Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2018 р. м. Житомир Справа № 906/106/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Соловей Л.А.

при секретарі: Сидорчук О.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, директор;

ОСОБА_2, довіреність № 2 від 18.01.18;

від відповідача: ОСОБА_3, договір про надання правової допомоги №06/06/17 від

06.06.17; посвідчення № 278 від 15.08.12;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Державного підприємства "Спецагролізинг" (м.Київ)

до Дочірнього підприємства Відкритого акціонерного товариства "Вібросепаратор "ВС-Партнер" (м.Житомир)

про зобов'язання повернути майно

з перервами в судових засіданнях з 23.01.18 до 06.02.18 та з 06.02.18 до 12.02.18 згідно із ст.216 ГПК України.

Позивач звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом про зобов'язання повернути майно, передане ДП ВАТ "Вібросепаратор" "ВС-Партнер" на зберігання відповідно до договору зберігання майна № 2 від 03 грудня 2012 року.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 30.03.2017р. (залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.07.2017р.) відмовлено в задоволенні вищевказаного позову.

Постановою Вищого господарського суду України від 24.10.2017р. скасовані зазначені судові рішення місцевого та апеляційного судів, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Житомирської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподіл судової справи між суддями від 10.11.2017 справу № 906/106/17 передано для розгляду судді Соловей Л.А.

Ухвалою від 13.11.17 прийнято справу до свого провадження.

Згідно ухвали Господарського суду Житомирської області від 10.01.18 (т.2, а.с.198-199) суд ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами ГПК України в редакції Закону України від 03.10.17 №2147-19 "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" зі стадії розгляду справи по суті.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на ухилення відповідача від виконання свого зобов'язання повернути отримане від позивача на зберігання майно згідно договору зберігання №2 від 03.12.12, що є підставою вимагати виконання цього обов'язку в судовому порядку відповідно до ст.ст.526, 936, 938, 944, 948, 949, 953 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України.

02.01.18 позивач подав заяву, в якій уточнив позовні вимоги (а саме конкретизував майно, яке він просить повернути) та просив зобов'язати відповідача повернути майно, передане за договором зберігання майна №2 від 03.12.12, а саме: комплекс очисно-сушильно-зберігальний КОСЗ-2000 з заводським номером 011212-01КОСЗ у кількості 1 одиниця; комплекс зерноочисний КЗ-50 з заводським номером 021212-01КЗ у кількості 1 одиниця; комплекс зерноскидачі самопересувні ЗМ-110 у кількості 3 одиниці із заводськими номерами 31212-013М, 031212-023М, 031212-033М; елеватори кошові зернові ЕКЗ-25-01 у кількості 2 одиниці із заводськими номерами 041212-01ЕКЗ, 041212-02ЕКЗ (т.2, а.с.134).

02.01.18 представник позивача подав клопотання про призначення по справі №906/106/17 судової-почеркознавчої експертизи. Вказане клопотання мотивоване тим, що відповідач заперечує проти існування між позивачем та відповідачем правовідносин зі зберігання, вказує на недоліки в складанні акту приймання-передачі до договору зберігання №2 від 03.12.12, а також висловлює сумнів щодо справжності підпису, вчиненому на цьому акті. Для вирішення питання справжності підпису керівника підприємства відповідача на акті приймання-передачі до договору зберігання №2 від 03.12.12 потрібні спеціальні знання в області почеркознавства, тому є доцільним проведення судово-почеркознавчої експертизи (т.2, а.с.132).

Однак, вже в судовому засіданні 23.01.18, представник позивача відкликав клопотання про призначення експертизи з підстав недоцільності її проведення, про що зазначено в протоколі судового засідання (т.2, а.с.213).

22.01.18 представник позивача подав заяву про зменшення позовних вимог, в обґрунтування якої зазначив, що доказами, долученими до матеріалів справи підтверджено, що сторони частково виконали свої зобовязання, а саме: відповідач добровільно повернув позивачу зі зберігання частину майна і задокументував таке повернення шляхом підписання акту прийому-передачі від 01.04.13 (додаток №3 до договору зберігання) щодо майна №011212-01КОСЗ загальною вартістю 4153215,00грн та акту прийому передачі від 08.04.13 (додаток №4 до договору зберігання) щодо майна №021212-01КЗ загальною вартістю 526762,00грн. За вказаних обставин, позивач просить зобовязати ДП ВАТ "Вібросепаратор" "ВС-Партнер" повернути майно, передане на зберігання відповідно до договору зберігання №2 від 03.12.12 а саме: комплекс зерноскидачі самопересувні ЗМ-110 у кількості 3 одиниці із заводськими номерами 31212-013М, 031212-023М, 031212-033М; елеватори кошові зернові ЕКЗ-25-01 у кількості 2 одиниці із заводськими номерами 041212-01ЕКЗ, 041212-02ЕКЗ (т.2, а.с.201).

Судом не прийнято вказану заяву до розгляду, оскільки заява про зменшення позовних вимог подана з недотриманням вимог ч.5 ст. 46 ГПК України, та в порушення п.2 ч.2 ст.46 ГПК України, оскільки подана після початку розгляду судом справи по суті.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача позовні вимоги не визнає з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву №19 від 09.03.17, письмових поясненнях від 27.02.17, від 28.11.17 від 10.01.18 (т.2, а.с.92-93; 146-150), запереченні на позовну заяву від 28.11.17 (т.1, а.с.50-53; 100-102, т.2, а.с.89-91), в яких посилається на відсутність між позивачем та відповідачем правовідносин зі зберігання на підставі договору №2 від 03.12.12 , а за відсутності договору зберігання немає можливості дослідити його умови в повному обсязі та дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог. Вказує, що наявні у справі документи не свідчать також про укладення договору зберігання у спрощеній формі, оскільки не дають підстав дійти висновків про досягнення сторонами істотних умов договору.

Разом з тим, представник відповідача в судове засідання 06.02.18 в порядку ст.207 ГПК України подав заяву про долучення доказів, в якій зазначає, що оскільки представником позивача були надані суду акти приймання-передачі (повернення), що є додатками до договору зберігання №2 від 03.12.12, тому на підприємстві відповідача була проведена додаткова інвентаризація, в результаті якої виявлено оригінал договору зберігання №2 від 03.12.12, у зв'язку з чим просить суд визнати поважними причини пропуску строку подання доказів та долучити до матеріалів справи вказаний оригінал договору зберігання №2 від 03.12.12 з додатками до нього, який підтверджує наявність між сторонами правовідносин зі зберігання майна (т.2, а.с.232-235). Крім того, згідно заяв від 09.03.17 (т.1, а.с.50-53) та від 02.02.18 (т.2, а.с.215-217) відповідач просить суд у разі, якщо судом буде встановлено порушення прав позивача, застосувати строк позовної давності та відмовити в позові у зв'язку із спливом позовної давності.

Суд приймає до уваги, що в судовому засіданні 23.01.18 (тобто після початку розгляду справи по суті) представником позивача надано для залучення до матеріалів справи оригінали нових доказів: а саме, акт приймання-передачі від 03.12.12 (додаток №2 до договору зберігання від 03.12.12); акт приймання-передачі (повернення) від 01.04.13 (додаток №3 до договору зберігання); акт приймання-передачі (повернення) від 08.04.13 (додаток №4 до договору зберігання від 03.12.12), які суд приєднав до матеріалів справи.

Враховуючи основні засади (принципи) господарського судочинства, серед яких, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, з метою повного та об'єктивного розгляду справи, керуючись положеннями ст.207 ГПК України (якою передбачена можливість вирішення заяв та клопотань учасників справи, пов'язаних з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом), суд визнав поважними причини пропуску строку подання доказів та прийняв нові докази, подані представниками позивача та відповідача після переходу судом до розгляду справи по суті. При цьому суд відхилив заяву позивача про неприйняття доказів, поданих відповідачем, оскільки позовні вимоги саме позивача ґрунтуються безпосередньо на договорі зберігання №2 від 03.12.12; також в тексті позовної заяви позивач посилається на пункти договору зберігання, однак примірник такого договору позивач не надав суду, посилаючись на вилучення оригіналу договору під час обшуків на підприємстві позивача із зазначенням тієї обставини, що ним вчиняються дії щодо пошуку примірника договору, про що неодноразово наголошувалось в судових засіданнях представниками позивача.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 03.12.12 між ДП "Спецагролізинг" (покупець, позивач) та ДП ВАТ "Вібросепаратор "ВС-Партнер" (продавець, відповідач) укладено:

- договір поставки №1, на підставі якого передано у власність покупця комплекс очисно-сушильно-зберігальний КОСЗ-2000, вартістю 4153215,00грн з заводським номером 011212-01КОСЗ у кількості 1 (одна) одиниця (т.2, а.с.151-155);

- договір поставки №2, за умовами якого передано у власність покупця комплекс зерноочисний КЗ-50, вартістю 526762,00грн з заводським номером 021212-01КЗ у кількості 1 (одна) одиниця (т.2, а.с.163-167);

- договір поставки №3 від 03.12.2012, за умовами якого передано у власність покупця зерноскидачі самопересувні ЗМ-110 у кількості 3 (три) одиниці загальною вартістю 316536,00грн із заводськими номерами 031212-013 М, 031212-023М, 031212-ОЗЗМ (т.2, а.с.175-179);

- договір поставки №4 від 03.12.2012, за умовами якого передано у власність покупця елеватори кошові зернові ЕКЗ-25-01, загальною вартістю 81522,00грн у кількості 2 (дві) одиниці із заводськими номерами 041212-01ЕКЗ, 041212-02ЕКЗ (т.2, а.с.184-188).

Відповідно до п.7.4 договорів поставки оплата вартості товару проводиться покупцем протягом пятнадцяти робочих днів з дня підписання акту.

Пунктом 7.1 зазначених договорів поставки визначено, що право власності на товар набувається покупцем з моменту підписання акту.

На виконання умов договорів поставки №№1-4 від 03.03.12, згідно наявних в матеріалах справи видаткових накладних № ВС-0000517 від 03.12.2012, № ВС-0000518 від 03.12.2012; №ВС-0000519 від 03.12.2012; №ВС-0000520 від 03.12.2012 та актів приймання-передачі продукції від 03.12.12, відповідач поставив позивачу сільськогосподарську продукцію на загальну суму 4998766,00грн (т.1, а.с.9-16).

Судом встановлено та сторонами підтверджено, що позивачем не сплачена вартість сільськогосподарської техніки, придбаної на підставі вищевказаних угод, ні в установлені договорами строки, ні на час прийняття рішення по справі, однак відповідно до умов договорів поставки (п.7.1) позивач набув право власності на майно та мав право розпоряджатись товаром на власний розсуд.

Так, 03.12.12 ДП "Спецагролізинг" (поклажодавець, позивач) уклав з ДП ВАТ "Вібросепаратор "ВС-Партнер" (зберігач, відповідач) договір зберігання майна №2 (т.2, а.с.233), за умовами якого поклажодавець передає, а зберігач приймає на зберігання та зобовязується повернути у схоронності техніку, асортимент, кількість та вартість якої визначається сторонами у специфікації, що є невідємною частиною даного договору (п.1.1 договору).

Пунктом 1.2 договору зберігання визначено, що майно буде зберігатися за наступною адресою відповідача: 10001, м.Житомир, вул.Баранова, 93.

Згідно пояснень директора підприємства позивача в судовому засіданні, передача майна на зберігання була зумовлена необхідністю пошуку третіх осіб для передання їм техніки в фінансовий лізинг, отримання від лізингоодержувачів коштів, за рахунок яких було б проведено оплату з відповідачем за придбану у нього згідно договорів поставки техніку, що також передбачено п.1.2 вищевказаних договорів поставки.

Відповідно до п.2.1 договору майно за цим договором передається на зберігання зберігачу на строк до 03.05.13.

Сторони домовились, що за письмовою домовленістю сторін строк зберігання майна може бути змінено (п.2.2).

Умовами договору передбачено, що за зберігання майна поклажодавець сплачує зберігачу 100,00грн з ПДВ за кожний повний календарний місяць. Оплата вартості зберігання здійснюється до 20 (двадцятого) числа місяця наступного за звітним на підставі рахунків-фактур та актів виконаних робіт (п.2,3; 2.4 договору зберігання №2).

Підпунктом 3.2.5 пункту 3.2 договору визначено, що зберігач зобовязаний протягом трьох календарних днів з моменту припинення дії цього договору повернути поклажодавцю майно зі зберігання у порядку, передбаченому розділом 5 цього договору.

Відповідно до п.5.1-5.3 договору майно передається поклажодавцем на зберігання зберігачу та повертається після зберігання зберігачем поклажодавцю на території виставкового майданчика поклажодавця; на підставі відповідних двосторонніх актів приймання-передачі майна, які мають бути підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їхніми печатками (у разі їх наявності).

Пунктом 6.3 договору сторони погодили, що строк позовної давності за вимогами поклажодавця за цим договором (у томі числі щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) складатиме 3 (три) роки.

За змістом п.7.1 договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до закінчення строку зберігання згідно п.2.1 цього договору.

Згідно специфікації, яка є додатком №1 до договору зберігання №2 від 03.12.12, сторони погодили найменування майна, що передається на зберігання, його кількість та вартість (т.2, а.с.234).

На підставі акту приймання-передачі від 03.12.12, що є додатком №2 до договору зберігання №2 від 03.12.12 ДП "Спецагролізинг" (поклажодавець, позивач) передав, а ДП ВАТ "Вібросепаратор "ВС-Партнер" (зберігач, відповідач) прийняв на зберігання наступне майно: комплекс очисно-сушильно-зберігальний КОСЗ-2000, з заводським номером 011212-01КОСЗ у кількості 1 (одна) одиниця, вартістю 4153215,00грн; комплекс зерноочисний КЗ-50, з заводським номером 021212-01КЗ у кількості 1 (одна) одиниця, вартістю 526762,00грн; зерноскидачі самопересувні ЗМ-110 у кількості 3 (три) одиниці із заводськими номерами 031212-013М, 031212-023М, 031212-ОЗЗМ, загальною вартістю 237267,00грн; елеватори кошові зернові ЕКЗ-25-01 у кількості 2 (дві) одиниці із заводськими номерами 041212-01ЕКЗ, 041212-02ЕКЗ, загальною вартістю 81522,00грн (т.1, а.с.17, т.2, а.с.235).

На виконання умов договору, за надані відповідачем послуги зі зберігання, позивач сплатив відповідачу 400,00грн за період грудень 2012р. - березень 2013р., що підтверджується актом №ВС-0000002 здачі-прийняття робіт (наданих послуг) від 31.03.13 та банківською випискою від 24.04.13 (т.1, а.с.107-108).

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується факт часткового повернення майна із зберігання, а саме 01.04.13 та 08.04.13 зберігач повернув поклажодавцю, а поклажодавець прийняв з відповідального зберігання наступне майно: комплекс очисно-сушильно-зберігальний КОСЗ-2000, з заводським номером 011212-01КОСЗ у кількості 1 (одна) одиниця, вартістю 4153215,00грн; комплекс зерноочисний КЗ-50, з заводським номером 021212-01КЗ у кількості 1 (одна) одиниця, вартістю 526762,00грн, про що складено та підписано між сторонами відповідні акти прийманняпередачі (повернення), які є додатками №3 та №4 до договору зберігання №2 від 03.12.12 (т.2, а.с.205-206).

Необхідно відмітити, що відповідно до додаткових угод №1 від 01.04.12 та від 08.04.12 до договорів поставки №1, №2 від 03.12.12 сторони дійшли згоди, у звязку з відсутністю фінансування згідно Постанови КМУ від 28.07.10 №648 "Про затвердження порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для фінансування підтримки заходів в агропромисловому комплексі на умовах фінансового лізингу" та не отриманням покупцем коштів з Державного бюджету України для закупівлі сільськогосподарської техніки, що є предметом поставки по основному договору, розірвати договори поставки №1, №2 від 03.12.12 (т.2, а.с.159, 172).

Пунктом 2 додаткових угод сторони визначили, що покупець зобовязаний повернути всю сільськогосподарську техніку, отриману по договору поставки №1, №2 від 03.12.12.

На виконання умов додаткових угод №1 до договорів поставки №1, №2, позивач повернув, а відповідач прийняв комплекс очисно-сушильно-зберігальний КОСЗ-2000, з заводським номером 011212-01КОСЗ у кількості 1 (одна) одиниця, вартістю 4153215,00грн та комплекс зерноочисний КЗ-50, з заводським номером 021212-01КЗ у кількості 1 (одна) одиниця, вартістю 526762,00грн.

Повернення продукції постачальнику згідно додаткових угод підтверджується накладними на повернення товару №1 від 01.04.13, №2 від 08.04.13 та актами приймання-передачі (повернення) продукції від 01.04.13 та 08.04.13 (т.2, а.с.160-161; 173-174).

Таким чином, на зберіганні у відповідача залишились зерноскидачі самопересувні ЗМ-110 у кількості 3 (три) одиниці із заводськими номерами 031212-013 М, 031212-023М, 031212-ОЗЗМ, загальною вартістю 237267,00грн; елеватори кошові зернові ЕКЗ-25-01 у кількості 2 (дві) одиниці із заводськими номерами 041212-01ЕКЗ, 041212-02ЕКЗ, загальною вартістю 81522,00грн.

27.05.16 ДП "Спецагролізинг" звернувся до ДП ВАТ "Вібросепаратор "ВС-Партнер" з вимогою про повернення переданого на зберігання майна загальною вартістю 318789,00грн у тижневий термін з моменту отримання листа (т.1, а.с.18-20).

Невиконання відповідачем зазначеної вимоги стало підставою звернення ДП "Спецагролізинг" до суду з позовом про повернення майна, переданого на зберігання відповідно до договору зберігання №2 від 03.12.12.

Слід зазначити, що дана справа досліджувалась господарським судом, у тому числі апеляційною та касаційною інстанціями, з прийняттям відповідних рішень.

Так, постановою Вищого господарського суду України від 24.10.17 (т.2, а.с.78-81) постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 18.07.17 та рішення Господарського суду Житомирської області від 30.03.17 у справі скасовано, справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд. Скасовуючи рішення по даній справі, Вищий господарський суд в постанові від 24.10.17 зазначив, що:

- судам при новому розгляді необхідно встановити можливість наявності укладання договору у спрощеній формі та виникнення зобов'язань за таким договором;

- треба з'ясувати чи були отримані відповідачем перераховані кошти позивачем за наявними в матеріалах справи видатковими накладними;

- у разі наявності сумніву у судів щодо наявності підписів на актах, суд не позбавлений можливості призначити необхідну судову експертизу;

- необхідно встановити чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, проаналізувавши приписи законодавства, що регулює спірні відносини, врахувавши викладені в Постанові Вищого господарського суду України від 24.10.17 зауваження по даній справі, господарський суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

На підставі зібраних у матеріалах справи доказів, виходячи із встановлених обставин спору суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами, ґрунтуються на договорі зберігання №2 від 03.12.12 та підпадають під правове регулювання параграфа 1 "Загальні положення про зберігання" глави 66 ЦК України "Зберігання".

Відповідно до норм ст.936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Нормами ст.937 ЦК України визначено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу, і письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання (ст. 938 ЦК України).

За приписами ст.946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Статтею 948 ЦК України встановлений обов'язок поклажодавця забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Згідно ст.953 ЦК України зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Так, матеріалами справи підтверджено, що майно: комплекс очисно-сушильно-зберігальний КОСЗ-2000, з заводським номером 011212-01КОСЗ у кількості 1 (одна) одиниця, вартістю 4153215,00грн; комплекс зерноочисний КЗ-50, з заводським номером 021212-01КЗ у кількості 1 (одна) одиниця, вартістю 526762,00грн; зерноскидачі самопересувні ЗМ-110 у кількості 3 (три) одиниці із заводськими номерами 031212-013 М, 031212-023М, 031212-ОЗЗМ, загальною вартістю 237267,00грн; елеватори кошові зернові ЕКЗ-25-01 у кількості 2 (дві) одиниці із заводськими номерами 041212-01ЕКЗ, 041212-02ЕКЗ, загальною вартістю 81522,00грн було передане ДП "Спецлізинг" та прийняте ДП ВАТ "Вібросепаратор" "ВС-Партнер" на зберігання.

Тобто за умовами договору зберігання №2 від 03.12.12 відповідач взяв на себе обов'язок зберігати майно, а після закінчення строку зберігання повернути його поклажодавцю.

Вказане у договорі зберігання майно, до моменту передачі позивачем відповідачеві на зберігання було придбано позивачем у відповідача на підставі договорів поставки №№1-4 від 03.12.12, пунктом 7.1 яких визначено, що право власності на товар набувається покупцем (позивачем) з моменту підписання акту. Зазначені акти приймання-передачі продукції підписані сторонами 03.12.12 (т.1, а.с.9-16). Як вказувалось вище, пунктом п.7.4 договорів поставки передбачено, що оплата вартості товару проводиться покупцем протягом пятнадцяти робочих днів з дня підписання акту. Однак, на виконання припису Постанови Вищого господарського суду України від 24.10.17 у даній справі судом встановлено, що позивач не перерахував кошти відповідачеві за отриману згідно видаткових накладних техніку, у зв'язку з чим до закінчення строку зберігання, реалізовуючи своє бажання та згоду на виконання зобов'язань за договором відповідачем було частково повернуто позивачу передане за договором майно, а саме: комплекс очисно-сушильно-зберігальний КОСЗ-2000, з заводським номером 011212-01КОСЗ у кількості 1 (одна) одиниця, вартістю 4153215,00грн; комплекс зерноочисний КЗ-50, з заводським номером 021212-01КЗ у кількості 1 (одна) одиниця, вартістю 526762,00грн, що підтверджується підписами та відбитками печаток сторін на актах приймання-передачі (повернення) від 01.04.13 та 08.04.13. Решта техніки у кількості 5 одиниць продовжувала перебувати у відповідача на зберіганні.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено вище, умовами договору зберігання №2 від 03.12.12 визначено, що майно передається на зберігання до 03.05.13. За письмовою згодою сторін строк зберігання майна може бути змінено (п.2.1; 2.2 договору зберігання).

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що строк зберігання майна було змінено, відтак у відповідача виник обов'язок повернути майно з 03.05.13.

Відповідно до ч.7 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи вищенаведене, а також враховуючи той факт, що відповідач свої зобов'язання за договором щодо повернення майна виконав частково, закінчення строку дії договору зберігання №2 від 03.12.12 породжує для відповідача, як зберігача, обов'язок негайно повернути передане на відповідальне зберігання майно.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що майно передається поклажодавцем на зберігання зберігачу та повертається після зберігання поклажодавцю на підставі відповідних двосторонніх актів приймання-передачі. Як встановлено судом, станом на момент розгляду справи, такі акт приймання-передачі решти майна з відповідального зберігання сторонами не підписувались та в матеріалах справи відсутні.

Відтак, відповідач не виконав своє зобов'язання за договором зберігання №2 щодо повернення позивачу решти майна, а саме: зерноскидачів самопересувних ЗМ-110 у кількості 3 (три) одиниці із заводськими номерами 031212-013 М, 031212-023М, 031212-ОЗЗМ, загальною вартістю 237267,00грн; елеваторів кошових зернових ЕКЗ-25-01 у кількості 2 (дві) одиниці із заводськими номерами 041212-01ЕКЗ, 041212-02ЕКЗ, загальною вартістю 81522,00грн, чим порушив право позивача на одержання зі зберігання вказаного майна, тому позивач в порядку захисту свого порушеного права вправі вимагати від відповідача виконання зобов'язання.

Слід зазначити, що позов справі заявлено у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем обов'язків з договору зберігання, обов'язок доведення зворотного, тобто наявності доказів, які підтверджують повернення решти майна зі зберігання лежить на відповідачеві.

Отже, з огляду на презумпцію вини особи, яка порушила право, тягар спростування винної поведінки лежить саме на цій особі.

Таким чином, саме відповідач, який заперечує факт наявності майна на зберіганні повинен доводити належними та допустимими доказами повернення майна позивачу.

Однак відповідач не надав суду доказів повернення позивачеві усього майна, прийнятого на зберігання відповідно до договору та акту приймання-передачі на зберігання.

Договір зберігання №2 від 03.12.12, акт приймання-передачі від 03.12.12 та акти приймання-передачі (повернення) від 01.04.13 та 08.04.13 підписані сторонами без будь-яких зауважень та скріплений печатками, у зв'язку з чим у ДП ВАТ "Вібросепаратор "ВС-Партнер" відсутні підстави не виконувати взяті на себе зобов'язання з повернення майна, переданого на відповідальне зберігання.

За вказаних обставин, заперечення відповідача, викладені у відповідних відзиві, письмових поясненнях, запереченні спростовуються матеріалами справи та наданими сторонами доказами. Тим більше, що оригінал договору зберігання надав суду саме представник відповідача.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо повернення частини майна, а саме: зерноскидачів самопересувних ЗМ-110 у кількості 3 (три) одиниці із заводськими номерами 031212-013 М, 031212-023М, 031212-ОЗЗМ, загальною вартістю 237267,00грн; елеваторів кошових зернових ЕКЗ-25-01 у кількості 2 (дві) одиниці із заводськими номерами 041212-01ЕКЗ, 041212-02ЕКЗ, загальною вартістю 81522,00грн, яке передано на зберігання на підставі договору зберігання №2 від 03.12.12.

Позовні вимоги в частині повернення комплексу очисно-сушильно-зберігального КОСЗ-2000, з заводським номером 011212-01КОСЗ у кількості 1 (одна) одиниця, вартістю 4153215,00грн та комплексу зерноочисного КЗ-50, з заводським номером 021212-01КЗ у кількості 1 (одна) одиниця, вартістю 526762,00грн, необґрунтовані, оскільки вказане майно було повернуто відповідачем позивачу до порушення провадження у даній справі, а саме 01.04.13 та 08.04.13 на підставі відповідних актів приймання-передачі (повернення).

Разом з тим, суд приймає до уваги, що відповідач у відзиві на позовну заяву №19 від 09.03.17 та заяві від 02.02.18 просить суд застосувати до вимог позивача наслідки спливу позовної давності.

Відповідно до приписів ст.ст.256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом, згідно із ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але згідно положень частини п'ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, договір зберігання №2 укладено між ДП "Спецагролізинг" та ДП "ПАТ "Вібросепаратор" 03.12.12.

Так, відповідно до п.2.1 вказаного договору, майно за цим договором передається на зберігання зберігачу на строк до 03.05.13.

Згідно п.7.1 цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення їхніми печатками і діє до закінчення строку зберігання згідно п.2.1 цього договору, тобто до 03.05.13.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що сторони змінили строк зберігання майна, договір зберігання майна №2 від 03.12.12 припинив свою дію з 03.05.13.

Враховуючи вищевикладене, строк повернення майна із зберігання настав 03.05.13, таким чином позивач повинен був знати про необхідність повернення зберігачем майна після зберігання, та можливий захист свого порушеного права в судовому порядку.

Отже, саме з 03.05.13 у ДП "Спецагролізинг" виникло право на позов до відповідача (зберігача майна) про повернення майна, та з цього часу почався перебіг строку позовної давності, який закінчився 03.05.16. Однак, у вказаний період позивачем не проводились дії, спрямовані на захист порушеного права.

Позов поданий 30.01.17, тобто поза межами позовної давності. Відповідно до ст.267 ч.4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виходячи зі змісту ч.5 ст.267 ЦК України, поважними можливо визнати лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами відповідних правовідносин певних дій.

Суд, оголосивши перерву в судовому засіданні 06.02.18 (т.2, а.с.231) надав можливість позивачу підготувати письмові пояснення на заяву відповідача про застосування строку позовної давності, однак позивач письмового клопотання про поновлення строку позовної давності не надав, не довів суду наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, як і не навів/довів наявних фактичних даних про такі обставини.

Доводи позивача, що заява про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню оскільки в матеріалах справи відсутні докази тому, що настали ті обставини, на які посилається відповідач як підставу для спливу строку, відхиляються судом з огляду на положення п.2.1 договору, в якому сторонами погоджено строк зберігання майна, та відсутність доказів які б свідчили, що даний строк за письмовою домовленістю сторін було змінено.

Відповідно до частини 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду №10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Згідно із ст.13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги, що відповідачем заявлено про сплив строку позовної давності, а позивачем не наведено поважних причин пропуску позовної давності, суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати строк позовної давності, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог відмовити.

Слід зазначити, що позивач просить застосувати приписи ст.246 ГПК України шляхом винесення окремої ухвали та передачі матеріалів справи органам досудового розслідування для притягнення посадових осіб відповідача до кримінальної відповідальності, при цьому зазначає, що в діях посадових осіб наявні ознаки кримінального правопорушення, а саме, привласнення, розтрата або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, яке карається обмеженням волі на строк до п'яти років (ст.191 Кримінального кодексу України).

Однак, суд не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки з наявних у матеріалах справи документів вбачається, що діяння, які містять ознаки кримінального правопорушення, вказаними у клопотаннях особами, вже є предметом перевірки правоохоронними органами.

Судовий збір у розмірі 1600,00грн, відповідно до п.2 ч.4 ст.129 ГПК України, покладається на позивача.

Суд вважає необґрунтованими посилання представника відповідача, що позивачем під час подачі позову неправильно сплачено судовий збір як за вимогу немайнового характеру, оскільки п.2.2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.13 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (на яку посилається відповідач) передбачено, що судовий збір з позовної заяви про витребування або повернення майна у п о з а д о г о в і р н и х зобовязаннях, як рухомих речей, так і нерухомості, - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. Оскільки в даному випадку повернення майна випливає із д о г о в і р н и х з о б о в ' я з а н ь, а саме із договору зберігання №2 від 03.12.12, тому позивачем правомірно сплачено судовий збір за ставками, передбаченими для позовних заяв немайнового характеру, - 1600грн.

Керуючись ст.ст.123, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 22.02.18

Суддя Соловей Л.А.

Віддрукувати 3 прим.:

1 - до справи;

2,3 - сторонам (рек.з повід)