КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2018 р. Справа№ 910/17801/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Гаврилюка О.М.

Майданевича А.Г.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства «Рось» в особі філії «Охтирський сиркомбінат»

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 (повний текст складено 06.12.2017)

у справі №910/17801/17 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Перемога»

до Приватного підприємства «Рось» в особі філії «Охтирський сиркомбінат»

про стягнення 1 318 123,19 грн.

В С Т А Н О В И В :

Приватне-орендне сільськогосподарське підприємство «Агрофірма «Перемога» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом (із урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 06.11.2017) до Приватного підприємства «Рось» в особі «Охтирський сиркомбінат» (далі, відповідач) про стягнення 1 318 123,19 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на виконання взятих на себе зобов'язань за Договором на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) №1 від 01.01.2016 здійснив передачу товару за ціною, узгодженою з відповідачем, а відповідачем, в свою чергу, здійснено оплату за переданий товар не в повному обсязі, що призвело, на думку позивача, до виникнення заборгованості у розмірі 979 241,17 грн. за товар, поставлений у період з 25.05.2016 по 31.12.2016.

За наведених обставин позивач звернувся з позовом до Господарського суду міста Києва про стягнення, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, з відповідача заборгованості за поставлений товар в сумі 979 241,17 грн. (основний борг), а також 164 997,98 грн. інфляційних втрат, 35 368,39 грн. 3% річних та 138 515,65 грн. пені, з огляду на прострочення відповідачем зобов'язання з оплати товару за Договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 у справі №910/17801/17 позов задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Приватного підприємства «Рось» в особі Філії «Охтирський сиркомбінат» на користь Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Перемога» основну заборгованість у розмірі 979 241,17 грн., пеню у розмірі 138 515,65 грн., інфляційних втрат у розмірі 164 997,98 грн., 3% річних у розмірі 35 368,39 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 19 771,85 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне підприємство «Рось» в особі філії «Охтирський сиркомбінат» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 у справі №910/17801/17 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач неналежним чином виконував покладені на нього обов'язки стосовно повної та своєчасної оплати за отриманий згідно договору товар.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 у справі №910/17801/17 скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповністю з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до того, що позивачем в підтвердження своїх позовних вимог не надано жодної довіреності на осіб, які отримували товар.

Більше того, надані позивачем на підтвердження факту передачі товару відповідачу копії видаткових накладних не відповідають ознакам первинного документу, що підтверджує здійснення господарської операції з поставки (купівлі-продажу) товару за договором, в розумінні вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», на підставі якого здійснюється господарська операція з поставки (купівлі-продажу) товару, нарахування податків і здійснення розрахунків за товар.

З огляду на наведене, беручи до уваги відсутність в матеріалах справи належним чином оформлених первинних документів на підтвердження факту поставки (купівлі-продажу) товару за договором №15 від 23.08.2016, відповідач вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту поставки товару, що в свою чергу свідчить про відсутність у нього права на стягнення з відповідача суми заборгованості у вказаному вище розмірі та штрафних санкцій за неналежне виконання ним зобов'язань за договором.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу відповідача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 відрито апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 22.02.2018.

Представники сторін у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не заявили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення сторін про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги та з огляду на відсутність передбачених статтею 202 Господарського процесуального кодексу України підстав для відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників сторін.

Згідно з частиною 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог частини 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 01.01.2016 між Приватно-орендним сільськогосподарським підприємство «Агрофірма «Перемога» (продавець, позивач) та Приватним підприємством «Рось» в особі Філії «Охтирський сиркомбінат» (покупець, відповідач) був укладений Договір на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) №1 (далі, Договір), відповідно до пункту 1.1. якого Продавець зобов'язується в порядку і на умовах, визначених цим Договором, передати у власність Покупцеві сільськогосподарську продукцію (сировину - молоко коров'яче) власного виробництва, що відповідає вимогам ДСТУ №3662 - 97, надалі товар, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити такий товар.

Перехід права власності на товар від Продавця Покупцеві здійснюється після повного та фактичного закінчення процедури приймання товару за місцезнаходженням виробничих потужностей (виробництва) Покупця, підписання всіх необхідних документів та наявності відмітки Покупця про прийом товару на товарно-транспортній накладній. (пункт 1.4. Договору).

Відповідно до пункту 2.1. Договору оплату за товар Покупець проводить по договірним цінам, що визначаються у відповідному Протоколі погодження ціни, який є невід'ємною частиною до даного Договору. Ціна на товар може змінюватися 2 рази на місяць.

Пунктами 2.2., 2.3., 2.4., 2.5. Договору визначено, що загальна ціна на товар, поставлений за даним Договором, складається по закінченню терміну дії Договору на підставі первинної бухгалтерської документації. При проведенні розрахунків за товар Покупець може сплачувати Продавцеві аванс, розмір та умови отримання якого узгоджується сторонами окремо у додаткових угодах. Ціна на товар встановлюється відповідно до ринкової вартості та не може змінюватись лише за погодженням сторін відповідно до пункту 2.1. Договору. Розрахунки за даним Договором здійснюються шляхом безготівкового розрахунку безпосередньо між сторонами. За домовленістю сторін може проводитись готівковий розрахунок та/або розрахунок векселем. Зміна форми розрахунку закріплюється сторонами у додатковій угоді, яка є невід'ємною частиною до даного Договору.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Строк даного договору починає свій перебіг у момент, визначений у пункті 7.1. даного Договору, та діє до 31 грудня 2016 року, але у будь-якому випадку - до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань.

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, стверджує, що на виконання взятих на себе зобов'язань за Договором, здійснив передачу товару за ціною узгодженою з відповідачем, а відповідачем, в свою чергу, здійснено оплату за переданий товар не в повному обсязі, що призвело до виникнення в останнього заборгованості у розмірі 979 241,17 грн. за товар, поставлений у період з 25.05.2016 по 31.12.2016.

Також, з огляду на прострочення відповідачем зобов'язання з оплати товару за Договором, позивачем нараховані до стягнення з відповідача 164 997,98 грн. інфляційних втрат, 35 368,39 грн. 3% річних та 138 515,65 грн.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Аналіз умов укладеного сторонами Договору свідчать про те, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором поставки, а тому саме він та відповідні положення статей параграфів 1, 3 глави 54 Цивільного кодексу України та параграфа 1 глави 30 Господарського кодексу України визначають права та обов'язки сторін зі здійснення передбаченої договором поставки товару та її оплати.

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 6 статті 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає характеру відносин сторін. Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов'язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем за період з 25.05.2016 по 31.12.2016 було поставлено відповідачу товар в кількості 200 701,00 кг натуральної ваги за загальну суму 979 241,17 грн., який не був оплачений відповідачем, з них за періоди поставки:

- з 25.05.2016 по 31.05.2016 - 43 085,72 грн., згідно прийомної квитанції №43 на закупівлю молочної сировини з 01.05.2016 по 31.05.2016 та товарно-транспортних накладних на перевезення молочної сировини з 25.05.2016 по 31.05.2016;

- з 01.06.2016 по 30.06.2016 - 187 971,99 грн., згідно прийомної квитанції №54 від 30.06.2016 на закупівлю молочної сировини з 01.06.2016 по 30.06.2016 та товарно-транспортних накладних на перевезення молочної сировини з 1.06.2016 по 30.06.2016;

- з 01.07.2016 по 31.07.2016 - 168 896,37 грн., згідно прийомної квитанції №59 від 31.07.2016 на закупівлю молочної сировини з 01.07.2016 по 31.07.2016 та товарно-транспортних накладних на перевезення молочної сировини з 1.07.2016 по 31.07.2016;

- з 01.08.2016 по 31.08.2016 - 172 468,82 грн., згідно прийомної квитанції №69 від 31.08.2016 на закупівлю молочної сировини з 01.08.2016 по 31.08.2016 та товарно-транспортних накладних на перевезення молочної сировини з 1.08.2016 по 31.08.2016;

- з 01.09.2016 по 30.09.2016 - 136 189,35 грн., згідно прийомної квитанції №83 від 30.09.2016 на закупівлю молочної сировини з 01.09.2016 по 30.09.2016 та товарно- транспортних накладних на перевезення молочної сировини з 1.09.2016 по 30.09.2016;

- з 01.10.2016 по 31.10.2016 - 98 736,51 грн., згідно прийомної квитанції №95 від 31.10.2016 на закупівлю молочної сировини з 01.10.2016 по 31.10.2016 та товарно- транспортних накладних на перевезення молочної сировини з 01.10.2016 по 31.10.2016;

- з 01.11.2016 по 30.11.2016 - 90 423,34 грн., згідно прийомної квитанції №106 від 30.11.2016 на закупівлю молочної сировини з 01.11.2016 по 30.11.2016 та товарно- транспортних накладних на перевезення молочної сировини з 01.11.2016 по 25.11.2016, 27.11.2016, 29.11.2016;

- з 01.12.2016 по 30.11.2016 - 81 469,07 грн. згідно прийомної квитанції №27 від 31.12.2016 на закупівлю молочної сировини з 01.12.2016 по 31.12.2016 та товарно-транспортних накладних на перевезення молочної сировини з 01.12.2016 по 03.12.2016, 05.12.2016, 07.12.2016, 09.12.2016, 11.12.2016, 13.12.2016, 15.12.2016, 17.12.2016, 19.12.2016, 21.12.2016, 23.12.2016, 25.12.2016, 27.12.2016, 29.12.2016, 31.12.2016.

Пунктом 3 Інструкції щодо заповнення Прийомної квитанції на закупівлю молочної сировини (форма №3-ПК (МС)), затвердженої Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 01.12.2015 №457, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.12.2015 за №1582/28027, визначено, що прийомна квитанція - документ, у якому приймальник на підставі Спеціалізованої товарної накладної на перевезення молочної сировини (форма №1-ТН (МС)) вказує кількість і вартість молочної сировини та розрахунки з продавцем за минулий місяць.

Пунктом 5 вищезазначеної Інструкції передбачено, що документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704 (із змінами).

Таким чином, дані про кількість та вартість прийнятого молока, відображаються молокоприймальною організацією в приймальній квитанції на підставі спеціалізованих товарних накладних форми №1-ТН (МС). При цьому, товарна накладна за формою №1-ТН (МС) - це єдиний первинний документ, який є підставою для списання молочної сировини господарством або молокоприймальним пунктом, що здійснили відпуск цієї сировини, а також оприходування її молокоприймальним пунктом або молокопереробним підприємством-одержувачем, для оперативного і бухгалтерського обліку товарно-матеріальних цінностей у межах України. Указана накладна оформлюється на кожну відвантажену партію сировини і для кожного вантажоодержувача окремо (п.1. Інструкції щодо заповнення Спеціалізованої товарної накладної на перевезення молочної сировини (№1-ТН (МС)), затвердженої Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 01.12.2015 №457).

Вказані приймальні квитанції та товарно-транспортні накладні відповідають вимогам до первинних бухгалтерських документів, що підтверджують здійснення господарської операції з поставки (купівлі-продажу) товару за договором.

Посилання скаржника на відсутність у матеріалах справи довіреностей на одержання товарно-матеріальних цінностей від імені одержувача товару як на підставу для скасування оскарженого рішення суду не приймаються судом до уваги, передача (прийняття) матеріальних цінностей без довіреності є порушенням ведення бухгалтерського обліку і тягне за собою відповідальність, передбачену Кодексом України про адміністративні правопорушення, але не є достатньою обставиною, що заперечує факт передачі/повернення або прийняття товарів (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15.07.2014 у справі № 904/7908/13).

Відповідачем, поруч із цим, не оспорювались повноваження представників, які отримали даний товар; не надано документів, які б підтвердили вчинення представниками відповідача перевищення повноважень (що також може бути законним в силу статей 91, 241 Цивільного кодексу України).

Таким чином, наведені вище прийомні квитанції та товарно-транспортні накладні на загальну суму 979 241,17 грн. у відповідності до положень пункту 1.4. Договору, вимог Інструкції щодо заповнення Прийомної квитанції на закупівлю молочної сировини та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» приймаються судом до уваги в якості належних доказів у справі, що підтверджують факт поставки позивачем товару відповідачу на загальну суму 979 241,17 грн., та прийняття цього товару відповідачем без зауважень по кількості та якості.

Належних, допустимих та достатніх доказів на спростування вказаної обставини скаржником у апеляційній скарзі не наведено.

Матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача претензій щодо його строків поставки, якості та/або комплектності поставленої продукції.

При цьому, заборгованість також підтверджується Актом звіряння взаємних розрахунків за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 від 01.01.2017 №22, який погоджений та підписаний сторонами без зауважень та є додатковим доказом, яким підтверджується факт наявності у відповідача заборгованості у заявленому позивачем розмірі.

Крім того, колегія суддів наголошує, що під час вирішення справи судом першої інстанції відповідач жодного разу не з'являвся у судові засідання, про дату, час та місце проведення яких повідомлявся судом неодноразово, про що свідчать відповідні повідомлення про вручення поштових відправлень відповідачу, відзиву на позовну заяву суду не надав, викладених у апеляційній скарзі заперечень не висував.

Щодо строків оплати суд зазначає, що оскільки сторонами умовами Договору не обумовлено строк виконання зобов'язання та не визначено строк оплати за поставлений товар, та сторони не реалізували надане їм пунктом 2.3. Договору право передбачити розміри та строки авансування продукції у додаткових угодах, то оплата продукції повинна проводитися за правилами статті 530 та статті 692 Цивільного кодексу України.

Згідно із частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття та прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, враховуючи отримання товару відповідачем, та підписання останнім акту звіряння взаємних розрахунків за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 від 01.01.2017 №22, а отже і визнання ним заборгованості, відповідач повинен був оплатити 979 241,17 грн. вартості товару за видатковими накладними та прийомними квитанціями за період з 25.05.2016 по 31.12.2016.

При цьому судом враховано, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 Цивільного кодексу України).

Крім того, 11.05.2017 позивач звернувся до відповідача з претензією №1, якою просив відповідача, терміново перерахувати заборгованість в сумі 1 208 737,13 грн., з урахуванням пені, 3% річних та інфляційних втрат (копія претензії наявна в матеріалах справи, надана позивачем разом із позовною заявою).

Станом на момент розгляду справи по суті матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачем оплати за поставлений товар на суму 979 241,17 грн., а відповідачем такі докази не залучені до матеріалів справи.

Враховуючи наведене, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 979 241,17 грн. є обґрунтованими та такими, що правомірно задоволені судом першої інстанції в повному обсязі.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 164 997,98 грн. інфляційних втрат, 35 368,39 грн. 3% річних та 138 515,65 грн. пені колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами статті 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частинами 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язав» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно статті 3 вищезазначеного Закону, розмір пені, передбачений статтею 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за як сплачується.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 4.2. Договору сторони передбачили, що за несвоєчасне, понад встановлений даним Договором строк проведення розрахунків за прийнятий товар, Продавець вправі вимагати від Покупця сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, відповідач прострочив терміни здійснення оплати товару, а матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачем оплати товару на суму 979 241,17 грн. станом на дату звернення позивача до суду із позовом у даній справі.

Таким чином, дії відповідача є порушенням грошового зобов'язання, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Враховуючи доведеність порушення відповідачем своїх зобов'язань з оплати поставленого товару, колегія суддів, перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, інфляційних втрат та пені, вважає його арифметично вірним, а позовні вимоги про стягнення з відповідача 164 997,98 грн. інфляційних втрат, 35 368,39 грн. 3% річних та 138 515,65 грн. пені такими, що обґрунтовано задоволені судом першої інстанції.

Отже, факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем станом на дату прийняття рішення судом першої інстанції належним чином доведений, документально підтверджений та відповідачем не спростований, у зв'язку з чим колегія суддів вважає висновки Господарського суду міста Києва щодо стягнення з відповідача визначеної грошової суми обґрунтованими.

Позивачем належними, допустимими та достатніми доказами доведено порушення його прав та законних інтересів зі сторони відповідача.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Приватного підприємства «Рось» в особі філії «Охтирський сиркомбінат» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Рось» в особі філії «Охтирський сиркомбінат» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 у справі №910/17801/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2017 у справі №910/17801/17 залишити без змін.

Матеріали справи №910/17801/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 28.02.2018.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді О.М. Гаврилюк

А.Г. Майданевич