РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.02.2018Справа № 910/854/18
Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Письменної О.М., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "КИЇВЕНЕРГО"

до Приватного акціонерного товариства "Отіс"

про стягнення 16 742,72 грн.

за участю представників:

від позивача: Гаркавенко С.В. (довіреність)

від відповідача: Мацюк В.В. (довіреність)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "КИЇВЕНЕРГО" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Отіс" (відповідач) про стягнення 16742,72 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором №40100 від 14.09.2015 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб'єктам господарювання в частині повної та своєчасної оплати за надані послуги.

Частиною 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження та позовного провадження (загального або спрощеного).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2018 суд відкрив провадження у справі №910/854/18 та приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 ГПК України, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування, на підставі частини 1 статті 247 ГПК України, судом вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, засідання у справі призначено на 22.02.2018.

08.02.2018 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач підтвердив наявність заборгованості за договором у сумі 10144,07 грн. за спожиті послуги з централізованого опалення за період з 01.12.2014 по 01.05.2016 та у сумі 3768,24 грн. за спожиті послуги з постачання гарячої води та надав докази оплати зазначеної заборгованості. Щодо заборгованості з постачання гарячої води за період з 01.01.2015 по 01.08.2017, то відповідач заперечив наявність вказаного боргу, оскільки 17.05.2017 орендовані приміщення були передані балансоутримувачу та відповідач послугами позивача з постачання гарячої води не користувався.

Представник позивача у судовому засіданні 22.02.2018 надав пояснення по суті позовних вимог, позов підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні 22.02.2018 підтримав викладені у відзиві обставини, частково заперечив позовні вимоги.

В судовому засіданні 22.02.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

14.09.2015 між Публічним акціонерним товариством "КИЇВЕНЕРГО" в особі заступника начальника району з продажу РТМ "Центр" СВП "Київські теплові мережі" ПАТ "КИЇВЕНЕРГО" (виконавець) та Приватним акціонерним товариством "Отіс" як орендарем нежитлового приміщення (споживач) укладено договір №40100 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб'єктам господарювання (надалі - договір), відповідно до умов якого виконавець зобов'язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води згідно з діючими нормативами, а споживач зобов'язується своєчасно та у повному обсязі оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на мовах, що передбачені договором.

Опалювальна площа приміщення 68,2 кв.м (п. 3.1. договору).

Відповідно до пункту 32 договору він укладається до 31.12.2015 і набирає чинності з 01.07.2014.

Пунктом 33 договору сторони погодили, що договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії жодною зі сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду.

У відповідності до розділу 5 договору тарифи на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг. До встановлення і в разі відсутності тарифів на послугу з централізованого опалення застосовуються тарифи, встановлені в додатку 2, що є невід'ємною частиною цього договору.

У відповідності до п. 13 договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Система оплати послуг щомісячна. У разі застосування щомісячної системи оплати послуг платежі вносяться не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Пунктом 14 договору встановлено, що плата за послуги вноситься у безготівковій формі на рахунки підприємства.

Відповідно до п. 15 договору за несвоєчасну оплату послуг споживач сплачує пеню в розмірах, встановлених законодавством.

Згідно із п. 18 договору, споживач зобов'язаний зокрема, оплачувати послуги в установлений договором строк.

Позивач в обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання за договором №40100 від 14.09.2015 в частині оплати наданих комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, внаслідок чого за період з 01.12.2014 по 01.05.2015 утворилась заборгованість за спожиті комунальні послуги з централізованого опалення у розмірі 10144,07 грн. та за період з 01.01.2015 по 01.08.2017 за спожиті комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води - у сумі 5399,85 грн., в підтвердження чого позивачем надані рахунки на оплату № 40101/08/2017/1 від 31.08.2017 на суму 5399,85 грн. та № 40101/07/2017/3 від 01.08.2017 на суму 10144,07 грн.

У зв'язку із простроченням грошового зобов'язання, позивачем нараховані 3% річних у розмірі 235,08 грн. та інфляційну складову боргу у розмірі 963,72 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 2 ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін (ч. 2 ст. 714 ЦК України).

У відповідності до частини 1 статті 275 Господарського кодексу України, за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі-енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Як підтверджено матеріалами справи, у відповідача за період з 01.12.2014 по 01.05.2015 утворилась заборгованість за спожиті комунальні послуги з централізованого опалення у розмірі 10144,07 грн. та за період з 01.01.2015 по 01.08.2017 за спожиті комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 5399,85 грн.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В пункті 13 договору сторони погодили, що відповідач зобов'язаний здійснити оплату за спожиті комунальні послуги не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи підтверджено факт наявності прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання з оплати за спожиті комунальні послуги з централізованого опалення у розмірі 10144,07 грн. та за спожиті комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 5399,85 грн.

Водночас, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 30.01.2018 відповідач здійснив оплату заборгованості за спожиті комунальні послуги з централізованого опалення по договору №0100 від 14.09.2015 у розмірі 10144,07 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №638 від 30.01.2018.

При цьому, суд зазначає, що відсутність предмета спору, а отже, спірного матеріального правовідношення між сторонами, до відкриття провадження у справі тягне за собою відмову в позові.

Оскільки, заборгованість у розмірі 10144,07 грн. сплачена відповідачем до відкриття провадження у справі, то позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Також як зазначено судом вище, на момент звернення позивача з даним позовом, заборгованість відповідача перед позивачем по договору за спожиті комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води становила 5399,85 грн.

Під час розгляду справи, відповідач згідно із платіжним дорученням №799 від 05.02.2018 сплатив заборгованість за спожиті комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 3768,24 грн.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи те, що сума заборгованості у розмірі 3768,24 грн. сплачена відповідачем після відкриття провадження у справі, суд закриває провадження у справі №910/854/18 в частині позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 3768,24 грн., у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Відповідач, заперечуючи заборгованість з постачання гарячої води, нараховану з 17.05.2016, посилається на те, що 17 травня 2016 року позивач повернув балансоутримувачу за актом приймання-передачі від 17.05.2016 року орендовані приміщення, в які здійснювалось надання послуг по договору, та послугами позивача з постачання гарячої води не користувався.

Однак, як встановлено судом вище, договір №40100 від 14.09.2015 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб'єктам господарювання було укладено відповідачем як споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлового приміщення, орендарем якого є відповідач на підставі договору №212СРДА про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 20.05.2012.

За змістом договору №0100 від 14.09.2015 саме на відповідача покладено обов'язок своєчасного та повного виконання зобов'язань в частині оплати за спожиті послуги. Будь-які умови щодо наявності у балансоутримувача зобов'язань з оплати послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, навіть після повернення орендованого приміщення, у вказаному договорі відсутні.

Як встановлено судом вище, договір №40100 від 14.09.2015 укладено сторонами до 31.12.2015 та вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії жодною зі сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду.

Оскільки суду не надано жодного доказу наявності повідомлення про припинення дії договору №40100 від 14.09.2015 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб'єктам господарювання, то договір автоматично пролонговувався та станом на день прийняття рішення у справі є чинним.

Пунктом 34 договору передбачено, що договір може бути достроково розірваний у разі: зникнення потреби в отриманні послуги або відмови споживача від користування послугами виконавця; переходу права власності (користування) на приміщення до іншої особи; невиконання умов договору сторонами.

В матеріалах справи відсутні та сторонами не надано доказів розірвання договору №0100 від 14.09.2015. Докази звернення відповідача до позивача із пропозиціями про розірвання договору або припинення надання послуг з підстав передбачених у пункті 34 договору також відсутні. Протилежного суду не доведено.

За таких обставин, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про відсутність у нього підстав для оплати заборгованості з постачання гарячої води за період з 17.05.2016 по 01.08.2017 у сумі 1631,61 грн.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи викладене вище, оскільки, невиконане зобов'язання за договором з оплати за спожиті послуги з постачання гарячої води у розмірі 1631,61 грн. підтверджується матеріалами справи, доказів оплати заборгованості відповідачем не надано, суд задовольняє позовні вимоги у цій частині про стягнення заборгованості у розмірі 1631,61 грн.

Позивачем також на підставі ст. 625 ЦК Україні заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 235,08 грн. та інфляційну складову боргу у розмірі 963,72 грн., нараховані за період з травня 2017 року по жовтеня 2017 року включно.

Частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р. (п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

З розрахунку доданого до позову вбачається, що позивачем здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму боргу 15543,92 грн. за період з травня 2017 по жовтень 2017 включно. Судом встановлено, що позивачем допущено помилки при розрахунку.

З огляду на встановлені сторонами у п. 13 договору строки оплати з спожиті послуги , нарахування 3% річних та інфляційних втрат слід здійснювати наступним чином: з 01.05.2017 по 20.06.2017 на суму боргу 15096,80 грн., з 21.06.2017 по 20.07.2017 на суму 15210,25 грн., з 21.07.2017 по 20.08.2017 на суму 15357,73 грн., з 21.08.2017 по 20.09.2017 по 15508,81 грн., з 21.09.2017 по 30.10.2017 на суму 15543,92 грн.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга", судом встановлено, що до стягнення з відповідача підлягають 3% річних у розмірі 230,53 грн. та інфляційна складова боргу у розмірі 949,58 грн. Таким чином, позовні вимоги у цій частині, суд задовольняє частково.

Приписами ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, суд задовольняє частково позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "КИЇВЕНЕРГО".

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 242, п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Отіс" (03062, м. Київ, вулиця ЧИСТЯКІВСЬКА, будинок 32, ідентифікаційний код 14357579) на користь Публічного акціонерного товариства "КИЇВЕНЕРГО" (01001, м. Київ, площа Івана Франка, 5, ідентифікаційний код 00131305) заборгованість у розмірі 1631,61 грн., 3% річних у розмірі 230,53 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 949,58 грн., судовий збір у розмірі 295,90 грн.

Закрити провадження у справі №910/854/18 в частині позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 3768,24 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Повний текст рішення складено та підписано: 27.02.2018.

Суддя С.О. Турчин