УХВАЛА

м. Київ

20.02.2018Справа № 910/14648/13
За позовом Першого заступника прокурора Деснянського району міста Києва в інтересах держави

в особі Київської міської ради

до Фізичної особи-підприємця Ситницького Вадима Івановича

про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, -

За розглядом скарги Фізичної особи-підприємця Ситницького Вадима Івановича

на бездіяльність Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників учасників справи:

від прокурора: не з'явились;

від позивача (стягувача): не з'явились;

від відповідача (скаржника): Ситницький В. І. (особисто);

- ОСОБА_2 (адвокат за ордером серії КВ № 363486 від 20.02.2018р.);

від органу ДВС: не з'явились.

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора Деснянського району м. Києва звернувся до суду в інтересах держави в особі Київської міської ради (позивач) з позовом про зобов'язання Фізичної особи-підприємця Ситницького Вадима Івановича (відповідач) звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 400 кв.м., вартістю 855 816,84 грн., що розташована на АДРЕСА_1 та повернути її Київській міській раді, привівши її у придатний для використання стан.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.09.2013р. (повне рішення складено 26.09.2013р.) у справі №910/14648/13 позовні вимоги задоволено в повному обсязі та зобов'язано Фізичну особу-підприємця Ситницького Вадима Івановича звільнити земельну ділянку загальною площею 400 кв.м, за адресою АДРЕСА_1, з кадастровим номером НОМЕР_1, вартістю 855 816,84 грн., привести вказану земельну ділянку у придатний до використання стан та передати її Київській міській раді, а також здійснено розподіл судових витрат.

08.10.2013р. Господарським судом міста Києва в порядку ст. 116 ГПК України було видано відповідні накази на виконання вищевказаного рішення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2014р. апеляційну скаргу відповідача на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2013р. у справі №910/14648/13 повернуто без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 97 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2014р. у задоволенні заяви фізичної особи-підприємця Ситницького Вадима Івановича про перегляд рішення господарського суду за нововиявленими обставинами від 24.09.2013р. у справі №910/14648/13 відмовлено повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2015р. апеляційну скаргу відповідача на рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2013р. у справі №910/14648/13 повернуто без розгляду на підставі ч. 2 ст. 93 ГПК України.

05.02.2018р. до Господарського суду міста Києва надійшла скарга Фізичної особи-підприємця Ситницького Вадима Івановича, відповідно до якої останній просить суд визнати незаконною бездіяльність органу виконання судових рішень з приводу не винесення постанови про завершення виконавчого провадження № 40329985 від 24.10.2013р. з примусового виконання наказу суду від 08.10.2013р. у даній справі та зобов'язати орган виконання судових рішень винести постанову про завершення виконавчого провадження №40329985 від 24.10.2013р. з примусового виконання наказу суду від 08.10.2013р. у даній справі.

Скарга відповідача мотивована тим, що, на його думку, органом виконання судових рішень оскільки виконавче провадження здійснюється з початку 2014р. неправомірно, у зв'язку з набранням чинності з 05.10.2016р. нової редакції Закону України "Про виконавче провадження", не винесено постанову про завершення виконавчого провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2018р. розгляд скарги Ситницького Вадима Івановича на бездіяльність Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві у справі №910/14648/13 призначено на 20.02.2018р.

При цьому, вказаною ухвалою, зокрема, скаржнику запропоновано у строк до п'яти днів з дня її вручення, але не пізніше 19.02.2018р. надати суду матеріали виконавчого провадження з примусового виконання наказу суду від 08.10.2013р. у даній справі.

В судове засідання 20.02.2018р. прокурор та представники стягувача та органу ДВС не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином та їх неявка відповідно до ст. 342 ГПК України не є перешкодою для розгляду скарги.

В судовому засіданні 08.02.2018р. представник боржника підтримав доводи скарги та просив суд її задовольнити.

Розглянувши подану позивачем скаргу, заслухавши пояснення представника боржника у відкритому судовому засіданні, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються скарга, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги з огляду на наступне.

Відповідно ст. 124 Конституції України та ст. 115 ГПК України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" (в редакції станом на дату видачі наказу суду та відкриття виконавчого провадження).

Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом (стаття 116 ГПК України в редакції станом на дату видачі наказу суду та відкриття виконавчого провадження).

15.12.2017р. набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, відповідно до ч. 1 ст. 327 якого виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції станом на дату винесення постанови державним виконавцем про відкриття виконавчого провадження) виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" № 14 від 26.12.03р. стягувач, боржник або прокурор мають право оскаржити дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів тільки до господарського суду, який розглянув відповідну справу по першій інстанції.

Відповідно до ст. 6 закону України "Про виконавче провадження" (в редакції станом на дату відкриття виконавчого провадження) державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Статтею 11 закону України "Про виконавче провадження" (в редакції станом на дату відкриття виконавчого провадження) встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

05.10.2016р. набрав законної сили Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VІІІ, відповідно до п. п. 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень якого рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Таким чином, до вказаних правовідносин застосовуються норми Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016р. № 1404-VІІІ.

Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження" (чинна редакція) під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" (чинна редакція) виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Як вбачається з наданої скаржником до матеріалів справи вимоги державного виконавця № 40329985/1 від 23.01.2018р. останній вимагав від боржника до 07.02.2018р. привести земельну ділянку у придатний для використання стан та передати її Київській міській раді, підтверджуючі документи чого надати органу ДВС.

Вказану вимогу, боржник вважає необґрунтованою та незаконною, оскільки, на його думку, у зв'язку з набранням чинності з 05.10.2016р. нової редакції Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець мав завершити виконавче провадження у порядку, що діяв до набрання ним чинності.

З такими доводами скарги суд не може погодитись, оскільки, за висновками суду, державний виконавець при здійсненні примусового виконання судового рішення міг завершити (закінчити, повернути виконавчий документ стягувачу або до суду, який його видав) за наявності передбачених в законі обставин.

Так, суду не надано доказів, в тому числі й скаржником, наявності обставин, визначених ст. ст. 47 - 49 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції до 05.10.2016р.) для завершення виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення у даній справі.

Як і не надано суду доказів наявності для припинення (повернення) або закінчення виконавчого провадження в порядку ст. ст. 37, 39 Закону України "Про виконавче провадження" (в чинній редакції).

Документального підтвердження виконання боржником судового рішення у даній справі, матеріали справи, в тому числі поданої скаржником скарги не містять.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Скаржником у встановленому законом порядку не доведено суду порушення державним виконавцем його прав як сторони виконавчого провадження, відтак вимога щодо визнання незаконною бездіяльності органу виконання судових рішень з приводу не винесення постанови про завершення виконавчого провадження не підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги боржника про зобов'язання органу державної виконавчої служби винести постанову про завершення виконавчого провадження №40329985, суд також відмовляє в її задоволенні, оскільки така вимога носить похідний характер від першої вимоги, в задоволенні якої судом відмовлено.

При цьому, суд також відзначає, що господарський суд при розгляді скарг на дії (рішення) або бездіяльність органу державної виконавчої служби не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця, а тому зобов'язання державного виконавця винести ту чи іншу постанову буде підміною судом його обов'язків, що є недопустимим та в будь-якому разі унеможливлює задоволення скарги в цій частині вимог.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 343 ГПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З урахуванням викладеного, оскільки судом встановлено правомірність дій державного виконавця при здійсненні виконавчих дій з примусового виконання судового рішення у даній справі, в задоволенні скарги Фізичної особи-підприємця Ситницького Вадима Івановича на бездіяльність Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві належить відмовити.

Керуючись ст. ст. 234, 339 - 343 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні скарги Фізичної особи-підприємця Ситницького Вадима Івановича на бездіяльність Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві у справі №910/14648/13 відмовити.

2. Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та може бути оскаржена в порядку та строк, встановлені ст. ст. 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено 22.02.2018р.

Суддя Морозов С.М.