Суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 927/171/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючого - Сухового В.Г.,

суддів: Берднік І.С., Міщенка І.С.

за участю секретаря судового засідання - Журавльова А.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.05.2017 (Мальченко А.О., Жук Г.А., Дикунська С.Я.)

у справі № 927/171/17

за позовом Чернігівського міського центру зайнятості

до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державної фіскальної служби України

про стягнення 23 752,23 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - Черевко А.П.,

від відповідача - Бондаренко О.В.,

від третьої особи - Бондаренко О.В.

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року Чернігівський міський центр зайнятості (далі - позивач) звернувся в Господарський суд Чернігівської області з позовом про стягнення з Головного управління Державної фіскальної служби України у Чернігівській області (далі - відповідач) 23 752,23 грн. суми виплаченого матеріального забезпечення, а саме, допомоги по безробіттю особі, поновленій на роботі за рішенням суду.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 22.03.2017 у справі №927/171/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.05.2017, позов задоволено повністю. Стягнуто з Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області на користь Чернігівського міського центру зайнятості грошові кошти в сумі 23 752,23 грн.

Мотивуючи вказані рішення, господарські суди зазначили про те, що в силу положень ст. 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а оскільки ГУ ДФС у Чернігівській області по відношенню до ОСОБА_6 є роботодавцем в розумінні ст. 35 Закону, на нього покладено обов'язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Головне управління ДФС у Чернігівській області подало касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.05.2017 у справі №927/171/17, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Касаційну скаргу ГУ ДФС у Чернігівській області обґрунтовує порушенням судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, та зазначає, зокрема про таке:

- ГУ ДФС у Чернігівській області не наділене повноваженнями щодо встановлення, зміни або припинення трудових відносин з ОСОБА_6, відповідно не є роботодавцем у контексті ст. 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття";

- доведеним є факт того, що ГУ ДФС у Чернігівській області на виконання постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.05.2016 у справі №825/857/16, ОСОБА_6 поновлено на посаді та виплачено кошти за час вимушеного прогулу за період з 09.04.2016 по 30.05.2016 в сумі 6 821,43 грн.;

- в силу приписів ст. 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", кошти, які були виплачені Чернігівським міським центром зайнятості за період з 10.05.2016 по 30.05.2016 повинні стягуватись з ОСОБА_6, а не з ГУ ДФС у Чернігівській області.

У відзиві на касаційну скаргу Чернігівський міський центр зайнятості вказав на необгрунтованість її доводів та просив оскаржувані рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційних скаргах доводи та заперечення, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Місцевим та апеляційним господарськими судами під час розгляду справи встановлено, що відповідно до наказу ДФС України №009-о/д від 01.04.2016 "По особовому складу" звільнено з посади та податкової міліції ДФС за пунктом 64 підпунктом "г" Положення (через скорочення штатів) майора податкової міліції ОСОБА_6, заступника начальника міжрегіонального відділу оперативного документування оперативного управління ГУ ДФС у Чернігівській області, з 08.04.2016.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.05.2016 у справі №825/857/16 визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 01.04.2016 №009-о/д "По особовому складу", поновлено ОСОБА_6 на посаді заступника начальника міжрегіонального відділу оперативного документування оперативного управління ГУ ДФС у Чернігівській області з 09.04.2016, стягнуто з ГУ ДФС у Чернігівській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.04.2016 по 30.05.2016 у сумі 6 821,43 грн.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2016 постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.05.2016 у справі №825/857/16 залишено без змін.

Наказом Державної фіскальної служби України №0035-о/д від 14.11.2016 "По особовому складу" скасовано наказ Державної фіскальної служби України №009-о/д від 01.04.2016 в частині звільнення майора податкової міліції ОСОБА_6 з посади заступника начальника міжрегіонального відділу оперативного документування оперативного управління ГУ ДФС у Чернігівській області, поновлено майора податкової міліції ОСОБА_6 на раніше займаній посаді заступника начальника міжрегіонального відділу оперативного документування оперативного управління ГУ ДФС у Чернігівській області з 09.04.2016. Зобов'язано ГУ ДФС у Чернігівській області виплатити на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.04.2016 по 30.05.2016 у сумі 6 821,43 грн.

На виконання постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.05.2016 у справі №825/857/16 та зазначеного наказу ДФС України кошти у сумі 6 821,43 грн. були перераховані ОСОБА_6, що підтверджується платіжним дорученням №1182 від 23.11.2016.

Господарськими судами також встановлено, що ОСОБА_6 перебував на обліку як безробітний у Чернігівському міському центрі зайнятості з 12.04.2016 по 01.12.2016, отримував соціальні послуги і забезпечення відповідно до ст. 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", що підтверджується витягами із наказів Чернігівського міського центру зайнятості про прийняті рішення по ОСОБА_6 (наказ від 18.04.2016 №НТ160418 (про надання статусу безробітного з 12.04.2016); наказ від 19.04.2016 №НТ160419 (про призначення допомоги по безробіттю з 19.04.2016 по 13.04.2017); наказ від 19.04.2016 №НТ160419 (про відкладення допомоги по безробіттю з 19.04.2016 по 09.05.2016); наказ від 10.05.2016 №НТ160510 (про початок (поновлення) допомоги по безробіттю з 10.05.2016); наказ від 01.12.2016 №НТ161201 (про припинення виплати допомоги по безробіттю з 19.04.2016); наказ від 01.12.2016 №НТ161201 (про припинення реєстрації безробітних з 12.04.2016), а також персональною карткою №00029.

Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що за час перебування на обліку в Чернігівському міському центрі зайнятості ОСОБА_6 було виплачено 23 752,23 грн матеріального забезпечення (допомога по безробіттю в період з 10.05.2016 по 23.11.2016). 01.12.2016 ОСОБА_6 надав довідку, видану ГУ ДФС у Чернігівській області про поновлення його на роботі з 09.04.2016 та копію ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2016, якою залишено без змін постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.05.2016 у справі №825/857/16.

Відповідно до довідки-розрахунку матеріального забезпечення Чернігівського міського центру зайнятості від 01.12.2016 №06/4534 сума нарахованого (в т.ч. виплаченого) ОСОБА_6 матеріального забезпечення (допомога по безробіттю) за період з 10.05.2016 по 23.11.2016, яке підлягає поверненню, становить 23 752,23 грн.

01.12.2016 Чернігівським міським центром зайнятості видано наказ №333 "Про повернення ГУ ДФС у Чернігівській області виплаченого ОСОБА_6 матеріального забезпечення на випадок безробіття".

Позивачем було направлено відповідачу претензію від 02.12.2016 №05/4590 на суму 23 752,23 грн, у відповідь на яку відповідач листом від 28.12.2016 №4165/10/25-01-05-14 відмовив у поверненні коштів.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про організації роботодавців, їх об'єднання, права і гарантії їх діяльності" роботодавець - це юридична особа (підприємство, установа, організація) або фізична особа - підприємець, яка в межах трудових відносин використовує працю фізичних осіб.

Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" також визначено, що роботодавці - це підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (ч. 1 ст. 4 Закону).

Отже, ключовою ознакою роботодавця в правовідносинах, що виникають у зв'язку із загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, в тому числі на випадок безробіття, є самостійне ведення таким суб'єктом розрахунків із застрахованими особами та виплата ним грошового забезпечення.

Відповідно до п. 17 Положення про Головне управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області, затвердженого наказом ДФС України від 26.08.2014 №75, ГУ ДФС є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, інші печатки і штампи, власні бланки, рахунки в органах Казначейства.

Господарськими судами встановлено, що призначення, звільнення та поновлення на роботі ОСОБА_6 здійснювалося безпосередньо Державною фіскальною службою України. Однак, ОСОБА_6 призначався, звільнявся та поновлювався на посаді, яка перебувала в складі Головного Управління ДФС у Чернігівській області.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій задовольняючи позов, вірно вказали, що ГУ ДФС у Чернігівській області по відношенню до ОСОБА_6 є роботодавцем в розумінні ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", а тому на нього покладено обов'язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обгрунтовано відхилили посилання відповідача на визначення цього терміну в Юридичній енциклопедії, оскільки остання не є нормативним актом, на відміну від вищевказаного закону.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження відповідача в касаційній скарзі про те, що ГУ ДФС у Чернігівській області не наділене повноваженнями щодо встановлення, зміни або припинення трудових відносин з ОСОБА_6, відповідно не є роботодавцем у контексті ст. 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", оскільки такі доводи досліджені судами, та їм надана вірна правова оцінка.

Стосовно доводів касаційної скарги про те, що доведеним є факт того, що ГУ ДФС у Чернігівській області на виконання постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.05.2016 у справі №825/857/16, ОСОБА_6 поновлено на посаді та виплачено кошти за час вимушеного прогулу за період з 09.04.2016 по 30.05.2016 в сумі 6 821,43 грн., колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Як правильно зазначено апеляційним господарським судом, відповідачем не наведено суду норм чинного законодавства, які б передбачали обов'язок безробітного повідомляти центри зайнятості про стягнення на його користь коштів за час вимушеного прогулу, і про те, що таке стягнення якимось чином впливає на виплату допомоги по безробіттю, зокрема і на її розмір, а саме, що сума чи розмір допомоги по безробіттю, які виплачуються безробітному, мають бути зменшені на суму коштів, стягнутих в якості оплати за час вимушеного прогулу.

Частина четверта ст. 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" також не передбачає підстав чи можливостей зменшити суму виплаченого безробітному та вартості наданих соціальних послуг безробітному, які підлягають відшкодуванню роботодавцем у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, в тому числі, і на суму коштів, стягнутих в якості оплати за час вимушеного прогулу.

Крім того, колегія суддів касаційного господарського суду відхиляє доводи відповідача щодо того, що в силу приписів ст. 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", кошти, які були виплачені Чернігівським міським центром зайнятості за період з 10.05.2016 по 30.05.2016 повинні стягуватись з ОСОБА_6, а не з ГУ ДФС у Чернігівській області, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем не надано суду доказів умисного невиконання ОСОБА_6 своїх обов'язків та зловживання ними, а отже безпідставними є доводи скаржника щодо необхідності стягнення зазначених коштів, як зайво виплачених, безпосередньо з безробітного.

Колегія суддів касаційного суду також відзначає, що посилання в касаційній скарзі на правові позиції Вищого адміністративного суду України, які викладені в ухвалі від 16.04.2015 у справі №К/800/55192/14 та в постанові Львівського апеляційного адміністративного суду у справі №9104/183187/12 є необгрунтованими з огляду на те, що такі судові рішення не є обов'язковими для судів з огляду на положення ч. 1 ст. 11128 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017).

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає, що апеляційним господарським судом повно та всебічно досліджено фактичні обставини справи, здійснено перевірку наявних доказів з урахуванням визначених меж позовних вимог та правильно застосовано законодавство під час розгляду справи.

Наведені в касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України (в редакції після 15.12.2017) покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.05.2017 у справі № 927/171/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Суховий В.Г.

Судді Берднік І.С.

ОСОБА_7