РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.02.2018Справа № 910/22604/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Купної В.В., розглянув матеріали господарської справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Суматра-ЛТД»

до фізичної особи-підприємця Мегделіною Леоніда

про стягнення 359 518,81 грн.

за участю представників сторін:

від позивача Бурячек Г.О. (довіреність № 291217 від 29.12.2017)

від відповідача ОСОБА_3 (довіреність б/н від 03.04.2017)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У грудні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Суматра-ЛТД» (далі - ТОВ «Суматра-ЛТД», позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до фізичної особи-підприємця Мегделіною Леоніда (далі - ФОП Мегделіною Леонід, відповідач) про стягнення 359 518,81 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору суборенди нежитлового приміщення № 20/09/2016 від 20.09.2016 позивач сплатив відповідачу орендну плату за грудень 2016 року та січень 2017 року, а також авансовий платіж за останній місяць користування об'єктом оренди. Однак, 15.12.2016 комплекс будівель, у якому розташовувалось орендоване позивачем нежитлове приміщення, був зруйнований шляхом примусового демонтажу, у зв'язку з чим послуги з оренди протягом оплаченого ним періоду позивачу надані не були.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 359 518,81 грн., з яких: 309 790,03 грн. - основний борг, 40 674,54 грн. - інфляційна складова боргу, 9 054,24 грн. - 3% річних.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 19.12.2017 відкрито провадження у справі № 910/22604/17 та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 18.01.2018.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 18.01.2018 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання на 13.02.2018 для розгляду справи по суті.

13.02.2018 у судовому засіданні було оголошено перерву до 15.02.2018.

15.02.2018 у судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Крім того, позивач подав клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме заяв свідків з нотаріальним посвідченням їх підписів, яке було відхилено судом, проте вказані докази не були взяті судом до уваги, оскільки позивач подав останні з порушення приписів ч. 4 ст. 88 та ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, тобто поза межами встановленого законом процесуального строку. Представник відповідача проти прийняття доказів з порушенням встановлених строків (в останній день розгляду спору по суті) заперечив, позивач належних доказів на підтвердження поважності пропущення вказаного строку та неможливості подати докази своєчасно не надав.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, не вважав договір суборенди нежитлового приміщення № 20/09/2016 від 20.09.2016 розірваним або припиненим, вказував, що позивач неправомірно ототожнює поняття розірвання та припинення договору, які мають різні правові наслідки, зазначив про відсутність встановленого договором або законом обов'язку орендодавця повернути грошові кошти у випадку припинення договору оренди, також вважав, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження знищення об'єкту оренди. Просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

У судовому засіданні 15.02.2018 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

20.09.2016 між ФОП Мегделіною Леонід (суборендодавець) та ТОВ «Суматра-ЛТД» (суборендар) був укладений договір суборенди нежитлового приміщення № 20/09/2016 (далі - договір), згідно з умовами якого суборендодавець зобов'язувався передати, а суборендар зобов'язувався прийняти у тимчасове платне користування нежитлове приміщення, загальною площею 200 кв. м., розташоване за адресою: м. Київ, площа Дружби Народів, 6, літера Н (далі - нежитлове приміщення, об'єкт оренди).

Положеннями п. 7.1.3 договору на суборендаря покладений обов'язок своєчасно та в повному обсязі здійснювати суборендні платежі.

Відповідно до п. 5.2 договору суборендна плата за суборенду об'єкта суборенди, з урахуванням її індексації, за один місяць складає в період з 01.10.2016 по 31.03.2017 включно - 650,00 грн. за 1 кв. м. об'єкту оренди без ПДВ.

Згідно з п. 5.7 договору суборендар сплачує суборендодавцю суборендну плату за останній місяць суборенди за цим договором, яка складає 130 000,00 грн., не пізніше ніж 10 календарних днів з моменту підписання цього договору.

Сторони також дійшли згоди, що суборендар сплачує суборендодавцю суборенду за останній місяць суборенди згідно п. 5.7 доплату в розмірі 63 882,01 грн. з врахуванням залишку плаченої суборендної плати за останній місяць згідно договору суборенди № 15/10 від 15.10.2013 в сумі 66 117,99 грн. (п. 5.8. договору).

На виконання наведених умов договору позивач сплатив відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 390 000,00 грн., а саме: за платіжним дорученням № 33009 від 25.11.2016 - у розмірі 130 000,00 грн., за платіжним дорученням № 34817 від 12.12.2016 - в розмірі 130 000,00 грн., за платіжним дорученням № 27149 від 28.09.2016 - в розмірі 63 882,01 грн., за платіжним дорученням № 30454 від 24.10.2013 - в розмірі 108 080,00 грн. (з яких 66 117,99 грн. на підставі п. 5.8 договору були зараховані, як виконання позивачем грошового зобов'язання за даним договором № 20/09/2016 від 20.09.2016).

Таким чином, зважаючи на призначення платежів, вказаних у зазначених вище платіжних дорученнях, судом було встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за договором перед відповідачем та сплатив орендну плату за грудень 2016 року, січень 2017 року, а також авансовий платіж за останній місяць користування об'єктом оренди.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, 15.12.2016 комплекс будівель, у якому розташовувалось орендоване позивачем нежитлове приміщення, був зруйнований шляхом примусового демонтажу, у зв'язку з чим послуги з оренди протягом оплаченого ним періоду позивачу надані не були. Вказані обставини також встановлені у рішенні господарського суду міста Києва від 18.05.2017 у справі № 910/5077/17, яке набрало законної сили.

У зв'язку з цим позивач направив відповідачу проект додаткової угоди від 15.12.2016 до договору суборенди нежитлового приміщення № 20/09/2016 від 20.09.2016, положеннями якої позивач пропонував відповідачу врегулювати правовідносини сторін з оренди за наслідками загибелі об'єкта оренди, а також лист № 15/12/5 від 15.12.2016 з вимогою повернути грошові кошти в загальному розмірі 309 790,03 грн., сплачені позивачем як суборендна плата за період з 15.12.2016 по 31.12.2016 (71 290,03 грн.), суборендна плата за січень 2017 року (130 000,00 грн.) та авансовий платіж за останній місяць оренди (130 000,00 грн.).

Вказані лист та додаткова угода були отримані відповідачем 26.12.2016, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач, у свою чергу, вищевказану додаткову угоду не підписав, проте повернув позивачу частину грошових коштів в загальному розмірі 21 500,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 134 від 19.04.2017, № 136 від 17.05.2017, № 138 від 30.06.2017, № 145 від 13.11.2017.

Оскільки з 15.12.2016 позивач не міг користуватись орендованим майном, а відповідач повернув позивачу лише частину сплачених останнім грошових коштів, позивач звернуся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача основний борг в розмірі 309 790,03 грн., 3% річних у розмірі 9 054,24 грн. та інфляційну складову боргу в розмірі 40 674,54 грн.

Розглядаючи даний спір та вирішуючи його по суті суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 3 ст. 774 Цивільного кодексу України до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Положеннями ч. 3 ст. 285 Господарського кодексу України на орендаря покладений, зокрема, обов'язок своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Згідно з ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється, зокрема, у разі загибелі (знищення) об'єкта оренди. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Пунктом 11.2 договору передбачено, що його дія достроково припиняється, зокрема, у разі загибелі об'єкту оренди.

Згідно з ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Таким чином, враховуючи приписи зазначеної норми, з моменту загибелі орендованого приміщення (15.12.2016) позивач звільняється від сплати орендної плати, а також від обов'язку сплатити авансовий платіж за останній місяць користування орендованим приміщенням, оскільки договір припинив свою дію з 15.12.2016 та поновлений не був. Отже, сплачені позивачем грошові кошти за період з 15.12.2016 по 31.12.2016 у розмірі 71 290,03 грн., за січень 2017 року в розмірі 130 000,00 грн. та авансовий платіж за останній місяць оренди в розмірі 130 000,00 грн. підлягають поверненню позивачу за вирахуванням раніше повернутих відповідачем сум.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 вказаної статті, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною 1 ст. 202 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач документів, які б підтверджували оплату ним заборгованості перед позивачем або спростовували доводи останнього, суду не надав.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 309 790,03 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у вказаному розмірі.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача інфляційну складову боргу в розмірі 40 674,54 грн. та 3% річних в сумі 9 054,24 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що вимога про повернення грошових коштів отримана відповідачем 26.12.2016, отже останнім днем строку їх повернення є 03.01.2017 (оскільки сьомий день 02.01.2017 є вихідним днем), а порушення вказаного строку почалось з 04.01.2017.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок інфляційної складової боргу та 3% річних, наданий позивачем, суд встановив, що позивачем невірно визначений період нарахування вказаних позовних вимог, у зв'язку з чим, зазначений розрахунок не відповідає вимогам чинного законодавства та є не правильним.

Здійснивши власний розрахунок позовних вимог, суд встановив, що розмір інфляційної складової боргу становить 39 036,44 грн. (тобто є меншим ніж заявлено позивачем до стягнення), а розмір 3% річних складає 9 162,17 грн. (тобто є більшим ніж заявлено позивачем до стягнення).

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню інфляційна складова боргу в розмірі визначеному судом - 39 036,44 грн. (у стягненні частини інфляційної складової боргу в розмірі 1 638,10 грн. судом відмовлено), а також 3% річних в розмірі визначеному позивачем - 9 054,24 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги з огляду на здійснений судом перерахунок підлягають частковому задоволенню в таких розмірах: основний борг в сумі 309 790,03 грн., інфляційна складова боргу в сумі 39 036,44 грн. (у стягненні частини інфляційної складової боргу в розмірі 1 638,10 грн. судом відмовлено), 3% річних в сумі 9 054,24 грн.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Так, позивач просить відшкодувати за рахунок відповідача витрат по сплаті судового збору, витрати на оплату послуг нотаріуса із засвідчення підписів свідків на їх заявах, а також витрати на здійснення поштових пересилань відповідачу копії позовної заяви та поданих позивачем клопотань.

Згідно з приписами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у разі часткового задоволення позовних вимог судові витрати за позовом покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що заяви свідків не були прийняті судом до уваги як докази, подані з порушенням встановленого законом процесуального строку, суд вважає, що витрати позивача в розмірі 1500,00 грн. на оплату послуг нотаріуса не підлягають розподілу між сторонами. Крім того, витрати на поштове пересилання позивачем його клопотання № 4 підтверджені частково, а саме в розмірі 1,98 грн. (а не 23,48 грн., як вказує позивач), тому розподілу між сторонами підлягають вказані витрати у підтвердженому належними доказами розмірі.

Таким чином, розподілу між сторонами підлягають судові витрати в загальному розмірі 5 437,86 грн., а відшкодуванню за рахунок відповідача підлягають судові витрати в сумі 5 413,09 грн.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 123, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Мегделіною Леоніда (01015, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Суматра-ЛТД» (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 19 літера Б, код 21591206) основний борг в сумі 309 790,03 грн. (триста дев'ять тисяч сімсот дев'яносто грн. 03 коп.), інфляційну складову боргу в сумі 39 036,44 грн. (тридцять дев'ять тисяч тридцять шість грн. 44 коп.), 3% річних в сумі 9 054,24 грн. (дев'ять тисяч п'ятдесят чотири грн. 24 коп.), судові витрати в розмірі 5 413,09 грн. (п'ять тисяч чотириста тринадцять грн. 09 коп.).

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 27.02.2018.

Суддя О.Г. Удалова