КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2018 р. Справа№ 910/14496/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Драчук Р.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Шкуренко Діни Михайлівни

на рішення Господарського суду міста Києва

від 07.11.2017 (повний текст складено 16.11.2017)

у справі № 910/14496/17 (суддя Паламар П.І.)

за позовом Фізичної особи - підприємця Шкуренко Діни Михайлівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна оселя»

про визнання договору частково недійсним

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець Шкуренко Діна Михайлівна (далі - ФОП Шкуренко Д.М.) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортна оселя» (далі - ТОВ «Комфортна оселя») про визнання недійсним п. 3.2 Договору про умови користування приміщенням та надання комунальних послуг від 01.03.2015, за умовами якого вартість послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території на дату підписання даного договору складає 22,95 грн./1 кв.м. приміщення, за умов сплати послуг до 20 числа кожного місяця, що слідує за розрахунковим. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вказані умови договору не відповідають вимогам ст.ст. 14, 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 2 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, оскільки ціна послуг визначена за домовленістю сторін, а не затверджена/погоджена органом місцевого самоврядування, відтак посилаючись на приписи ст. ст. 203, 215 ЦК України просила визнати спірний договір в цій частині недійсним.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив про відповідність спірних умов договору вимогам чинного законодавства, оскільки відповідно до розпоряджень Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації №56 від 02.02.2010, № 186 від 17.03.2010, технічного паспорту на нежитловий будинок (приміщення) по проспекту 40-річчя Жовтня (нині-Голосіївський), 58 А у м. Києві від 24.12.2009 будинок побутово-торговельного центру по проспекту Голосіївському, 58-А у м. Києві, в якому розташовані належні позивачу приміщення № 28 загальною площею 174,5 кв.м., має статус нежилого, а тому за приписами ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни/тарифи на надання послуг визначаються за укладеним сторонами договором (за домовленістю сторін).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.11.2017 у справі № 910/14496/17 у позові Фізичної особи-підприємця Шкуренко Діни Михайлівни відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, позивач оскаржила його в апеляційному порядку, просила скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. За твердженнями апелянта, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги листа Департаменту ДАБІ № 10/26-20/1910/05 від 19.10.2017 з усіма додатками до нього, в якому надано інформацію щодо коду об'єкта 1122.2 - будинки багатоквартирні підвищеної комфортності, індивідуальні, та зазначено, що будівлі, які використовуються або запроектовані для декількох призначень, повинні бути ідентифіковані за однією класифікаційною ознакою відповідно до головного їх призначення. На переконання апелянта, згадана інформація свідчить про те, що всі будівлі, які знаходяться у складі житлового комплексу, в тому числі й спірна будівля, де є приміщення позивача, є також житловими, відповідно тариф на послуги з утримання цієї будівлі за Законом України «Про житлово-комунальні послуги» є регульованим та не може визначатись за домовленістю сторін тощо.

В судове засідання апеляційної інстанції 20.02.2018 з'явились представники сторін, представник позивача надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, ФОП Шкуренко Д.М. є власником групи нежилих приміщень № 28 загальною площею 174,5 кв.м. за адресою: пр-т Голосіївський, 58-А в м. Києві.

01.03.2015 між ФОП Шкуренко Д.М. (позивачем, споживачем за договором) та ТОВ «Комфортна оселя» (відповідачем, виконавцем та/або балансоутримувачем за договором) укладено Договір про умови користування приміщенням та надання комунальних послуг (далі Договір), за умовами якого виконавець прийняв на себе зобов'язання забезпечити належне надання комунальних послуг за Договором, які пов'язані з користуванням, утриманням та обслуговуванням приміщення, будинку, прибудинкової території, спільних площ та об'єктів благоустрою, а споживач - своєчасно та в повному обсязі оплачувати послуги виконавця за Договором, а також виконувати інші зобов'язання і правила щодо користування та експлуатації приміщень, будинку, прибудинкової території, спільних площ та об'єктів благоустрою, визначених або передбачених Договором.

Положеннями п. 3.2 Договору сторони погодили, що вартість послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території на дату підписання даного договору складає 22,95 грн. (включаючи ПДВ) за 1 кв.м. приміщення, за умови сплати послуг до 20 числа кожного місяця, що слідує за розрахунковим.

Цей Договір згідно п. 12.1 набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом наступних 3 років.

У випадку, якщо за місяць до закінчення строку дії Договору, жодна зі сторін не заявить про намір припинити його дію або переглянути, Договір вважається пролонгованим на такий же строк та на тих же умовах (п. 12.5 Договору).

Спір у справі виник в зв'язку із оспорюванням позивачем законності п. 3.2 Договору з огляду на його невідповідність вимогам ст.ст. 14, 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 2 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, оскільки спірна будівля, в якій знаходиться приміщення позивача, є житловою, а тому тариф на послуги з утримання цієї будівлі є регульованим та не може визначатись за домовленістю сторін.

Одним із способів захисту цивільного права на підставі ч.2 ст. 16 ЦК України може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, такі: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписами п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі постанова пленуму № 11) правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 7-1Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» тощо.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин за приписами ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, свідоцтва № про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, виданого 29.12.2009 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві, закінчений будівництвом об'єкт - торгово-громадський центр №8 на проспекті 40-річчя Жовтня, 60 у місті Києві відповідає проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, а також є готовим до експлуатації.

Розпорядженням голови Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації №56 від 02.02.2010 в зв'язку із введенням в експлуатацію побутово-торговельного центру, йому присвоєно адресу - проспект 40-річчя Жовтня, 60.

Згідно розпорядження голови Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації №186 від 17.03.2010 до розпорядження голови Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації №56 від 02.02.2010 було внесено зміни шляхом уточнення раніше присвоєної адреси побутово-торговельного центру та зазначено адресу - проспект 40-річчя Жовтня, 58-А.

Актом приймання-передачі будівель з балансу на баланс №2 від 01.07.2010 забудовником ТОВ «Екско Плюс» передано балансоутримувачу ТОВ «Комфортна оселя» новозбудовану будівлю Торгово-громадського центру, яка розташована за адресою: 40-річчя Жовтня, 58-А у Голосіївському районі м. Києва.

Рішенням Київської міської ради №944/1808 від 03.09.2015 «Про перейменування вулиць, площ, провулків та проспектів у місті Києві» проспект 40-річчя Жовтня перейменовано у Голосіївський проспект.

Відповідно до розділу 3 «Терміни та визначення понять» Державних будівельних норм України ДБН В.2.2-23:2009 «Будинки в споруди. Підприємства торгівлі», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 19.01.2009 № 4, торговельний центр - це група торговельних об'єктів, зосереджених в одному місці і керованих як одне ціле, які за своїми типами, розмірами та місцем розташування функціонально відповідають потребам торговельної зони, яку вони обслуговують.

Водночас, згідно Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого та введеного в дію наказом Держстандарту України №507 від 17.08.2000 р., торгові центри належать до класу 123 «Будівлі торговельні» підрозділу 12 «Будівлі нежитлові» розділу 1 «Будівлі».

Крім цього, в листопаді 2012 Київським міським бюро технічної інвентаризації виготовлено Технічний паспорт на нежитловий будинок (приміщення) групи нежитлових приміщень №28 за адресою: м. Київ, проспект Голосіївський, 58-А.

Вищевикладене свідчить про належність нерухомого майна позивача - групи нежитлових приміщень №28, які розташовано за адресою: м. Київ, проспект Голосіївський, 58-А саме до нежитлових будівель, про що й зазначено в оспорюваному Договорі.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта №95513916 від 26.08.2017, Шкуренко Д.М. є власником нерухомого майна - групи нежилих приміщень №28 за адресою: м. Київ, проспект 40-річчя Жовтня, будинок 58-А. Підставою виникнення права власності Шкуренко Д.М. є договір про поділ нерухомого майна 435, 21.02.2011, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотокругу Лозняковою С.В.

Посилання апелянта (позивача) на листа Департаменту ДАБІ № 10/26-20/1910/05 від 19.10.2017 з усіма додатками до нього, в якому було надано інформацію щодо коду об'єкта будівництва 1122.2 - будинки багатоквартирні підвищеної комфортності, індивідуальні, та зазначено, що будівлі,які використовуються або запроектовані для декількох призначень, повинні бути ідентифіковані за однією класифікаційною ознакою відповідно до головного їх призначення, не заслуговують на увагу, адже надана Департаментом ДАБІ інформація та долучені до цього листа документи жодним чином не спростовують встановлених судом фактів належності нерухомого майна позивача - групи нежитлових приміщень №28 за адресою: м. Київ, проспект Голосіївський 58-А, саме до нежитлових будівель згідно наявних в матеріалах справи доказів.

За приписами ч. 1 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 вищезгаданого Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Порядок формування тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг другої групи (п. 2 ч. 1 ст. 14 цього Закону) визначає Кабінет Міністрів України (ч. 1 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

За змістом п. 1 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 № 869, цей Порядок визначає механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і поширюється на суб'єктів господарювання всіх форм власності, які надають послуги (далі - виконавці), суб'єктів господарювання всіх форм власності, що спеціалізуються на виконанні окремих послуг, на умовах субпідрядних договорів з виконавцями (далі - субпідрядники), органи місцевого самоврядування, власників, орендарів житлових будинків (гуртожитків), власників (наймачів) квартир (житлових приміщень у гуртожитках), власників нежитлових приміщень у житлових будинках (гуртожитках).

Як вище зазначалось, спірна будівля Торгово-громадського центру фактично є нежитловою будівлею, а отже встановлення тарифів на послуги з утримання такої нерухомості не є предметом регулювання Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869, відтак посилання апелянта (позивача) на цей Порядок та на його порушення з боку ТОВ «Комфортна оселя» є безпідставними та необґрунтованими.

Таким чином, виходячи з системного аналізу вищезазначених приписів закону питання вартості утримання Торгово-громадського центру за адресою: проспект Голосіївський, 58, літ. «А» у Голосіївському районі міста Києва, встановлюються виключно умовами договору, укладеного між сторонами, без необхідності прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування або уповноважених ним осіб.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог позивача про визнання недійсним п. 3.2 Договору про умови користування приміщенням та надання комунальних послуг від 01.03.2015, відповідно до якого вартість послуг з утримання нежитлової будівлі Торгово-громадського центру за приписами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлюється за домовленістю сторін.

Доводи апелянта (позивача) з приводу порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 240, 269-270, 273, 275, 281-284 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Шкуренко Діни Михайлівни залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 07.11.2017 у справі № 910/14496/17- без змін.

Матеріали справи № 910/14496/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 23.02.2018

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук