КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2018 р. Справа№ 910/18719/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

за участю секретаря судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу б/н від 20.12.2017 (вх. №09.1-04.1/318/18 від 11.01.2018) Фізичної особи-підприємця Джамаль Михайла Сергійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017

у справі №910/1871917/17 (суддя - Чебикіна О.С.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Джамаль Михайла Сергійовича»

до Товариства з додатковою відповідальністю трикотажна фабрика «Киянка»

про зобов'язання вчинити дії

представники сторін у судове засідання не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Джамаль Михайло Сергійович (позивач у справі) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю Трикотажна фабрика «Киянка» (відповідач у справі) про зобов'язання виконати умови договору про надання юридичних послуг №б/н від 02.06.2014 року, а саме - зобов'язати відповідача укласти з позивачем правочин про відчуження нежилих приміщень на умовах, визначених відповідачем та згідно умов договору про надання юридичних послуг №б/н від 02.06.2014 року.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач належним чином не провів розрахунки з позивачем за надані останнім юридичні послуги за договором про надання юридичних послуг №б/н від 02.06.2014. Позивач зазначає, що згідно п. 4.2. договору у випадку неможливості сплатити грошові кошти, такий обов'язок відповідача може бути замінений переданням в якості розрахунку майна, а саме 500 кв.м. нежилих приміщень в літ. «Б» на першому поверсі. З урахуванням наведеного позивач просить суд зобов'язати ТДВ Трикотажна фабрика «Киянка» укласти правочин про відчуження нежилих приміщень на умовах, визначених відповідачем та згідно умов договору про надання юридичних послуг №б/н від 02.06.2014 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 (повний текст складено 18.12.2017) у задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення у справі, місцевий господарський суд виходив із того, що позивачем не доведено обставин того, що договір, укладення якого є предметом спору, є обов'язковим до укладення для відповідача, а тому, враховуючи загальний принцип свободи договору та укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін, суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач - ФОП Джамаль М.С., 21.12.2017 подав апеляційну скаргу (вх. №09.1-04.1/318/18 від 11.01.2018), в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю. Просить зобов'язати відповідача укласти з позивачем правочин про відчуження нежилих приміщень на умовах, визначених відповідачем згідно умов Договору б/н від 02.06.2014.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 у складі колегії суддів: Жук Г.А. - головуючий суддя, судді: Мальченко А.О.. Дикунська С.Я. за результатами розгляду матеріалів апеляційної скарги (вх. №09.1-04.1/318/18 від 11.01.2018) Фізичної особи-підприємця Джамаль Михайла Сергійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/18719/17 відкрито апеляційне провадження та надано сторонам строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв та клопотань в порядку, визначеному ГПК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.02.2018, враховуючи неподання сторонами заяв та клопотань у визначений судом строк та відсутністю необхідності для вчинення додаткових підготовчих дій, колегія суддів дійшла висновку про призначення справи до розгляду на 21.02.2018.

Представники сторін у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча про дату, час і місце судового засідання сторони повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень №993 та №000. Про причини неявки сторони не повідомили, жодних заяв та клопотань до суду подано не було.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи належне повідомлення учасників процесу про дату і час розгляду справи, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення суду, враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення розгляду справи з поданням відповідних доказів, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, зазначає наступне.

02.06.2014 року між Товариством з додатковою відповідальністю Трикотажна фабрика «Киянка» (сторона 1 за договором, відповідач у справі) та Фізичною особою-підприємцем Джамаль Михайлом Сергійовичем (сторона 2 за договором, позивач у справі) було укладено договір про надання юридичних послуг (а.с. 8-10), згідно п.1.1. якого ФОП Джамаль М.С. зобов'язався надати ТДВ Трикотажна фабрика «Киянка» юридичні послуги, а ТДВ Трикотажна фабрика «Киянка» - прийняти їх і оплатити їх вартість у порядку, визначеному цим договором (п. 1.1. договору).

Відповідно до п. п. 3.2.4. договору ФОП Джамаль М.С. зобов'язався зареєструвати право власності за ТДВ Трикотажна фабрика «Киянка» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та отримати витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на нежитлові приміщення що знаходяться по вул. Васильківській, 30 в м. Києві загальною площею 6775,20 кв.м (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_1) згідно зазначеного в договорі переліку.

У п. 4.1. договору сторони передбачили, що надання послуг оформлюється актом приймання-передачі наданих послуг.

Пунктом 4.2. договору сторони обумовили, що у випадку позитивного вирішення ФОП Джамаль М.С. судових справ, пов'язаних з майном, вказаним в п. 3 п. п. 3.2.4. цього договору та виконання інших умов договору ФОП Джамаль М.С. отримує грошовий еквівалент ринкової вартості 500 (п'ятсот) кв. м. нежилих приміщень в літ. «Б» на першому поверсі, визначеної на момент виконання зобов'язань стороною 2. У випадку неможливості сплатити грошові кошти, виконання обов'язку стороною 1 перед стороною 2 може бути замінено переданням в якості розрахунку майна, а саме 500 (п'ятсот) кв. м. нежилих приміщень в літ. «Б» на першому поверсі.

Позивачем до матеріалів справи надано Акт про надані послуги №1/16 від 01.02.2016 року на суму 446 905,00 грн (а.с. 11). Разом з цим, у даному акті не вказано способу визначення вартості послуг, за який обсяг робіт (наданих послуг) визначена вартість послуг.

Як стверджує позивач, у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх грошових зобов'язань, ФОП Джамаль М.С. звернувся до ТДВ Трикотажна фабрика «Киянка» з вимогою вих №81 від 01.09.2017 про оплату наданих послуг, а у випадку неможливості розрахунку, вимагав передати 500 кв. м. нежилих приміщень в літ. «Б» на першому поверсі.

Посилаючись на умови договору та на несплату відповідачем вартості наданих позивачем послуг, ФОП Джамаль М.С. звернувся з позовом до суду та просить зобов'язати ТДВ Трикотажна фабрика «Киянка» укласти правочин про відчуження нежилих приміщень на умовах, визначених відповідачем та згідно умов договору про надання юридичних послуг №б/н від 02.06.2014 року.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивачем на вирішення до суду був переданий перереддоговірний спір у зв'язку з ухиленням відповідача, як стверджує позивач, від укладення договору відчуження нежилих приміщень.

Згідно з ч.1 ст.173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Однією з підстав виникнення господарських зобов'язань відповідно до ст. 174 ГК України є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Зі змісту укладеного між сторонами договору, вбачається, що за своєю правовою природою даний договір є договором про надання послуг.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Приписами ч. 1 ст. 903 ЦК України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Дослідивши умови укладеного між сторонами договору, колегія суддів звертає увагу, що в договорі сторони не передбачили строку дії договору, строку надання послуг, вартості послуг, що надаються позивачем у справі, способу її визначення, посилання на судові справи, при вирішенні яких позивач повинен був надавати свої юридичні послуги. Так, у п. 4.2. сторони вказали, що за надані послуги у випадку позитивного вирішення судових справ виконавець отримує грошовий еквівалент ринкової вартості 500 кв.м. нежилих приміщень літ «Б» на першому поверсі, однак матеріали справи не містять визначення ринкової вартості даного приміщення на час укладення договору. Акт прийнятих послуг, який наданий позивачем не містить доказів вирішення судових справ, доказів їх позитивного вирішення, не містить ні порядку визначення вартості таких послуг, ні посилання на ринкову вартість приміщень на час складання акту. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено надання юридичних послуг саме в сумі 446 905,00 грн.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.3 ЦК України, однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтями 626, 627 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у наданій сторонам можливості за взаємною згодою визначати умови такого договору, змінювати ці умови також за взаємною згодою або утримуватись від пропозицій про їх зміну.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (статті 628, 629 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У відповідності до ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частинами 1, 2 ст. 641 ЦК України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Відповідно до ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Отже, частини 3, 4, 5, 7 статті 181 ГК України застосовуються у випадку, коли сторони мають намір укласти відповідний договір, але не можуть дійти згоди щодо окремих його умов. При цьому, розбіжності до суду передаються лише якщо на це є згода обох сторін, за виключенням випадку, коли договір заснований на державному замовленні або укладання якого, є обов'язковим для сторін на підставі закону або виконавцем є монополіст, на якого покладається обов'язок передати відповідний спір на вирішення суду, у разі отримання ним договору з протоколом розбіжностей, з якими він не згоден.

Як встановлено господарським судом апеляційної інстанції, позивачем не надано до суду належних доказів надання відповідно до вимог зазначеної норми матеріального права проекту договору для підписання відповідачу. Додана до матеріалів справи вимога про виконання договірних відносин (а.с. 12) не містить ні проекту договору, ні посилання на те, що з даним листом відправлявся відповідачу такий проект. Таким чином, у суду відсутні підстави для висновку, що позивач звертався до відповідача з пропозицією укласти договір в розумінні ст. 181 ГК України, ст. 641 ЦК України.

При цьому, колегія суддів суд звертає увагу, що відповідно до загальних принципів цивільного законодавства особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).

Вчинення стороною дій, направлених на укладення і, відповідно, підписання будь-якого правочину - є правом сторони, яке реалізується у встановленому законом порядку, а не її обов'язком, що узгоджується зокрема з приписами ст. ст. 6, 203, 627, 628, 638 Цивільного кодексу України та ст. ст. 180, 181 Господарського кодексу України, враховуючи зміст п. 4.2. договору, виходячи з обумовлених законом прав та охоронюваних інтересів сторін договору, зокрема свободи укладення договору, відповідно, підписання будь-якого цивільно-правового договору, зокрема і правочину про відчуження нежилих приміщень - є саме правом, а не обов'язком відповідача.

З урахуванням вищевикладених обставин, колегія суддів зазначає, що позивачем не доведене, що укладення договору, що є предметом спору у даній справі, є обов'язковим для відповідача, а тому відсутні правові підстави для зобов'язання його в укладенні такого договору.

Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у рішенні про спонукання укласти договір викладаються зокрема умови, на яких сторони зобов'язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект цього договору, а в разі необхідності - з викладенням у рішенні умов (пунктів) договору повністю або в певній частині. Якщо ж умови (пункти) поданого позивачем проекту договору судом прийнято лише в певній частині, то решта умов (пунктів), до яких вносяться зміни порівняно з проектом, викладається в резолютивній частині судового рішення. Однак, до позовної заяви ФОП Джамаль С.М. не надає проекту договору, який просить укласти з відповідачем, не викладає умов договору, які, на його думку, повинні бути затверджені судом, у зв'язку з чим суд не має можливості здійснити відповідний захист прав та інтересів позивача обраним ним способом.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/18719/17 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи вимоги ст. 129 ГПК України, судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта (позивача у справі).

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, п.1 ч.1 ст. 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Джамаль Михайла Сергійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/18719/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 у справі №910/18719/17 залишити без змін.

3. Справу №910/18719/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська

Повний текст постанови складено 23.02.2018