Суд
УХВАЛА

27 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 905/3168/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду Пількова К. М. - головуючого, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

розглянувши матеріали заяви Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"

про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 12.09.2017 у справі Господарського суду Донецької області

за позовом Прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України

та Міністерства аграрної політики та продовольства України

до Виконавчого комітету Курахівської міської ради Мар'їнського району Донецької області

та Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійним та скасування свідоцтва про право власності,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" подало заяву про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 12.09.2017 у даній справі з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини першої статті 111-16 Господарського процесуального кодексу України, в редакції, чинній до 15.12.2017.

Відповідно до пп. 1 п. 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2447-VІІІ, заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у господарських справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного господарського суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Заявник посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм статті 115 Цивільного кодексу України, частин 1, 5 статті 17, статті 18 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини 9 статті 11 Закону України "Про управління об'єктами державної власності", статті 6 Закону України "Про холдингові компанії в Україні", що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права до заяви додає копії постанов Вищого господарського суду України від 17.02.2009 у справі № 11/31-08, від 10.06.2015 у справі № 925/2349/14, від 24.06.2014 у справі № 910/18227/13, від 06.12.2006 у справі № 32/234, від 03.10.2017 у справі № 922/4046/16, від 02.08.2017 у справі № 915/1022/16, від 23.11.2017 у справі № 925/473/17, копію ухвали Вищого адміністративного суду України від 13.10.2016 у справі № К/800/7262/14, а також копії постанов Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16 (487/10132/14-ц), від 29.10.2014 у справі № 6-152цс14, від 08.06.2016 у справі № 5011-7/1603-2012 (3-512гс16), від 07.06.2017 у справі № 910/27025/14, від 11.05.2016 у справі № 910/3723/14 (3-387гс16) на обґрунтування невідповідності висновку судового рішення у даній справі висновкам, викладеним у вказаних постановах.

Згідно із пунктами 1, 3 статті 111-16 Господарського процесуального кодексу України, у редакції, чинній до 15.12.2017, заява про перегляд судових рішень господарських судів може бути подана з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ухвалення різних за змістом судових рішень має місце у разі, коли суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох чи більшої кількості справ за подібних предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог та встановлених судом фактичних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків, покладених в основу цих судових рішень.

У постанові від 12.09.2017 у даній справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції встановив, що спір виник у зв'язку з:

- прийняттям 21.02.2012 Відповідачем 1 рішення № 57 "Про розгляд листа філії ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України "Роївський елеватор" щодо оформлення свідоцтва про право приватної власності на комплекс будівель і споруд", яким вирішено, зокрема скасувати державну реєстрацію свідоцтва про право державної власності від 11.10.2011 № 295 на нерухоме майно - комплекс будівель та споруд, який розташований за адресою: м. Курахове, пр. Маяковського, 1-д, та належить державі в особі Міністерства аграрної політики України, закріплений на праві господарського відання за Державним підприємством "Державна продовольчо-зернова корпорація України";

- оформленням та видачею Відповідачу 2 свідоцтва про права приватної власності на комплекс будівель та споруд Роївського елеватора, розташованого за адресою: м. Курахове, пр. Маяковського, 1-д.

Підтримуючи висновки в рішеннях суду першої та апеляційної інстанцій, касаційний суд виходив з того, що:

- Відповідач 2 - суб'єкт господарювання, що належить до державного сектора економіки, а передане у приватну власність за спірним рішенням нерухоме майно до виключення його з переліку, що не підлягає приватизації, та завершення процедури приватизації в установленому законом порядку залишається об'єктом права державної власності;

- оспорюване рішення є неправомірним, оскільки прийняте без погодження з Позивачем 2, яке здійснювало від імені держави функції власника майна, а Позивачем 1 рішення про зміну режиму майна не приймалося;

- визнання недійсним та скасування оспорюваного рішення має своїм наслідком визнання недійсним та скасування оспорюваних свідоцтв на нерухоме майно, виданих на підставі оспорюваного рішення;

- при зверненні із позовом не був пропущений строк позовної давності, оскільки оспорюване рішення у 2012 році приймалось без участі позивачів, які дізналися про його прийняття (порушене право) з листів прокуратури лише в вересні та грудні 2016 року.

Водночас, постанова Вищого господарського суду України від 17.02.2009 у справі № 11/31-08, на яку послався заявник, як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, скасована постановою Верховного Суду України від 19.05.2009.

Відсутні підстави стверджувати про наявність подібних правовідносин у даній справі згідно з постановою від 12.09.2017 із правовідносинам, які були предметом розгляду Вищим господарським судом України у постановах: від 10.06.2015 у справі № 925/2349/14, від 26.04.2014 у справі № 910/18227/13, від 06.12.2006 у справі № 32/234, від 03.10.2017 у справі № 922/4046/16, від 02.08.2017 у справі № 915/1022/16, Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 13.10.2016 у справі № К/800/7262/14, а також Верховним Судом України у постановах: від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16 (487/10132/14ц), від 29.10.2014 у справі № 6-152цс14, від 08.06.2016 у справі № 5011-7/1603-2012 (3-512гс16), від 07.06.2017 у справі № 910/27025/14, у зв'язку із наступним:

- постанова від 10.06.2015 у справі № 925/2349/14: касаційний суд вказав, що підставою зміни форми власності майна (яка не є приватною) став оспорюваний правочин з відчуження майна за результатами проведення аукціону, а державний орган не є акціонером відчужувача майна, тому згода цього органу на відчуження майна не потрібна. У даній справі касаційний суд зазначив, що зміна форми власності на майно відбулась не в результаті правочину, а за рішенням державного органу;

- постанова від 26.04.2014 у справі № 910/18227/13: касаційний суд вказав, що спір стосується підстав виникнення обов'язку сплачувати дивіденди на користь Держави, виходячи з обставин формування статутного фонду відповідача за рахунок корпоративних прав, які належать не Державі, а особі як самостійному суб'єкту, який створив відповідача. У даній справі йдеться про рішення державного органу щодо зміни форми власності на майно, яке належить державі;

- постанова від 06.12.2006 у справі № 32/234: касаційний суд зазначив, що спір стосується не права Держави на майно у статутному фонді юридичної особи (що має місце у даній справі), а право Держави на акції - корпоративні права Держави у статутному фонді юридичної особи;

- постанова від 03.10.2017 у справі № 922/4046/16: при вирішенні питання щодо позовної давності касаційний суд виходів із співрозмірності державних обов'язків позивача - державного органу - та приватних інтересів відповідача -приватної особи, а також можливостей та обов'язків кожної зі сторін на захист власних інтересів. У даній справі сторонами спірних правовідносин є державні органи;

- постанова від 02.08.2017 у справі № 915/1022/16: касаційний суд в ході розгляду справи на підставі доказів послався на обставини (дату), з якою пов'язується початок перебігу строку позовної давності - повідомлення державного органу про зміну права власності на державне майно, стосовно якого прийняте оспорюване рішення про зміну форми власності, у зв'язку із чим дійшов висновку про пропуск строку позовної давності при зверненні прокурора в інтересах держави в особі відповідного державного органу. У даній справі касаційним судом обставин пропуску строку позовної давності не встановлено, оскільки позивачі (державні органи) дізналися про прийняття оспорюваного рішення (порушене право) з листів прокуратури (в межах строку позовної давності), а доказів повідомлення їх про відповідні обставини до отримання таких листів (поза межами строку позовної давності) судами встановлено не було;

- ухвала Вищого адміністративного суду України від 13.10.2016 у справі № К/800/7262/14: спір стосується правових підстав для проведення державним реєстратором реєстраційних дій щодо реєстрації права власності. У даній справі спір стосується правових підстав для прийняття місцевим органом влади рішення щодо зміни форми власності на нерухоме майно з державної на приватну. Тобто має місце застосування касаційними судами різних правових підстав - різних норм законодавства, виходячи із встановлених обставин справи;

- постанови від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16 (487/10132/14ц) та від 29.10.2014 у справі № 6-152цс14: в обидвох випадках Верховний Суд України вказав, що спори стосуються відведення земельної ділянки з метою надання її в оренду (в першому випадку), а також права приватної власності на землю (в другому випадку). У даній справі йдеться про право власності Держави на нерухоме майно;

- постанова від 07.06.2017 у справі № 910/27025/14: Верховним Судом України вказано на встановлені судами попередніх інстанцій обставини щодо непідтримання державним органом в ході розгляду справи поданого прокурором клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності, у зв'язку із чим Верховний Суд України дійшов висновку про порушення строку позовної давності при зверненні із позовом. У даній справі обставин пропуску строку позовної давності не встановлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 23.11.2017 у справі № 925/473/17 та постановами Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16 (487/10132/14ц), від 29.10.2014 у справі № 6-152цс14, від 08.06.2016 у справі № 5011-7/1603-2012 (3-512гс16), від 11.05.2016 у справі № 910/3723/14 (3-387гс16) за результатами здійснення провадження ці справи були передані на новий розгляд (на розгляд) до суду першої інстанції та до суду касаційної інстанції відповідно. У вказаних постановах Вищий господарський суд України та Верховний Суд України, відповідно, зазначили про процесуальні порушення, допущені судами попередніх інстанцій, через неповноту з'ясування та встановлення обставин, з якими пов'язується об'єктивна можливість сторони звернутися за захистом порушеного права, для визначення початку перебігу строку позовної давності та обрахування відповідного строку. Отже, остаточні рішення у цих справах не прийняті, а згідно з вказаними постановами суди не робили висновки по суті спірних правовідносин та застосування, зокрема норм статей 115, 261, 267 Цивільного кодексу України, частин 1, 5 статті 17, статті 18 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини 9 статті 11 Закону України "Про управління об'єктами державної власності", статті 6 Закону України "Про холдингові компанії в Україні".

Таким чином аналіз наведених постанов суду касаційної інстанції та постанов Верховного Суду України свідчить про те, що за різних предметів та підстав позову, різних фактичних обставин справи, встановлених судами, у спорах щодо правовідносин, які не можна вважати подібними, суди дійшли різних висновків про задоволення або відмову в задоволенні пред'явлених позовних вимог, у зв'язку з чим відсутні підстави для висновку про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції у даній справі викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах одних і тих самих норм матеріального права та про різне застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За таких обставин відсутні підстави для допуску справи № 905/3168/16 до провадження Верховного Суду.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, в редакції, чинній з 15.12.2017, статтями 111-16, 111-21 Господарського процесуального кодексу України, в редакції, чинній до 15.12.2017, Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у допуску справи № 905/3168/16 до провадження Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

2. Копію ухвали разом із копією заяви надіслати особам, які беруть участь у справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя К. М. Пільков

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак