ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2018 р. м. Київ Справа № 911/3827/17

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мисливсько-рибальський клуб «Ярик», с.Наливайківка

До Державного підприємства «Клавдіївське лісове господарство», смт.Клавдієве

Про визнання права користування земельною ділянкою

Суддя А.Ю.Кошик

за участю представників учасників справи:

від позивача: ОСОБА_1 дов.б/н від 01.01.2018 року

від відповідача: ОСОБА_2 дов. №2/08 від 03.01.2018 року

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Мисливсько-рибальський клуб «Ярик» (далі позивач) до Державного підприємства «Клавдіївське лісове господарство» (далі відповідач) про визнання права користування земельною ділянкою.

Ухвалою суду від 20.12.2017 року відкрито провадження у справі №911/3827/17 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 11.01.2018 року.

Представник відповідача у судовому засіданні 11.01.2018 року подав відзив на позовну заяву.

Відповідно до ч.1 ст. 166 Господарського процесуального кодексу України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх визнання або відхилення. Частиною 4 ст. 166 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до ч.1 ст. 166 Господарського процесуального кодексу України у запереченні відповідач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів і мотиви їх визнання або відхилення. Частиною 4 ст. 166 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що заперечення на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання заперечення, який дозволить іншим учасникам справи отримати заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті.

Враховуючи зазначене, господарський суд дійшов висновку про відкладення підготовчого засідання у відповідності до ч. 2 ст. 183 Господарського процесуального кодексу України та зобовязано позивача надати відповідь на відзив з дотриманням ст.ст. 166, 170 Господарського процесуального кодексу України.

До Господарського суду Київської області від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, з документами, що підтверджують надіслання відповіді на відзив відповідачу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

У звязку з чим, в судовому засіданні 06.02.2018 року судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, у нарадчій кімнаті, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених у позові обставин та підтверджується матеріалами справи, 17.01.2017 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Мисливсько-рибальський клуб «Ярик» набуто право власності на обєкт нерухомого майна: громадський (виробничий) будинок (приміщення) «Мисливсько-рибальський клуб «Ярик» загальною площею 1649,6 кв.м, який складається з: нежитлових приміщень: (Готель) літ. «Ф» - площею 1206,6 кв.м.; побутова літ. «И» - площею 124,2 кв.м.; господарська літ. «Ї» - площею 45,4 кв.м.; єгерська літ. «О» - площею 54,0 кв.м.; конюшня склад літ. «Є» - площею 219,4 кв.м.; навіси літ. «Й», «Х», «Ц», «Ч», «Я»; вольєр літ. «Ш», що розташований за адресою: Київська область, Бородянський район, с. Пороскотень, вулиця Миру, буд. 23.

Позивач зазначив та надав докази того, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 90157329, який сформований 21.06.2017 року, право власності на зазначене нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 17.01.2017 року, номер запису про право власності: 18621544.

Також, позивач зазначив та надав докази, що після набуття у власність вказаного нерухомого майна (17.01.2017 року), з метою уточнення планувальної структури і функціонального призначення, визначення параметрів забудови, формування принципів планувальної організації, встановлення ліній регулювання забудови, виявлення планувальних, екологічних, санітарних та інших містобудівних обмежень, він звернувся до Бородянської районної державної адміністрації Київської області з клопотанням про надання дозволу на розроблення детального плану території земельної ділянки в адміністративних межах Клавдієво-Тарасівської селищної ради.

Розпорядженням Бородянської районної державної адміністрації Київської області від 05.05.2017 року за №122 позивачу надано дозвіл на розроблення детального плану території на землі площею 4,9000га, що знаходяться за адресою Київська область, Бородянський район, сёПороскотень, вулиця Миру, для обслуговування нежитлової будівлі, а розпорядженням Бородянської районної державної адміністрації Київської області від 04.10.2017 за №293 затверджено детальний план території в адміністративних межах Клавдієво-Тарасівської селищної ради Бородянського району Київської області для обслуговування нежитлової будівлі, на землі площею 4,9000 га, за межами населеного пункту.

Із детального плану території вбачається, що нерухоме майно, яке є власністю позивача, розташоване на земельній ділянці площею 0,7932 га, що знаходиться в адміністративних межах Клавдієво-Тарасівської селищної ради Бородянського району Київської області (за межами населеного пункту) для обслуговування нежитлової будівлі, та включена до території земельної ділянки площею 4,9000 га.

У позові та у поданій до суду відповіді на відзив відповідача, позивач зазначив, що метою звернення до господарського суду із вказаним позовом є визначення правового режиму земельної ділянки, що перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду у відповідності до ст. 120 Земельного кодексу України та ст.377 Цивільного кодексу України, та з урахуванням правових висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 року у справі № 6-253цс16.

Позивач зазначає, що він набув права власності на нерухоме майно 17.01.2017 року, а тому саме з цього моменту до нього перейшло право користування земельною ділянкою площею 0,7932 га для обслуговування нежитлової будівлі, та яка розташована за адресою Київська область, Бородянський район, с. Пороскотень, вулиця Миру, на якій розташоване нерухоме майно, відповідно до принципу неподільності нерухомого майна та земельної ділянки, на якій це майно розташоване та яка необхідна для його обслуговування, що закріплений у ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України.

За змістом статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу). У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 Земельного кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Таким чином, саме з моменту реєстрації права власності на нерухомого майно до особи переходить право на земельну ділянку.

Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 року у справі № 6-253цс16.

Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території. Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції.

Детальний план території за межами населених пунктів розробляється відповідно до схеми планування території (частини території) району та/або області з урахуванням державних і регіональних інтересів.

Розроблення детального плану території за межами населених пунктів та внесення змін до нього здійснюються на підставі розпорядження відповідної районної державної адміністрації.

На підставі та з урахуванням положень затвердженого детального плану території може розроблятися проект землеустрою щодо впорядкування цієї території для містобудівних потреб, який після його затвердження стає невідємною частиною детального плану території.

Детальний план території визначає:

1) принципи планувально-просторової організації забудови;

2) червоні лінії та лінії регулювання забудови;

3) функціональне призначення, режим та параметри забудови однієї чи декількох земельних ділянок, розподіл територій згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами;

4) містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території;

5) потребу в підприємствах і закладах обслуговування населення, місце їх розташування;

6) доцільність, обсяги, послідовність реконструкції забудови;

7) черговість та обсяги інженерної підготовки території;

8) систему інженерних мереж;

9) порядок організації транспортного і пішохідного руху;

10) порядок комплексного благоустрою та озеленення, потребу у формуванні екомережі;

11) межі прибережних захисних смуг і пляжних зон водних обєктів (у разі відсутності плану зонування території).

Суд не приймає посилання відповідача, викладені у відзиві на позов, що питання про надання земельної ділянки в користування вирішується виключно уповноваженими органами з вилученням землі у попереднього землекористувача виключно за його згодою.

З огляду на наведені норми ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу України та висновки Верховного Суду України, до позивача, як нового власника нерухомості, перейшло право на земельну ділянку, розташовану під відповідною нерухомістю (та необхідною для її обслуговування), яке належало попередньому власнику нерухомості, тобто відповідачу.

Як визначено ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Таким чином, сам факт набуття права власності на нерухомість є підставою для набуття новим власником нерухомості права на земельну ділянку, що не залежить від волевиявлення органу, уповноваженого розпоряджатись земельною ділянкою, і не потребує згоди попереднього землекористувача на вилучення у нього такої земельної ділянки.

Крім того, наведене в ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 141 Земельного кодексу України поняття права користування є загальним визначенням і включає в себе, як право постійного користування, так і право орендного користування.

Також, суд критично вставиться до посилань відповідача на те, що спірна земельна ділянка на якій розташоване належне позивачу на праві власності нерухоме майно, відноситься до земель лісогосподарського призначення, право постійного користування якою належить відповідачу на підставі планово-картографічних матеріалів.

Згідно з визначенням, наведеним у ст. 1 Лісового кодексу України, ліс це тип природних комплексів, у якому поєднується переважно деревна та чагарникова рослинність з відповідними ґрунтами, травяною рослинністю, тваринним світом, мікроорганізмами та іншими природними компонентами, що взаємоповязані у своєму розвитку, впливають один на одного і на навколишнє природне середовище; лісова ділянка ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього Кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі; земельна лісова ділянка земельна ділянка лісового фонду України з визначеними межами, яка надається або вилучається у землекористувача чи власника земельної ділянки для ведення лісового господарства або інших суспільних потреб відповідно до земельного законодавства.

Частиною третьої цієї ж статті визначено, що усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Відповідно до ст. 5 Лісового кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Таким чином, Лісовий кодекс України розрізняє поняття лісові землі (на яких розташовані лісові ділянки, тобто землі, вкриті лісовою рослинністю) та нелісові землі (на яких відсутні лісова рослинність (угіддя, води, болота, споруди, комунікації, малопродуктивні землі), однак такі землі надані в установленому порядку для потреб лісового господарств).

З огляду на обставини спору, враховуючи, що позивач придбав у відповідача нерухомість з комунікаціями, що зареєстровано в установленому порядку, земельна ділянка під придбаними позивачем будівлями та комунікаціями, використовувалась для потреб лісового господарства, однак, відноситься до нелісових земель, оскільки наявність на ній будівель та спору, виключає наявність на ній лісової рослинності.

Пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України встановлено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Таким чином, планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є документами, які можуть підтверджувати право постійного користування лісовими землями, які є однією зі складових земель лісогосподарського призначення. У звязку з чим, планово-картографічні матеріали лісовпорядкування не можуть вважатись належними доказами в підтвердження права користування нелісовими землями лісогосподарського призначення, до яких відноситься спірна земельна ділянка.

Відповідачем не надано документів, що посвідчують право постійного користування спірною земельною ділянкою (нелісовою ділянкою), що передбачені вищевказаними нормами законодавства.

Відповідно до ст. 17 Лісового кодексу України у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. Ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища. Право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради України, Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Однак, враховуючи відсутність у відповідача правовстановлюючого документа на спірну земельну ділянку, яка хоч і використовувалась для потреб лісового господарства (перебувала в користуванні відповідача), відсутні достатні підстави стверджувати про віднесення такої земельної ділянки до певної категорії земель, зокрема, лісогосподарського цільового призначення, враховуючи також, що така земельна ділянка не вкрита лісовою рослинністю.

Таким чином, земельна ділянка є нелісовою в розумінні ст. 5 Лісового кодексу України і відсутні підстави стверджувати, що земельна ділянка відноситься до категорії лісових ділянок.

З урахуванням викладеного, суд зазначає про відсутність підстав для застосування норм ст.207 Земельного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 17.11.97 №1279 «Про затвердження Порядку відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, спричинених вилученням сільськогосподарських угідь для цілей, не повязаних із веденням сільського і лісового господарства», відхиляє доводи відповідача в цій частині.

Набувши права власності на нерухоме майно, яке нерозривно повязане з земельною ділянкою, на якій воно розташоване, відповідач фактично припинив користування майном, від так і земельною ділянкою в лісовому господарстві.

Виходячи з матеріалів справи, суд дійшов висновку, що нерухоме майно позивача, розташоване на спірній земельній ділянці, площею 0,7932га, яка викристовується для обслуговування нежитлової будівлі, що розташована за адресою Київська область, Бородянський район, с. Пороскотень, вулиця Миру, позивач з моменту набуття права власності на нерухоме майно є фактичним користувачем цієї земельної ділянки, земельна ділянка фактично використовується позивачем у мисливсько-рибальській діяльності, право на користування вказаною земельною ділянкою перейшло до позивача в порядку ст. 120 Земельного кодексу України також з огляду на ст.377 Цивільного кодексу України і відповідний факт переходу/набуття позивачем права користування земельною ділянкою є безумовною підставою для оформленням за позивачем відповідного права в установленому чинним законодавством порядку.

Крім того, заперечення чи невизнання відповідного факту переходу до позивача прав на земельну ділянку, на якій розташована набута позивачем у власність нерухомість, порушує права власника нерухомості на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном і суперечить нормам чинного законодавства, оскільки обєкти нерухомості нерозривно повязані з відповідною земельною ділянкою, на якій вони розташовані.

Також, суд враховує, що наведене в Земельному кодексі України та Лісовому кодексі України право користування є загальним і може бути реалізовано позивачем шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Крім того, оскільки позивач не є лісогосподарським підприємством, відсутні підстави стверджувати, що земельна ділянка під набутою ним у власність нерухомістю використовується в лісовому господарстві, тому цільове призначення земельної ділянки підлягає приведенню у відповідність до фактичного стану та обставин використання земельної ділянки позивачем.

Як визначено ст. 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання прав.

Як визначено ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем доведені та обґрунтовані, відповідачем не спростовані, тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відшкодування витрат по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача в повному обсязі в сплаченій позивачем сумі 1600,00 грн.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Мисливсько-рибальський клуб «ЯРИК» право користування земельною ділянкою площею 0,7932 гектари, для обслуговування нежитлової будівлі, місце розташування якої: Київська область Бородянський район Клавдієво-Тарасівська селищна рада вулиця Миру, за межами населеного пункту.

3. Стягнути з Державного підприємства «Клавдіївське лісове господарство» (07850, Київська область, Бородянський район, смт Клавдієво-Тарасове, вул. Вербна, 4, код 00992065) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мисливсько-рибальський клуб «Ярик» (08022, Київська обл., Макарівський район, село Наливайківка, вулиця Жовтнева, буд. 1-Б, код 37824236) 1600 грн. витрат на сплату судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в апеляційному порядку. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

дата підписання: 19.02.2018 року

Суддя А.Ю. Кошик