ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2018 м. Івано-ФранківськСправа № 909/62/18

Господарський суд Івано-Франківської області у складі: судді Фанди О.М., секретаря судового засідання Поліводи С.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Пері Україна", вул. Об'їзна дорога, 60, м. Бровари, Київська область, 07400, поштова адреса: а/с 144, м. Київ, 02002, адреса для листування: а/с 82, м. Київ, 03142,

до відповідача: Приватного підприємства "Роса-ІФ", вул. Євгена Коновальця, буд. 136 Б, кв. 232, м. Івано-Франківськ, 76018,

про стягнення неустойки в розмірі 304 941,00 грн. за період з 01.10.2016 року по 01.07.2017 року за користування обладнанням за час прострочення виконання обов'язку з повернення позивачу обладнання після припинення договору

за участю:

від позивача: ОСОБА_1 - представник, (довіреність № 356 від 18.12.2017 року; паспорт серія ВС № 964576 від 24.05.2001 року)

від відповідача: представники не з'явилися

установив: Товариство з обмеженою відповідальністю "Пері Україна" (далі позивач) звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області із позовною заявою до Приватного підприємства "Роса-ІФ" (далі відповідач) про стягнення неустойки в розмірі 304 941,00 грн. за період з 01.10.2016 року по 01.07.2017 року за користування обладнанням за час прострочення виконання обов'язку з повернення позивачу обладнання після припинення договору.

Позовні вимоги обгрунтовані порушенням відповідачем взятих на себе зобов'язань згідно Договору №СО-160006944 оперативної оренди обладнання від 16.03.2016 року зокрема щодо повернення орендованого майна після припинення дії договору, у зв'язку з його розірванням в односторонньому порядку.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та просить суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, однак направив на адресу Господарського суду Івано-Франківської області клопотання у вигляді факсограми за вх.№ 2854/18 від 20.02.18 про відкладення розгляд справи. Необхідність відкладення рогляду справи мотивує неможливістю направити в судове засідання його повноваженого представника, у зв'язку з відрядженням.

Статтями 202 та 216 Господарського процесуального кодексу України встановлено перелік підстав за наявності яких господарський суд може відкласти розгляд справи по суті в межах строків, встановлених п. 2 статті 195 цього Кодексу, зокрема однією із них є перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату час та місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

В клопотанні про відкладення розгляд справи відповідачем не вказано обґрунтованих та документально підтверджених підстав для відкладення розгляду справи, зокрема доказів щодо перебування повноваженого представника у відрядженні.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з його необгрунтованістю та відсутністю у суду підстави для відкладення судового розгляду справи, передбачених п.2 ч.2 ст. 202 Господарського процесуального кодексу.

Разом з тим, 09 лютого 2018 року відповідачем через канцелярію Господарського суду Івано-Франківської області подано відзив на позовну заяву (вх.32287/18 від 09.02.18), відповідно до якого відповідач проти позову заперечив та просив суд в позові відмовити. Свої заперечення обгрунтовує тим, що позивачем не представлено жодних доказів стосовно підтвердження факту (дати) несвоєчасного повернення обладнання, внаслідок чого посилається на відсутність підстав для застосування господарської санкції, передбаченої п.7.2 Договору. в своєму запереченні відповідач також посилається на сплив строку позовної давності щодо стягнення неустойки.

Розглянувши матеріали справи із врахуванням вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, вислухавши представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд вважає за правильне взяти до уваги наступне.

16 вересня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Пері Україна" (по договору - орендодавець/по справі - позивач) та Приватним підприємством "Роса-ІФ" (по договору - орендар/по справі - відповідач) укладено договір №СО-160006944 оперативної оренди обладнання.

Відповідно до п.1.1. договору орендодавець надає орендарю у тимчасове оплатне користування (оренду) будівельну опалубку PERI (в т.ч. окремі елементи опалубки, спеціалізовану тару для її транспортування), іменовану надалі "обладнання", асортимент, кількість і вартість якого вказуються в актах прийому-передачі, що є невідємною частиною цього Договору.

Згідно п.1.2. договору обладнання надається в оренду для використання орендарем на будівельному майданчику за адресою: 76010, м. Івано-Франківськ, вул. Бельведерська, 58.

Згідно п. 2.3. договору, обладнання, що передається в оренду за цим договором, є власністю орендодавця і належить до його основних фондів. Протягом всього часу дії оренди право власності на обладнання зберігається за орендодавцем. Орендар не має права використовувати обладнання в якості застави, гарантій під банківські кредити або зобовязання перед третім особами, продавати та/або передавати в користування та/або суборенду третім особам, відчужувати будь-яким іншим способом, без письмової згоди орендодавця передавати свої права і обовязки за цим Договором.

Пунктом 2.1. договору встановлено, що передача обладнання в оренду (з оренди) здійснюється на підставі акту (-ів) прийому-передачі.

На виконання договірних зобовязань позивач передав, а відповідач отримав обладнання, про що сторонами було підписано акт прийому-передачі №8803 від 17 березня 2016 року, відповідно до якого відповідачу в користування передано обладнання вартістю 644384 грн. 50 коп. (з ПДВ 20%).

Пунктом 3.1. договору передбачено, що договір набирає чинності та вважається укладеним з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами зобовязань за цим договором.

Відповідно до п.3.2. договору датою початку строку оренди обладнання вважається дата підписання акту приймання-передачі обладнання в оренду повноважними представниками сторін.

Датою закінчення строку оренди обладнання вважається дата, яка передує даті підписання акту приймання-передачі обладнання із оренди повноважними представниками сторін.

Актом прийому-передачі №9638 від 05.05.2016 року відповідач повернув (здав на склад орендодавцю) в період дії Договору частину обладнання. Вартість повернутого майна становить 111 494 грн. 04 коп. (без ПДВ), а з ПДВ 133 792 грн. 85 коп.

Листом №3567/1 від 23 вересня 2016 року позивач звернувся до відповідача із вимогою про розірвання договору оперативної оренди обладнання, внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору (здійснення орендної плати). Відповідно до зазначеного листа останнім днем дії Договору є 30 вересня 2016 року. Також у повідомленні містилась вимога щодо повернення обладнання орендодавцю 30 вересня 2016 року.

Проте, орендар не повернув у визначений строк орендодавцем обладнання по Договору, що зумовило позивача звернутись до господарського суду із позовом про стягнення неустойки за період безпідставного користування орендованим обладнанням.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні визначення містить норма ст.759 Цивільного кодексу України, яка зокрема зазначає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Факт передачі позивачем відповідачу орендованого майна підтверджується актом прийому-передачі №8803 від 17 березня 2016 року, копія якого долучена до матеріалів справи.

В силу дії ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.785 ЦК України встановлено обов'язок наймача щодо повернення наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі у разі припинення договору найму.

Тобто, положення ч.1 ст.785 ЦК України, якими зокрема, позивач обґрунтовує позовні вимоги, передбачає обов'язок орендаря повернути орендодавцю саме орендоване майно, чому відповідає право позивача вимагати повернення речей, переданих у найм.

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 5.2.9 Договору визначено обов'язок орендаря повернути (здати на склад орендодавця) обладнання очищеним, належно упакованим, в справному стані із врахуванням природнього зносу не пізніше дня припинення Договору відповідно до п.3.3. цього договору або розірвання Договору відповідно до п.3.4 цього Договору (дострокове розірвання Договору в односторонньому порядку на вимогу Орендодавця, якщо орендар порушив умови п.4.2.2. Договору ( строки орендної плати).

Пунктом 3.4.1 Договору передбачено, що дострокове розірвання Договору в односторонньому порядку можливе на вимогу Орендодавця, якщо орендар порушив умови п.4.2.2. Договору ( строки орендної плати).

Відповідно до п.3.5 Договору (п.3.4.) сторона завчасно повідомляє іншу сторону, але не пізніше ніж за 5 робочих днів до дня його розірвання.

Факт неналежного виконання відповідачем умов договору №СО-160006944 оперативної оренди обладнання від 16.03.2016 року, що слугувало підставою для звернення позивача до відповідача із Листом №3567/1 від 23.09.2016 про розірвання договору, підтверджується рішенням Господарського суду Івано-Франківської області у справі №909/739/17 від 06.09.2017 року, яке набрало законної сили. Даним рішення також встановлено факт припинення спірного договору та неповернення у встановлений термін частину орендованого майна.

Згідно приписів ч.4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В силу дії ч.2 ст.785 Цивільного кодексу України якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки в розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Пунктом 7.2. договору встановлено відповідальність орендаря за невчасне повернення обладнання - сплати неустойки в розмірі подвійної орендної плати за час прострочення.

Згідно п. 4.1.1. договору розмір орендної плати (без ПДВ) за одиницю обладнання за один календарний день зазначається сторонами в додатках до цього договору.

У додатку №1 (специфікації) до Договору №СО-160006944 оперативної оренди обладнання від 16.03.2016 року, сторони погодили вартість оренди обладнання за один календарний день.

З огляду на те, що у визначені строки орендоване майно не було повернуто орендодавцю, виходячи з вищенаведених норм права,орендарю нараховано за період безпідставного користування майном орендодавця (з 01.10.2016 року по 01.07.2017 року неустойку в сумі 304 941 грн. 00 коп.

Здійснивши перевірку нарахування неустойки за неправомірне використання обладнання судом встановлено обгрунтованість її нарахування.

Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, заявленого у відзиві на позовну заяву, слід зазначити наступне.

Відповідно до приписів Цивільного кодексу України позовна давність може бути загальною (ст. 257 ЦКУ) або спеціальною: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Приписами ст. 257 Цивільного кодексу України, встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України скорочена позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

В спірному випадку позивачем заявлено до стягнення неустойку , визначену ст.785 ЦК України , у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення, а саме невиконання наймачем обов'язку щодо повернення речі за договором №СО-160006944 оперативної оренди обладнання від 16.03.2016 року .

Неустойка, стягнення якої передбачено вказаною нормою, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення, а тому застосування до неї спеціальної позовної давності є неправильним .Вказана позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 20 березня 2012 року у справі № 40/117.

Таким чином, ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 ЦК України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов'язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

В спірному випадку строк позовної давності розпочався 01.10.2016 року, а отже термін його спливу настане 01.10.2019 року.

З урахуванням наведено, твердження відповідача про застосування строку позовної давності є безпідставним, а тому в клопотанні відповідача про його (строку) застосування суд відмовляє.

З огляду на вимоги ч.ч.1,3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З аналізу наведеного вище, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Згідно ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідач, в супереч вимогам норми статті 74 Господарського процесуального кодексу України, доводи позивача щодо неправомірності нарахування та несплати ним неустойки в сумі 304 941,00 грн. за період з 01.10.2016 року по 01.07.2017 року належними та допустимими доказами не спростував.

З огляду на наведене вище, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача по справі неустойки в розмірі 304 941,00 грн. за період з 01.10.2016 року по 01.07.2017 року та такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності до ст.129 ГПК України, судовий збір по справі слід відшкодувати позивачу за рахунок відповідача.

Керуючись ст. 11, 15, 253, 256, 257, 258, 626, 759, 762, 785 Цивільного кодексу України, cт. 175, 193, 283 Господарського кодексу України, ст. 73, 74, 86, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

задовольнити позов товариства з обмеженою відповідальністю "Пері Україна" до приватного підприємства "Роса-ІФ" про стягнення неустойки в розмірі 304 941 грн.00 коп. за період з 01.10.2016 року по 01.07.2017 року за користування обладнанням за час прострочення виконання обов'язку з повернення позивачу обладнання після припинення договору.

Стягнути з приватного підприємства "Роса-ІФ" (вул. Євгена Коновальця, буд. 136 Б, кв. 232, м. Івано-Франківськ, 76018, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Пері Україна" (вул. Об'їзна дорога, 60, м. Бровари, Київська область, 07400, ) - 304 941,00 грн. (триста чотири тисячі дев'ятсот сорок одну гривню) неустойки за період з 01.10.2016 року по 01.07.2017 року за користування обладнанням за час прострочення виконання обов'язку з повернення позивачу обладнання після припинення договору та 4 574 грн. 00 коп. (чотири тисячі п'ятсот сімдесят чотири гривні ) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повне рішення складено 23.02.18

Суддя Фанда О.М.