обсяг відповідальності поручителя".

З урахуванням вказаних змін, відповідальність поручителя перед кредитодавцем включає зобов'язання, передбачені:

- Кредитним договором-1, з урахуванням усіх змін та доповнень до нього, у тому числі, договорів про внесення змін № 1 від 22.01.2013, № 2 від 27.03.2013, № 3 від 30.12.2013 до Кредитного договору-1, зокрема, але не обмежуючись;

- Кредитним договором-2, з урахуванням усіх змін та доповнень до нього, у тому числі договорів про внесення змін № 5 від 22.01.2013, № 6 від 27.03.2013, № 40 від 30.12.2013 до Кредитного договору-2;

- Кредитним договором-3, з урахуванням усіх змін та доповнень до нього, у тому числі договорів про внесення змін № 1 від 22.01.2013, № 2 від 27.03.2013, № 3 від 19.04.2013, № 4 від 30.12.2013 до Кредитного договору-3;

- Кредитним договором-4, з урахуванням усіх змін та доповнень до нього, у тому числі договорів про внесення змін № 3 від 22.01.2013, № 4 від 27.03.2013, № 5 від 19.04.2013, № 8 від 30.12.2013 до Кредитного договору-4.

У п. 5 договору про внесення змін № 1 до договору поруки визначено, що підписанням цього договору поручитель підтверджує, що він ознайомлений і погоджується зі змістом вище перелічених договорів про внесення змін до кредитних договорів-1, 2, 3, 4 та не має заперечень щодо їх змісту.

Після укладення договору про внесення змін № 1 до договору поруки додатково мали місце зміни умов кредитних договорів-1, 2, 3, 4 шляхом укладення відповідних додаткових угод та договорів про внесення змін між ПАТ "Дочірній банк Сбербанку Росії" та позичальниками, а саме:

- до Кредитного договору-1: договори про внесення змін № 6 від 30.09.2014 (а.с.139 т.1) та № 5 від 14.05.2014 (а.с.32 т.6);

- до Кредитного договору-2: договори про внесення змін № 87 від 30.09.2014 (а.с.141 т.1), № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 29 від 30.08.2013 (а.с.142 т.1), № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 30 від 02.09.2013 (а.с.143 т.1), № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 31 від 02.09.2013 (а.с.144 т.1), № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 32 від 04.09.2013 (а.с.145 т.1); № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 33 від 04.09.2013 (а.с.146 т.1), № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 34 від 05.09.2013 (а.с.147 т.1), № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 35 від 05.09.2013 (а.с.148 т.1), № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 36 від 05.09.2013 (а.с.149 т.1), № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 37 від 17.10.2013 (а.с.150 т.1); № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 38 від 17.10.2013 (а.с.151 т.1); № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 39 від 23.12.2013 (а.с.152 т.1);

- до Кредитного договору-3: договори про внесення змін № 6 від 14.05.2014 (а.с.134 т.1) та № 7 від 30.09.2014 (а.с.54 т.2);

- до Кредитного договору-4: договори про внесення змін № 11 від 29.07.2014 (а.с.137 т.1) та № 12 від 31.07.2014 (а.с.138 т.1).

Договором про внесення змін №2 від 14.05.2014 до Договору поруки (а.с.52 т.2) узгоджено з ПрАТ "Термолайф" зміну умов Кредитного договору-3, внесених договором про внесення змін № 6 від 14.05.2014.

20.01.2015 року перший відповідач без згоди позивача уклав з другим та третім відповідачами договори про внесення змін до основних договорів: № 8 від 20.01.2015 до Кредитного договору-1 (а.с.149 т.5); № 9 від 20.01.2015 до Кредитного договору-2 (а.с.159 т.5); № 9 від 20.01.2015 до Кредитного договору-3; № 15 від 20.01.2015 до Кредитного договору-4 (а.с.164 т.5).

Згідно вказаних Договорів про внесення змін до Основних договорів від 20.01.2015 були змінені Додатки №1 до Основних договорів "Порядок визначення розміру процентної ставки по Кредитному договору".

Так, Договорами про внесення змін до Основних договорів від 20.01.2015:

1) викладено пункти 3 Додатків №1 до Основних договорів в нових редакціях, відповідно до яких:

- порядок визначення звичайної змінюваної процентної ставки, що визначається за формулою: R=LIBOR6M+M був доповнений положеннями згідно яких, застосування визначеного таким чином розміру змінюваної процентної ставки за кредитом було обумовлено дотриманням групою компаній певних показників: кредитовий оборот компаній групи в іноземній валюті (щоквартально) з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року або більше ніж 75 % від кредитового обороту компаній групи в іноземній валюті та кредитового обороту компаній групи дорівнює або більш 80% від загального кредитового обороту компаній групи у національній валюти при одночасному виконанні обох умов; кредитовий оборот компаній групи в іноземній валюті (щоквартально) з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року або більше ніж 75 % від кредитового обороту компаній групи в іноземній валюті та кредитового обороту компаній групи дорівнює або більш 80% від загального кредитового обороту компаній групи у національній валюти при одночасному виконанні обох умов;

- умови про застосування підвищеного розміру процентної ставки за кредитом, що визначається за формулою: R=(LIBOR6M+M)+ 2 % (два процента річних) було доповнено такою додатковою підставою як недотримання групою компаній показників їх кредитового обороту в іноземній валюті (щоквартально) з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року або більше ніж 75 % від кредитового обороту компаній групи в іноземній валюті та кредитового обороту компаній групи дорівнює або більш 80% від загального кредитового обороту компаній групи у національній валюти при одночасному виконанні обох умов;

2) викладені пункти 3.4. Основних договорів в нових редакціях, відповідно до яких: введено додаткову підставу дострокового погашення заборгованості за Основними договорами: позичальники за Основними договорами зобов'язалися з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року щоквартально забезпечити проведення виручки від проведення реалізації товарів за рахунками в установі Банку, у розмірі не менш - 75 % від кредитового обороту компаній групи в іноземній валюті; та 80% від загального кредитового обороту вказаної групи компаній у національній валюти. У випадку невиконання позичальниками вказаного зобов'язання процентна ставка за кредитами встановлюється на 2 процентних пункту вище діючої за Основними договорами. У випадку невиконання позичальниками вказаних зобов'язань Банк також має право вимагати дострокового погашення заборгованості за кредитами, наданими Основними договорами.

Таким чином, Додатки №1 до Основних договорів "Порядок визначення розміру процентної ставки по Кредитному договору", було доповнено додатковими підставами для застосування звичайної та підвищеної змінюваної процентної ставки за кредитом, а також введено додаткову підставу дострокового погашення заборгованості за основними договорами.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПрАТ «Термолайф» зазначає, що договір поруки та відповідні солідарні зобов'язання позивача за Кредитними договорами-1, 2, 3, 4 припинились у силу закону на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України внаслідок зміни зобов'язання без його згоди як поручителя, у результаті чого збільшився обсяг його відповідальності.

Судова колегія враховує наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Змінами основного зобов'язання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища.

Отже, збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

Особливістю припинення поруки з підстав зміни зобов'язання без згоди поручителя є те, що поручитель у разі зміни зобов'язання без його згоди не лише не відповідає за повернення боржником збільшеної суми боргу, а й з моменту такого збільшення його обов'язок за договором поруки повністю припиняється - перестає існувати.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду України від 21.05.2012 року у справі №6-20цс11, від 18 червня 2012 року у справі № 6-73цс12, від 5 лютого 2014 року у справі № 6-152цс13, від 17 лютого 2016 року у справі № 6-3176цс15 (а.с.201-212, 199-200 т.5).

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного суду України від 05.06.2013 року у справі №6-43цс13, згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності має бути очевидною і наданою в спосіб, передбачений договором поруки (а.с.201-205 т.5).

Згідно п.6.9 договору поруки від 04.09.2012р., зміни договору мають бути викладені у письмовій формі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не надавав письмову згоду на укладення банком з позичальниками 20.01.2015 договорів про внесення змін до кредитних договорів (№ 8 до Кредитного договору-1; № 9 до Кредитного договору-2; № 9 до Кредитного договору-3; № 15 до Кредитного договору-4).

Крім того, сторони кредитних договорів не повідомляли поручителя про збільшення обсягу його відповідальності у зв'язку із змінами до умов кредитних договорів, які ці сторони здійснювали неодноразово.

Згідно вказаних договорів про внесення змін до основних договорів від 20.01.2015 року відповідачами були змінені Додатки №1 до основних договорів «Порядок визначення розміру процентної ставки по кредитному договору».

Так, Додатки №1 до основних договорів «Порядок визначення розміру процентної ставки по кредитному договору» були доповнені новими умовами щодо порядку та підстав застосування підвищеного на 2% розміру процентної ставки (тобто умов зміни процентної ставки за кредитами в бік її збільшення), а також введено додаткову підставу дострокового погашення заборгованості за кредитами.

Вказаними новими умовами встановлено таку додаткову підставу для застосування звичайної та підвищеної процентної ставки за кредитами та дострокового погашення заборгованості за основними договорами як недотримання групою компаній показників їх кредитового обороту в іноземній валюті та національних валютах.

При цьому, до укладення банком та позичальниками договорів про внесення змін до основних договорів від 20.01.2015, такі умови були передбачені у випадку невиконання позичальником лише певних показників його кредитового обороту (пункт 3 Додатків №1 до основних договорів від 04.09.2012).

Отже, вказані зміни призвели до збільшення обсягу відповідальності ПрАТ "Термолайф" без його згоди.

З огляду на викладене, у даній справі наявні підстави вважати поруку припиненою, оскільки в додаткових угодах про внесення змін до основних договорів: № 8 від 20.01.2015 до Кредитного договору-1; № 9 від 20.01.2015 до Кредитного договору-2; № 9 від 20.01.2015 до Кредитного договору-3; № 15 від 20.01.2015 до Кредитного договору-4, укладених без згоди поручителя, зазначено умови, що всупереч положенням частини першої статті 559 ЦК України збільшують обсяг відповідальності поручителя.

Також позивач не надавав згоди на укладення відповідачами наступних договорів про внесення змін до основних договорів, якими було збільшено ліміти кредитних ліній та відстрочено повернення кредитів.

Договором про внесення змін № 6 від 30.09.2014 (а.с.139 т.1) до кредитного договору-1 збільшено передбачений основним договором та узгоджений з позивачем ліміт кредитної лінії, який відповідно до внесених змін постійно збільшувався. Зокрема, станом на 01.09.2017 року за зміненими умовами кредитний ліміт буде становити 32145384,22 доларів США, тоді як за первісною редакцією основного договору станом на 01.09.2017 року кредитний ліміт становив би 40000 доларів США;

Договором про внесення змін № 5 від 14.05.2014 (а.с.32 т.6) до кредитного договору-1 збільшено ліміти кредитної лінії, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності позивача щодо сплати процентів за користування кредитом;

Договором про внесення змін №1 від 30.09.2014 року до додаткової угоди № 29 від 30.08.2013 до кредитного договору -2 (а.с.142 т.1) позичальнику надано транш в сумі 212499,99 доларів США на строк з 30.08.2013 року по 29.08.2015 року, що призвело до збільшення періоду, за який нараховуються проценти та до збільшення основного зобов'язання;

Договорами про внесення змін № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 30 від 02.09.2013 (а.с.143 т.1), № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 31 від 02.09.2013 (а.с.144 т.1), № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 32 від 04.09.2013 (а.с.145 т.1); № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 33 від 04.09.2013 (а.с.146 т.1), № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 34 від 05.09.2013 (а.с.147 т.1), № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 35 від 05.09.2013 (а.с.148 т.1), № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 36 від 05.09.2013 (а.с.149 т.1), № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 37 від 17.10.2013 (а.с.150 т.1); № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 38 від 17.10.2013 (а.с.151 т.1); № 1 від 30.09.2014 до додаткової угоди № 39 від 23.12.2013 (а.с.152 т.1) до кредитного договору -2, якими розширено зміст основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту згідно з графіком зменшення кредитної лінії;

Договором про внесення змін № 7 від 30.09.2014 до кредитного договору-3 (а.с.54 т.2), збільшено ліміт кредитної лінії, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти та збільшення обсягу основного зобов'язання, та відповідно, обсягу відповідальності поручителя;

Договором про внесення змін № 11 від 29.07.2014 (а.с.137 т.1) до кредитного договору-4 позичальнику надано транш кредиту в сумі 100000 доларів США на строк з 29.07.2014 року по 28.07.2015 року, а договором про внесення змін № 12 від 31.07.2014 до кредитного договору-4 (а.с.138 т.1) позичальнику надано транш кредиту в сумі 100000 доларів США на строк з 31.07.2014 року по 30.07.2015 року, внаслідок чого збільшилось основне зобов'язання. Доводи першого відповідача про те, що укладаючи такі договори не перевищено кредитний ліміт за кредитним договором - 4 не підтверджені.

Отже, вказані зміни призводять до збільшення періоду, за який нараховуються проценти та, відповідно, збільшення обсягу основного зобов'язання, а отже, і збільшення обсягу відповідальності поручителя.

В апеляційній скарзі ПАТ «Сбербанк» зазначає, що обсяг зобов'язань поручителя в частині розміру процентної ставки визначено умовами договору поруки в межах максимального розміру змінюваної процентної ставки, яка становить 20% річних, що, на його думку, спростовує доводи позивача про те, що зміна умов договору щодо підстав підвищення відсоткової ставки в межах зазначеного максимального розміру є збільшенням обсягу відповідальності поручителя без його згоди.

Судова колегія приймає до уваги, що за умовами п.п.1.3-1.3.4 кредитних договорів та пунктів 2,3,6,9 Додатків №1 «Порядок визначення розміру процентної ставки по кредитному договору», максимальний розмір змінюваної процентної ставки - це обмеження можливого застосування банком змінюваної процентної ставки за кредитом, визначеної за формулою R=LIBOR6M + M на рівні не більше 20%, де LIBOR6M - це «Лондонська міжбанківська ставка пропозиції».

Таким чином, банк, у випадку значного зростання вартості кредитних ресурсів на Лондонському міжбанківському ринку, може застосувати максимальний розмір змінюваної процентної ставки зі значенням 20% за наведеною вище формулою.

Разом із тим, за наявності підстав, які визначені Додатком 1 до кредитних договорів «Порядок визначення розміру процентної ставки по кредитному договору», банк збільшує процентну ставку на 2% та визначає її за формулою R=LIBOR6M + M+2%, де LIBOR6M + M обмежено розміром 20%, а 2% є додатковим збільшенням.

Отже, посилання апелянта про те, що розмір змінюваної процентної ставки обмежений лише величиною 20% є необгрунтованими, оскільки за наявності визначених договором підстав такий розмір додатково збільшується на 2%.

Враховуючи наведене, доповнення Додатків №1 до Основних договорів "Порядок визначення розміру процентної ставки по Кредитному договору", додатковими підставами для застосування звичайної та підвищеної змінюваної процентної ставки за кредитом, а саме: недотримання групою компаній показників їх кредитового обороту в іноземній валюті та національних валютах, призводить до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

За таких обставин, доводи апелянта є безпідставними.

Апелянт зазначає також, що умовами основних кредитних договорів (п.6.6) було передбачено можливість підвищення відсоткової ставки та право кредитора вимагати дострокового повернення кредиту за будь-яке порушення позичальниками умов цих договорів та такі умови були погоджені поручителем в договорі поруки. Таким чином, на думку апелянта, окреме зазначення такої підстави в додаткових угодах не є встановленням додаткових підстав для підвищення відсоткової ставки та для дострокового повернення кредиту.

Крім того, апелянт просить суд врахувати правову позицію Верховного суду України від 30.01.2018 року у справі №298/825/15-ц, відповідно до якої, якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору є результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Судова колегія враховує наступне.

Так, дійсно в п.2.1.1.1-п.2.1.1.4 договору поруки сторони погодили, що зміна розміру змінюваної процентної ставки внаслідок її перегляду на умовах та в порядку, зазначеному в п.1.3, п.6.6 основних договорів та в додатках №1 до нього відбувається автоматично і не потребує укладення між сторонами будь-якої додаткової угоди /договору про внесення змін до цього договору та така зміна зобов'язання є погодженою поручителем.

Однак, додатковими угодами від 20.01.2015 року банк доповнив п.1.3 основних договорів новою підставою для застосування підвищеної змінюваної процентної ставки за кредитом, яка не була передбачена ні п.1.3, ні п.6.6 основних кредитних договорів на час їх укладення.

Таким чином, банк та позичальники встановили нові умови щодо порядку зміни процентної ставки в бік її збільшення, що є наслідком збільшення обсягу відповідальності поручителя.

В договорі поруки позивач лише надав згоду на зміну розміру процентної ставки у визначених та встановлених кредитними договорами випадках, однак не погоджував доповнення умов основних договорів, зокрема, п.1.3 чи п.6.6 новими додатковими підставами для застосування звичайної та підвищеної процентної ставки за кредитами та дострокового погашення заборгованості за основними договорами.

Отже, посилання апелянта на п.2.1.1.1-п.2.1.1.4 договору поруки та правову позицію Верховного суду України від 30.01.2018 року у справі №298/825/15-ц в підтвердження своїх доводів є безпідставними.

ПАТ «Сбербанк» в апеляційній скарзі вказує на те, що в п.3.1 договору поруки, поручитель надав свою згоду на можливі зміни та доповнення до кредитних договорів, включаючи й ті, що можуть бути укладені в майбутньому, що свідчить про відсутність необхідності у додатковому погодженні з поручителем можливої зміни процентної ставки.

Однак, такі доводи апелянта про достатність попередньої згоди поручителя на збільшення обсягу відповідальності згідно п.3.1 договору поруки є безпідставним, оскільки зазначення в договорі поруки про те, що поручитель поручається за належне та своєчасне виконання кредитного договору, включаючи можливі зміни, що можуть бути внесені в майбутньому, не звільняє сторони основного зобов`язання від узгодження цих змін із поручителем.

Згідно постанови Верховного суду України №6-100цс12 від 26.09.2012 року (а.с.90 т.3), твердження банку про достатність згоди поручителя на зміну умов основного договору є безпідставним, оскільки положення зазначеного договору не містять інформації про те, що така зміна та доповнення умов основного договору повинні були здійснюватись без повідомлення поручителя, і не свідчать про відмову поручителя від узгодження можливих змін.

З договору поруки не вбачається, що така зміна та доповнення умов основних кредитних договорів можуть здійснюватись без згоди поручителя.

Умови п.3.1 договору поруки не свідчать про відмову поручителя в узгодженні можливих майбутніх змін.

Отже, положення п.3.1 договору поруки не усувають потребу в необхідності отримання письмової згоди поручителя на збільшення обсягу його відповідальності і не можуть сприйматися як надання такої згоди.

Крім того, тлумачення апелянтом даного пункту договору поруки як погодження на майбутнє будь-яких змін щодо обсягу відповідальності поручителя є юридично неспроможним з огляду на інститут поруки.

Частина 3 ст.6 Цивільного кодексу України не допускає в межах реалізації принципу свободи договору можливості відступлення від актів цивільного законодавства, у тому числі у випадку, якщо обов`язковість для сторін таких актів випливає із їх змісту або суті відносин між сторонами.

Згідно з п. 6.9 договору поруки, цей договір може бути змінений тільки за взаємною згодою сторін за умови, що такі згоди викладені у письмовій формі.

Докази узгодження з позивачем внесення змін до основних договорів, внаслідок яких збільшився обсяг відповідальності поручителя в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене, п.3.1 договору поруки не свідчить про згоду поручителя на внесення у майбутньому будь-яких змін до кредитних договорів -1,2,3,4, в тому числі, тих, які збільшують обсяг відповідальності поручителя.

З огляду на наведене, доводи апелянта є помилковими та не приймаються колегією суддів.

В апеляційній скарзі ПАТ «Сбербанк» вказує, що зміна розміру та/або строків повернення позичальником чергових траншів (платежів) за кредитними лініями, в межах визначеного сторонами кінцевого строку кредитної лінії, а також при наявності згоди поручителя (п.6.2 договору поруки) на можливе перенесення строку виконання зобов'язань не призводить до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Відповідно до п.6.2 договору поруки, поручитель надає згоду на пролонгацію основних договорів, яка може бути здійснена кредитором та боржниками. При цьому, дія цього договору автоматично продовжується на строк такої пролонгації.

Пунктом 1.4 кредитних договорів визначено, що останнім днем дії кредитної лінії є 01.09.2017 року.

У цьому договорі термін «останній день дії кредитної лінії» позначається термін, з настанням якого зобов'язання банку з надання позичальнику кредиту на умовах цього договору припиняються.

Таким чином, строк дії кредитних договорів, протягом якого банк надає позичальнику кредит та терміни повернення траншів за кредитними договорами не є тотожними поняттями.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеній в постанові від 21.05.2012 року у справі №6-20цс11, збільшення відповідальності поручителя виникає у разі відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами.

Отже, внаслідок зміни строків повернення чергових траншів збільшення обсягу відповідальності поручителя полягає, зокрема, у збільшенні суми процентів за користування кредитом, розширенні змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредитів внаслідок зміни строків повернення траншів, в результаті чого зростає фінансове навантаження за окремими періодами у зв'язку із необхідністю дострокового повернення траншів.

Обсяги збільшення відповідальності поручителя за договором поруки від 04.09.2012 року внаслідок зміни основних зобов'язань за кредитними договорами відображено позивачем в таблиці (а.с.51-62 т.8) та не спростовано першим відповідачем.

Враховуючи наведене, посилання апелянта на те, що перенесення строку виконання зобов'язань не призводить до збільшення обсягу відповідальності поручителя - необгрунтовані.

ПАТ «Сбербанк» в апеляційній скарзі зазначає про безпідставність доводів позивача стосовно того, що внаслідок встановлення умовами договорів про внесення змін до кредитних договорів комісії за управління коштами кредитної заборгованості відбулось збільшення обсягу відповідальності поручителя, оскільки комісія не є борговою сумою та сплачена боржником під час підписання додаткової угоди.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вказує, що комісія за управління кредитною лінією по суті є зобов'язанням зі сплати інших зборів з суми кредиту, а тому є складовою боргу, яка змінює обсяг відповідальності позивача як поручителя.

Судова колегія приймає до уваги, що установлення без згоди поручителів додатковими угодами до кредитних договорів умов щодо сплати додаткових платежів - комісій за пролонгацію кредитних договорів та внесення змін до них, не є підставою для припинення поруки в порядку цієї норми, з огляду на те, що комісійна винагорода не вважається борговою сумою, оскільки була сплачена позичальником під час підписання відповідних додаткових угод, а тому не призводить до збільшення відповідальності поручителів (Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 20.04.2016 року у справі 36-2662цс15).

До матеріалів справи надано платіжні доручення, що свідчать про сплату другим та третім відповідачами комісій за управління кредитними лініями в день підписання ними додаткових договорів (угод), якими вони встановлювалися (зокрема, додаткових угод від 20.01.2015 року) (а.с.111-134 т.5).

Враховуючи наведене, доводи позивача про те, що порука припинилася у зв'язку з тим, що позивачем не надавалась згода на укладення відповідачами договорів про внесення змін в основні договори, якими встановлювалась комісія за управління кредитними лініями не приймаються судом, а доводи ПАТ «Сбербанк» в цій частині апеляційної скарги є обгрунтованими.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що додаткова угоди №1 від 30.12.2013 року та додаткова угода №2 від 14.05.2014 року до договору поруки не створюють передбачених ними правових наслідків, оскільки укладені після зміни основного зобов'язання.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами позивача, оскільки згода поручителя зі змінами до кредитного договору, які визначають конкретні умови, порядок та обсяг збільшення відповідальності боржника, висловлене шляхом підписання додаткової угоди до договору поруки не потребує додаткової згоди поручителя на збільшення відповідальності та не суперечить частині першій статті 559 Цивільного кодексу України.

Вказаних правових висновків дійшов також Верховний суд України у своїй постанові від 05.02.2014 року у справі №6-152цс13.

Враховуючи наведене, доводи позивача не приймаються судом.

Крім того, в позові ПрАТ "Термолайф" посилається на те, що договір поруки та, відповідно, солідарні зобов'язання позивача за Кредитними договорами-1, 2, 3, 4 припинились в силу закону на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України внаслідок непред'явлення ПАТ "Сбербанк" протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання вимоги до позивача як до поручителя.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Верховним Судом України в постанові від 20.04.2016 року у справі № 6-2662цс15 висловлено правову позицію, відповідно до якої, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Пунктом 8.1 кредитних договорів визначено, що позичальник зобов'язується здійснювати повернення кредиту, наданого в межах встановленого ліміту кредитної лінії таким чином, щоб загальна заборгованість за кредитною лінією не перевищувала відповідного розміру ліміту кредитної лінії, визначеного в п.2.1 цих договорів станом на відповідну дату, з якої ліміт кредитної лінії зменшується.

В п.п.6.1-6.3 кредитних договорів перебачено обов'язок позичальників сплачувати проценти за користування кредитом щомісяця, не пізніше трьох робочих днів, наступних за днем закінчення періоду.

Відповідно до умов п. 4.2. договору поруки, передбачена статтею 2 цього договору відповідальність поручителя наступає у випадку, якщо Боржник/ки допустить/ять прострочення виконання зобов'язань.

Стаття 2 договору поруки до обсягу відповідальності позивача, як поручителя, відносить окрім інших зобов'язань (сплачувати проценти за кредитом, комісійні винагороди, штрафні санкції, відшкодовувати збитки) також зобов'язання повернути кредит, в строки, які визначені і зазначаються в основних договорах, а у випадках, передбачених законодавством України та/або основним договором та/або цим договором - достроково.

Отже, обов'язок позивача, як поручителя, повернути кредит достроково у повному обсязі запозичення не обмежується лише строками, вказаними у основних договорах (договорах про відкриття кредитної лінії).

Договором поруки додатково встановлений обов'язок позивача, як поручителя, повернути всю суму кредиту достроково у випадках, передбачених законодавством України та/або самим договором поруки (п. 4.2. Договору - якщо Боржник/ки допустить/ять прострочення виконання зобов'язань).

Згідно зі статтею 1 договору поруки «Тлумачення термінів, прострочення виконання зобов'язань по основному/им договору/ам вважається повне або часткове невиконання боржником/ами у встановлені основним/ими договором/ами строки будь-якого із зобов'язань, зазначених в п. 2.1. цього договору».

Отже, пунктом 4.2. договору поруки передбачено, що у позивача, як поручителя, виникає обов'язок погасити першому відповідачу всю суму кредиту у випадку першого ж прострочення виконання боржниками будь-яких своїх зобов'язань за основними договорами (договорами про відкриття кредитної лінії), а у кредитора відповідно виникає права на таке повне дострокове погашення.

Цей обов'язок позивача, як поручителя, достроково виконати основне зобов'язання співвідноситься з обов'язком відповідача-1, встановленим в тому ж таки п. 4.2. договору поруки, у випадку прострочення зобов'язань звернутися з письмовим повідомленням до позивача, як до поручителя, про невиконання боржником/ами зобов'язань, що зазначені в ст. 2 цього договору, та їх обсяг.

Позивач зазначає, що перше прострочення другим та третім відповідачами обов'язків зі сплати процентів виникли: за кредитними договорами №26-В/12/66/ЮО з 18.10.2014 року та №27-В/12/66/ЮО з 18.10.2014 року, за кредитним договором №28-В/12/66/ЮО з 07.10.2014р., за кредитним договором №29-В/12/66/ЮО з 18.11.2014 року, оскільки саме із вказаних дат відповідач нараховує пеню за прострочення виконання позичальниками умов договорів.

Однак, матеріали справи не містять доказів повідомлення першим відповідачем позивача про виникнення прострочення зобов'язань, що сприяло збільшенню обсягу відповідальності позивача перед ним, оскільки позивач не володів інформацією про факти виникнення прострочення зобов'язань, у зв'язку з чим не міг запобігти збільшенню обсягу своєї відповідальності, виконавши прострочений обов'язок боржника/ів з мінімальним строком прострочення.

Таким чином, як вказує позивач, порука ПАТ «Термолайф» за зобов'язаннями за основними договорами на підставі договору поруки є припиненою: за договором №26-В/12/66/ЮО - з 15.04.2015 (дата спливу 6-ти місячного строку); за договором №27-В/12/66/ЮО - з 15.04.2015 (дата спливу 6-ти місячного строку); за договором №28-В/12/66/ЮО - з 05.04.2015 (дата спливу 6-ти місячного строку); за договором №29-В/12/66/ЮО - з 16.05.2015 (дата спливу 6-ти місячного строку).

04.12.2015 року позивач отримав повідомлення ПАТ «Сбербанк» №11147/4/28-2 від 26.11.2015 року з вимогою повернути повну суму заборгованості за кредитним договорами- 1, 2, 3, 4, що підтверджується відміткою про одержання на копії листа (а.с.53 т.3).

Отже, банк заявив свої вимоги до поручителя поза межами шестимісячного строку, встановленого ч.4 ст.559 ЦК України.

Наведене спростовує доводи ПАТ «Сбербанк» в апеляційній скарзі щодо своєчасності пред'явлення вимог до поручителя.

Разом із тим, одночасне припинення поруки за частиною 1 та частиною 4 статті 559 Цивільного кодексу України є можливим лише у випадку одночасного настання обставин, передбачених вказаними нормами, в інакшому випадку до припинення поруки призводить та обставина, яка сталася раніше.

З огляду на викладене та враховуючи, що договори про внесення змін до кредитних договорів були укладені банком з позичальниками раніше - 20 січня 2015 року, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що саме з їх укладенням - 20.01.2015 порука припинилася.

Стосовно доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які полягали у неналежному повідомленні учасників справи про дату, час та місце розгляду справи по суті, колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18.12.2017 року розпочато підготовче провадження у даній справі, призначено підготовче засідання на 02.01.2018 року, встановлено відповідачам 15-денний строк з дня вручення цієї ухвали на подання відзивів.

З матеріалів справи вбачається, що 02.01.2018 року до суду надійшли відзиви другого та третього відповідачів на позов, пояснення третьої особи з доказами їх направлення іншим учасникам справи (а.с.15,47 т.9).

У відзивах другий та третій відповідачі, третя особа просили суд задовольнити позовні вимоги, провести підготовче засідання та розгляд справи по суті без участі їх представників, а також закінчити підготовче провадження та розглянути справу по суті у цьому ж засіданні.

Перший відповідач надав суду відзив на позов з доказами його направлення іншим учасникам справи та прибув в судове засідання 02.01.2018 року.

Як вбачається з ухвали господарського суду Харківської області від 02.01.2018 року, представник позивача в судовому засіданні 02.01.2018 року повідомив суд, що відповіді на відзив подавати не має наміру та просив суд закрити підготовче засідання та розпочати розгляд справи по суті 02.01.2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач підтвердив вказану обставину.

Враховуючи наведене, доводи апелянта про те, що суд першої інстанції позбавив його права подати заперечення на відповідь на відзив є безпідставними, оскільки позивач як під час розгляду справи місцевим господарським судом, так і під час апеляційного провадження наполягає, що не мав наміру подавати суду такий документ як відповідь на відзив.

В підготовчому засіданні 02.01.2018 року господарським судом встановлено, що всі учасники скористались своїми процесуальними правами, надали відзиви на позов, заяви по суті спору та процесуальних питань, судом вчинені всі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження та призначив справу до розгляду по суті на той же день, що відображено в ухвалі про закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті від 02.01.2018 року (а.с.190 т.9).

Відповідно до ч.6 ст.183 ГПК України, якщо під час підготовчого засідання вирішено питання, зазначені у ч.2 ст.182 цього кодексу, за письмовою згодою всіх учасників справи, розгляд справи по суті може бути розпочатий у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Учасники справи у відзивах на позов та поясненнях просили суд розглядати справу без їх участі та по суті спору в той самий день.

Проти проведення розгляду справи по суті в той ж день заперечував лише перший відповідач з тих підстав, позивач може надати відповідь на відзив першого відповідача.

Однак, подання відповіді на відзив є правом позивача, яким він не мав наміру скористатись, про що зазначає в апеляційній скарзі.

З пояснень апелянта та матеріалів справи не вбачається наявність інших обставин, за яких суд першої інстанції повинен був відкласти підготовче засідання або призначити справу до розгляду по суті на інший день.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не належним чином повідомлено учасників справи про розгляд справи по суті є безпідставними, оскільки відсутні у підготовчому засіданні учасники справи просили суд у відзивах та в своїх поясненнях провести розгляд справи по суті без їх участі в той же день.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, у відповідності до вимог статтей 182,183,185 ГПК України, 02.01.2018 року закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті в той же день

Отже, доводи ПАТ «Сбербанк» про порушення судом першої інстанції норм процесуального права є безпідставними.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору сторонами не оскаржується.

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги ПАТ «Сбербанк» без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 02.01.2018 року у справі №922/5729/15 - без змін.

З урахуванням приписів статті 129 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на ПАТ «Сбербанк».

Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.1 ч.1 ст. 275, ст.ст.276, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ «Сбербанк» залишити без задоволення

Рішення господарського суду Харківської області від 02.01.2018 року у справі №922/5729/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного суду протягом 20 днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 03.03.2018р.

Головуючий суддя Медуниця О.Є.

Суддя Гребенюк Н.В.

Суддя Пелипенко Н.М.