КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2018 р. Справа№ 910/14600/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Калатай Н.Ф.

Смірнової Л.Г.

секретар судового засідання Кравченко Х.С.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Юнісон Страхування"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.11.2017р.

у справі №910/14600/17 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Кабюка Андрія Васильовича

до відповідача Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Юнісон Страхування"

про стягнення 114 973,53 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Кабюк Андрій Васильович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Юнісон Страхування" про визнання підписаним акт № 38 від 06.03.2017р. на суму 18 197,08 грн., акт виконаних робіт за період з 01.03.2017р. по 31.03.2017р. на суму 16 903,83 грн. та про стягнення 94 535,15 грн. основного боргу, 15 531,92 грн. пені, 2 899,14 грн. інфляційних втрат та 2 007,32 грн. 3% річних, у зв'язку з невиконанням зобов'язань з оплати винагороди за договором доручення №47-14 від 15.05.2014р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.11.2017р. у справі № 910/14600/17 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Юнісон Страхування" на користь Фізичної особи-підприємця Кабюка Андрія Васильовича 94 535,15 грн. основного боргу, 2 007,32 грн. 3% річних, 2 899,14 грн. інфляційних втрат, 14 673,72 грн. пені, 9 949,50 грн. витрат на послуги адвоката та 1 711,73 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Юнісон Страхування" подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити в позові.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що викладені у рішенні висновки суду не відповідають обставинам справи, судом було неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконного рішення.

На думку апелянта (відповідача), факт належного виконання позивачем робіт за договором доручення на підставі загальних звітів про укладення договорів страхування за періоди 01.03-10.03.2017, 11.03-20.03.2017, 21.03-31.03.2017, 01.04-10.04.2017, 11.04-20.04.2017, 21.04-30.04.2017 на суму 35 100,91 грн. встановлено судом безпідставно, оскільки відповідачем не були погоджені та відповідно не формувалися на їх підставі акти прийняття наданих послуг (виконаних робіт). При цьому, скаржник вказував, що надані позивачем суду першої інстанції акти наданих послуг №№34,35,36 з відміткою про їх отримання ОСОБА_4, відповідачем не отримував, тож у нього не виникло обов'язку оплатити позивачу передбачену договором винагороду і не було прострочення виконання грошового зобов'язання. Таким чином, вважав апелянт відсутні підстави для стягнення з ПрАТ "Страхова компанія "Юнісон Страхування" оплати винагороди та штрафних санкцій.

Заперечуючи заявлені до стягнення судові витрати, апелянт посилався на те, що позивачем не було обґрунтовано понесених витрат на правову допомогу, оскільки правові послуги не були пов'язані із веденням справи у суді, і мали лише консультаційний характер.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2018р. у складі колегії суддів: Кропивна Л.В. (головуючий), судді Калатай Н.Ф., Смірнова Л.Г., відкрито апеляційне провадження та розгляд справи призначено на 15.02.2018р.

Позивач, згідно з поданими до суду 25.01.2018р. та 12.02.2018р. заявами, просив апеляційний суд визнати дії представника ПрАТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ЮНІСОН СТРАХУВАННЯ» ОСОБА_5 зловживанням процесуальними правами, спрямованими на безпідставне затягування розгляду справи та невиконання судового рішення. На думку заявника, апеляційна скарга підлягає залишенню без розгляду, а до представника відповідача - ОСОБА_5 слід застосувати заходи процесуального примусу у вигляді штрафу за неодноразове зловживання процесуальними права.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення відповідних заяв, оскільки відповідач користувався процесуальними права в межах передбачених господарським процесуальним кодексом на апеляційне оскарження судового рішення.

Позивач, згідно з поданим до суду 12.02.2018р. відзивом, проти викладених в апеляційній скарзі доводів заперечував.

Відповідач до судового засідання, що відбулось 15.02.2018р., не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов'язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов'язок суду відкласти апеляційний розгляд справи.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 15.05.2014р. між ПрАТ "СК "Юнісон-Гарант", правонаступником якого є ПрАТ "СК "Юнісон Страхування" (далі - довіритель) та Фізичною особою-підприємцем Кабюком Андрієм Васильовичем (далі - повірений) укладено договір доручення №47-14 (договір), відповідно до умов якого повірений взяв на себе зобов'язання за винагороду від імені, за рахунок та за дорученням довірителя виконувати роботи: проводити пошук потенційних страхувальників, проводити з ними переговори, консультувати та роз'яснювати умови страхування, готувати всі необхідні документи для укладення договорів страхування, укладати та підписувати договори страхування (поліси, сертифікати), а також здійснювати подальший супровід цих договорів (п. 1.1. договору).

Пунктом 1.2 договору доручення передбачено, що за виконання повіреним вищевказаних дій довіритель зобов'язувався сплачувати повіреному винагороду, яка визначається у відсотках від розміру фактично отриманої довірителем страхової премії за укладеними повіреними або за його сприянням договорів страхування.

У відповідності до п. 2.2.6 договору довіритель зобов'язується виплачувати винагороду повіреному за виконання доручення в порядку, визначеному цим договором.

Згідно з п. 2.1.21 договору до 18 год. 00 хв. кожного 12-го числа звітного місяця (за період з 1-го по 10-е число звітного місяця) 22-го числа звітного місяця (за період з 11-го по 20-е число звітного місяця) та 1-го числа місяця, наступного за звітним (за період з 21-го по 30 (31) (у лютому, відповідно, 28-го або 29-го) число звітного місяця), надавати довірителю звіт про укладені договори страхування.

На підставі звітності повіреного до 12-го числа місяця, наступного за звітним, довіритель формує акт наданих послуг та передає 1 екземпляр підписаного довірителем акту повіреному. У разі коли останній день строків, зазначених в цьому пункті припадає на вихідний або святковий день, останнім днем таких строків вважається перший наступний робочий день (п. 3.5. договору).

Актами виконаних робіт №34 від 16.01.2017р. на суму 7 518,33 грн., №35 від 16.01.2017р. на суму 16 717,24 грн., №36 від 17.01.2017р. на суму 27 358,92 грн., №40 від 09.06.2017р. на суму 7 839,75 грн., які підписані уповноваженими представниками обох сторін, та наявними в матеріалах справи загальними звітами про укладення договорів страхування за періоди 01.03-10.03.2017, 11.03-20.03.2017, 21.03-31.03.2017, 01.04-10.04.2017, 11.04-20.04.2017, 21.04-30.04.2017, підтверджується вчинення позивачем юридично значимих дій від імені довірителя на загальну суму 94 535,15 грн.

Позивач також просив визнати такими, що вчинені в інтересах та за рахунок довірителя юридичні дії за актом № 38 від 06.03.2017р. на суму 18 197,08 грн., актом виконаних робіт за період з 01.03.2017р. по 31.03.2017р. на суму 16 903,83 грн. Як стверджував позивач, відповідач не підписував акти, складення яких передбачено укладеним між сторонами договором, і на підставі яких вираховується розмір винагороди повіреного, тож просив визнати підписаними акти.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідачем належним чином не виконувались зобов'язання з оплати послуг за договором доручення №47-14 від 15.05.2014р.

Відповідно до ст. 1000 Цивільного кодексу України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Згідно зі ч. 1 ст. 1002 Цивільного кодексу України, повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У матеріалах справи наявні копії укладених позивачем від імені довірителя договори страхування у заявлений позивачем період, у зв'язку з цим, у відповідача виник обов'язок оформити акт наданих послуг і виплатити повіреному винагороду. Довіритель, в інтересах якого вчинено юридично значені дії, не вправі відмовити повіреному у виплаті винагороди, якщо сам довіритель не оформив акти, якими фіксується виконання повіреним зобов'язань. Необґрунтована відмова довірителя від складення акту, є зловживанням ним цивільними правами, а тому судовому захисту не підлягає.

Пунктом 3.6 договору встановлено, що винагорода виплачується довірителем повіреному на підставі акту наданих послуг до 25 числа місяця, наступного за звітним.

З огляду на викладене позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача винагороди, у зв'язку з невиконанням відповідачем грошових зобов'язань є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у заявленому розмірі 94 535,15 грн.

Стаття 549 Цивільного кодексу України зазначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п. 4.2 договору у випадку порушення строку сплати винагороди, обумовленого в п. 3.6 цього договору, довіритель сплачує повіреному пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми платежу за кожний день прострочки.

Відповідно до частини 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Здійснивши перерахунок заявленої до стягнення з відповідача, який прострочив грошове зобов'язання пені, врахувавши, що позов подано позивачем 23.08.2017р., колегія дійшла висновку, що вимоги у цій частині позову підлягають частковому задоволенню на суму 14 673,72 грн. за загальний період нарахування з 26.08.2016р.-21.08.2017р. Нарахована пеня в іншій частині задоволенню не підлягає.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Нормами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв'язку з цим, позов в частині стягнення 3% річних у розмірі 2 007,32 грн. та інфляційних втрат у розмірі 2 899,14 грн. за загальний період нарахування з 26.08.2016р. по 21.08.2017р. є обґрунтований та таким, що вірно задоволений судом першої інстанції в межах розміру позовних вимог.

Щодо заявленої позивачем вимоги про визнання підписаними акту № 38 від 06.03.2017р. на суму 18 197,08 грн. та акту виконаних робіт за період з 01.03.2017 року по 31.03.2017 рік на суму 16 903,83 грн., то такі вимоги суперечать дійсним правам сторін у спірних правовідносинах і є непередбаченим законом способом захисту наявних у повіреного прав.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції правомірно відмовлено в позові в частині визнання підписаними акту № 38 від 06.03.2017р. на суму 18 197,08 грн. та акту виконаних робіт за період з 01.03.2017 по 31.03.2017р. на суму 16 903,83 грн.

Окрім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 20 100,00 грн. витрат на послуги адвоката, на підтвердження яких надав суду наступні докази, а саме: договори від 15.05.2017р., 26.10.2017р. про надання правової допомоги, укладені між адвокатським об'єднанням "Градум" та позивачем, акти приймання-передачі наданих юридичних послуг при наданні правової допомоги за договорами від 15.05.2017р., 26.10.2017р., а також квитанції до прибуткового касового ордеру від 03.11.2017р. на суму 6 300,00 грн. та від 03.11.2017р. на суму 13 800,00 грн., що підтверджують їх оплату.

Згідно з ч. 1 ст. 44 ГПК України (в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення) судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

У пунктах 6.3, 6.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" зазначено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених ч. 5 статті 49 ГПК.

З огляду на викладене, судом першої інстанції вірно стягнуто 9 949,50 грн. витрат на послуги адвоката пропорційно до задоволених позовних вимог.

Заперечення відповідача щодо необґрунтованості понесених позивачем витрат на правову допомогу до уваги судом не приймаються, оскільки судові витрати з надання правової допомоги підлягають сплаті в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

З огляду на викладене, доводи скаржника правомірності висновків суду першої інстанції не спростовують, тож судова колегія не вбачає підстав для скасування прийнятого судом першої інстанції законного та обґрунтованого рішення, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт - без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Юнісон Страхування" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.11.2017р. у справі № 910/14600/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.11.2017р. у справі № 910/14600/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/14600/17 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту. Повний текст постанови складено 28.02.2018р.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді Н.Ф. Калатай

Л.Г. Смірнова