ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2018м. ДніпроСправа № 904/10417/17
Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Рудовська І.А.

за участю секретаря судового засідання Кандиби Н.В.

У справі:

за позовом Приватного підприємства "Л.В.С.", с. Розсошенці, Полтавський район, Полтавська область

до Фізичної особи - підприємця Вербицького Віктора Валерійовича, м. Дніпро

про стягнення 11 243,51 грн.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

Суть спору:

Приватне підприємство "Л.В.С." (далі - позивач) звернулося з позовом до Господарського суду Дніпропетровської області до Фізичної особи - підприємця Вербицького Віктора Валерійовича (далі - відповідач) про стягнення 10 000,00 грн. - боргу, 832,88 грн. - пені, 312,00 грн. - інфляційних, 98,63 грн. - 3 % річних та витрат по сплаті судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов'язань щодо оплати за надані послуги по Договору № Х85/060717/1 від 06.07.2017 р.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 19.12.2017 р. відкрито провадження у справі № 904/10417/17, визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 23.01.2018 р.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 23.01.2018 р. розгляд підготовчого засідання відкладено на 06.02.2018 р.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.02.2018 р. в порядку п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.02.2018 р.

Представник позивача у судові засіданні не з'явився, про місце, дату та час судових засідань, повідомлений належним чином, доказом чого є поштові повідомлення (судові повістки) про вручення ухвали Господарського суду Дніпропетровської області (а.с. 40, 45).

Представник відповідача у судові засіданні не з'явився, вимог суду, викладених в ухвалах суду не виконав, письмовий відзив на позов не надав. Про місце, дату та час судового засідання, яке призначене на 06.02.2018 р. повідомлений належним чином, доказом чого є поштове повідомлення (судова повістка) про вручення ухвал Господарського суду Дніпропетровської області від 23.01.2018 р. (а.с. 46).

Також, з матеріалів справи вбачається, що ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 19.12.2017 р. надіслана на адресу відповідача, що зазначена у Витязі з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (49000, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на яку насамперед і було направлено кореспонденцію господарського суду. Згідно з довідкою поштової установи поштове відправлення на адресу відповідача повернуто до суду з позначкою: "за терміном зберігання".

Частиною 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно з ч. 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно з п. 4 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Стаття 202 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що суд може розглядати справу за відсутності учасника справи, якщо його було належно повідомлено, проте, він не повідомив про причин неявки або така неявка є повторною.

За таких обставин у суду маються достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце судового слухання, але відповідач не скористався своїм правом на участь свого представника у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

При розгляді справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

В порядку ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

У судовому засіданні 19.02.2018 р. прийнято судове рішення.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

06.07.2017 р. між Приватним підприємством "Л.В.С." (перевізник) та Фізичною особою - підприємця Вербицьким Віктором Валерійовичем (експедитор) укладений Договір № Х85/060717-1 (далі - Договір), за умов п. 1.1. якого перевізник зобов'язується доставляти ввірений йому експедитором вантаж до пункту призначення в міжнародному або внутрішньому сполученні за заявками експедитора і видати його вантажоодержувачу у встановлений термін передбачений Договором або заявкою, а експедитор зобов'язується здійснювати за перевезення вантажів встановлену плату в розмірі та в строки, передбачені даним Договором і заявкою.

Правовідносини сторін за даним Договором регулюються, правилами перевезень вантажним транспортом в Україні, митної конвенції про міжнародні перевезення з використанням книжки МДП, Конвенцією про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів (КДПВ), (ООН, Женева 1956 р.), чинним законодавством України, а також законодавством країн, по території яких здійснюється перевезення цивільним і господарським кодексом України (п. 1.2. Договору).

Відповідно до п. 2.1. Договору перевізник здійснює перевезення вантажів на підставі письмових заявок експедитора, які є невід'ємною частиною договору, яка подається експедитором за 24 години до моменту завантаження вантажу.

Згідно вимог п. 3.2.6. Договору експедитор зобов'язаний своєчасно проводити оплату за надані послуги згідно погоджених сторонами тарифів у кожному конкретному випадку перевезення вантажу, в порядку визначеному п. 5.2. Договору.

В силу вимог 5.1. Договору підтвердженням надання послуг з перевезення вантажу є: належним чином оформлені оригінали Акту наданих послуг підписаний сторонами та наявності печаток, СМR або ТТН з відміткою вантажоодержувача.

Пунктом 5.2. Договору визначено, що оплата здійснюється в гривнях шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок перевізника після отримання в належному вигляді, оформлених документів: оригіналу рахунку, оригіналу Акту наданих послуг та оригіналів інших документів, що закривають перевезення (ТТН, СМR), якщо інше не зазначено в заявці.

Відповідно до п. 5.4. Договору платежі здійснюються в строк до 15-ти календарних днів з дати отримання оригіналів документів, обумовлених в п. 5.2.та зареєстрованої в ЄДР податкової накладної. Датою розвантаження вважається дата, зазначена в оригіналі СМR (ТТН) з накладної.

На виконання умов Договору відповідачем підписано заявку на перевезення № П-36 від 06.07.2017 р. в якій зазначено: - суму фрахту 10 000,00 грн.; - умови оплати після отримання оригіналів документів (акт, ТТН/ СМR, заявка, рахунок) протягом 5 днів.

Також, до матеріалів справи долучений Акт наданих послуг № 25 від 13.07.2017 р., в якому загальна вартість послуг склала 10 000,00 грн.

Відповідач свої зобов'язання за Договором не виконав, внаслідок чого у нього утворився борг перед позивачем зі сплати наданих послуг на суму 10 000,00 грн., що і є причиною виникнення спору.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Основні засади господарювання в Україні визначає Господарський кодекс України, який регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання (ст. 1 Господарського кодексу України).

Стаття 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором перевезення вантажу.

Статтею 306 Господарського кодексу України встановлено, що перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Відносини, пов'язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами (частина 6 статті 306 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно зі статтею 311 Господарського кодексу України плата за перевезення вантажів та виконання інших робіт, пов'язаних з перевезенням, визначається за цінами, встановленими відповідно до законодавства.

З аналізу наведених норм права та встановлених судом обставин справи вбачається, що між сторонами спору склалися правовідносини з перевезення вантажу. Відсутність у цьому спорі відносин транспортного експедирування підтверджується положеннями статті 929 Цивільного кодексу України, статті 316 Господарського кодексу України, статей 1, 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", згідно з якими за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних із перевезенням вантажу. Тобто сторонами такого договору є експедитор і клієнт, на виконання доручень якого діє експедитор.

Як встановлено судом, позивачем на підставі заявки на перевезення № П-36 від 06.07.2017 р. надано відповідачу послуги на умовах, передбачених укладеним між сторонами Договором. Факт, обсяги, вартість наданих послуг підтверджується доданою до позовної заяви копією акту наданих послуг № 25 від 13.07.2017 р.

На момент розгляду справи борг відповідача складає 10 000,00 грн., докази погашення якого в матеріалах справи відсутні, внаслідок чого суд вважає, що позовні вимоги в цій частині обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Водночас, порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За вимогами статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді сплати неустойки. Договірна неустойка встановлюється за згодою сторін, тобто її розмір та умови застосування визначаються виключно на їх власний розсуд.

Відповідно до статті 549 названого Кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пунктом 7.3. Договору встановлено, що за несвоєчасну оплату вартості виконаних послуг експедитор виплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення платежу.

На підставі п. 7.3. Договору позивачем нараховано відповідачу до сплати пеню в розмірі 832,88 грн. (за період з 19.07.2017 р. - по 15.11.2017 р.)

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань по Договору, позивачем відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нараховано до сплати відповідачу 3 % річних в сумі 98,63 грн. (за період з 19.07.2017 року - по 15.11.2017 року) та інфляційних в сумі 312,00 грн. (за період з серпня 2017 року - по жовтень 2017 року).

Перевіривши здійснені позивачем нарахування розміру пені, 3 % річних та інфляційних, суд визнає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В силу вимог ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів, зокрема, шляхом присудження до виконання обов'язку в натурі та застосуванням штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ч.1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене та з урахуванням встановлених обставин справи, суд вважає, що вимоги позивача до відповідача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у розмірі: 10 000,00 грн. - боргу, 832,88 грн. - пені, 312,00 грн. - інфляційних, 98,63 грн. - 3 % річних.

Судовий збір, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Вербицького Віктора Валерійовича (49000, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Приватного підприємства "Л.В.С." (38751, Полтавська область, Полтавський район, с. Розсошенці, вул. Кременчуцька, 28; ) 10 000,00 грн. (десять тисяч грн. 00 коп.) - боргу, 832,88 грн. (вісімсот тридцять дві грн. 88 коп.) - пені, 312,00 грн. (триста дванадцять грн. 00 коп.) - інфляційних, 98,63 грн. (дев'яносто вісім грн. 63 коп.) - 3 % річних, 1600,00 грн. (одна тисяча шістсот грн. 00 коп.) - судового збору, про що видати наказ.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили у відповідності до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя І.А. Рудовська
Дата підписання рішення,

оформленого відповідно до статті 238 ГПК

України "23" лютого 2018 р.