ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2018 р. Справа № 922/485/13-г

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі судового засідання Новіковій Ю.В.

розглянувши апеляційну скаргу стягувача (вх. 208 Х/1-7) на ухвалу господарського суду Харківської області від 26.12.2017 року, ухвалену у приміщенні вказаного суду суддею Новіковою Н.А., за наслідками розгляду скарги стягувача на дії органу

державної виконавчої служби - Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у справі

за позовом: Дочірньої компанії "ОСОБА_1 України" "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"", м. Київ,

до: Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м. Харків,

про: стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Харківської області від 20.02.2013 року позов задоволено, стягнуто з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" на користь Дочірньої компанії "ОСОБА_1 України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" суму на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів у розмірі 6141939,89грн., 3% річних за несвоєчасні розрахунки у розмірі 9173643,22грн. та судовий збір у розмірі 68820,00грн.

Вказане рішення суду набрало законної сили 11.03.2013 року.

На примусове виконання зазначеного рішення господарським судом Харківської області 11.03.2013 року було видано наказ.

З матеріалів справи вбачається, що 13.05.2013 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 37888628 з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 11.03.2013 року по справі № 922/485/13-г про стягнення з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" на користь Дочірньої компанії "ОСОБА_1 України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" суму на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів у розмірі 6141939,89 грн., 3% річних за несвоєчасні розрахунки у розмірі 9173643,22 грн. та судовий збір у розмірі 68820,00 грн.

01.11.2017 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_1 було винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій ВП № 37888628 з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 11.03.2013 року по справі № 922/485/13-г про стягнення з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" на користь Дочірньої компанії "ОСОБА_1 України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" суму на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів у розмірі 6141939,89 грн., 3% річних за несвоєчасні розрахунки у розмірі 9173643,22 грн. та судовий збір у розмірі 68820,00 грн., на підставі п. 10 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням того, що наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16.06.2017 року № 152 Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» включене до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії субєктів господарювання відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

04.12.2017 року дочірня компанія ОСОБА_1 України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України звернулась до суду із скаргою (вх. № 290) на дії органу державної виконавчої служби, в якій просить:

- визнати незаконними дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, які полягають у винесенні постанови ВП № 37888628 про зупинення вчинення виконавчих дій від 01.11.2017 року з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 11.03.2013 року у справі № 922/485/13-г;

- визнати недійсною постанову ВП № 37888628 про зупинення вчинення виконавчих дій від 01.11.2017 року з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 11.03.2013 року у справі № 922/485/13-г.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 26.12.2017 року скаргу дочірньої компанії ОСОБА_1 України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України (вх. № 290 від 04.12.2017 року) на дії органу державної виконавчої служби задоволено частково.

Визнано незаконними дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, які полягають у винесенні постанови ВП № 37888628 про зупинення вчинення виконавчих дій від 01.11.2017 року з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 11.03.2013 року у справі № 922/485/13-г в частині стягнення судового збору у розмірі 68820,00 грн.

Визнано недійсною постанову ВП № 37888628 про зупинення вчинення виконавчих дій від 01.11.2017 року з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 11.03.2013 року у справі № 922/485/13-г в частині стягнення судового збору у розмірі 68820,00 грн.

В іншій частині - відмовлено.

Стягувач, ДК "ОСОБА_1 України" НАК "Нафтогаз України", із вказаною ухвалою місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить цю ухвалу скасувати, частково - в частині відмови у задоволенні скарги.

В обґрунтування апеляційної скарги стягувач зазначає про те, що ухвалу місцевого суду в частині відмови у задоволенні скарги винесено внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи та за умов неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Представники в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Представник Дочірньої компанії "ОСОБА_1 України" "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"" в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Представник Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Представник Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у відзиві та в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення. Зазначив про те, що органами ДВС зупинення виконавчих дій в частині стягнення судового збору було здійснено помилково, що було вірно встановлено місцевим господарським судом.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Ryabykh v.Russia від 24.07.2003 року, Svitlana Naumenko v. Ukraine від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, субєктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 18 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

При цьому п. 1 ч. 2 ст. 18 цього Закону встановлено, що виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 34 ЗУ "Про виконавче провадження", виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі, включення підприємств, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", з виконавчих проваджень, стягувачами за якими є Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", її дочірня компанія "ОСОБА_1 України", Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз", постачальники електричної енергії, а боржниками - підприємства, що виробляють теплову енергію, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, та підприємства централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем).

Згідно ч. 4 ст. 34 вказаного Закону передбачено, що виконавче провадження з підстави, передбаченої пунктом 10 частини першої цієї статті, зупиняється у частині стягнення заборгованості за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (з урахуванням суми неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), крім заборгованості, раніше реструктуризованої (розстроченої та/або відстроченої), у тому числі згідно з рішенням суду.

Відповідно до абз. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" містить визначення термінів. Так, реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (далі - реєстр), - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону. Реєстр розміщується на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Як вбачається із матеріалів справи на підставі наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16.06.2017 року № 152, комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" () включено до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

З рішення господарського суду Харківської області від 20.02.2013 року та наказу суду від 11.03.2013 року, виданого на примусове виконання рішення вбачається, що боржником є комунальне підприємство "Харківські теплові мережі", яке включено до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» та заборгованість, яка була предметом розгляду у справі № 922/485/13-г виникла до 01.07.2016 року.

Таким чином, заборгованість щодо суми на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів у розмірі 6141939,89 грн., 3% річних за несвоєчасні розрахунки у розмірі 9173643,22 грн., що стягується на підставі наказу господарського суду Харківської області від 11.03.2013 року по справі № 922/485/13-г, є такою, яка виникла до 01.07.2016 року, а отже підпадає під приписи ч. 4 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, субєктний склад у виконавчому провадженні № 37888628, а саме: стягувач дочірня компанія ОСОБА_1 України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України та боржник КП «Харківські теплові мережі», відповідає приписам п. 10 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження».

За викладеного місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_1 законно було винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій від 01.11.2017 року ВП № 37888628 в частині стягнення суми на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів у розмірі 6141939,89 грн. та 3% річних за несвоєчасні розрахунки у розмірі 9173643,22 грн., на підставі п. 10 ч.1 ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження" та відмовив у задоволенні скарги стягувача в частині скасування постанови органів ДВС про зупинення виконавчій дії в частині стягнення суми на яку збільшився борг.

Колегія суддів вважає наведені висновки місцевого господарського суду обґрунтованими, оскільки вони відповідають наведеним вище положенням Закону України "Про виконавче провадження" та Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

При цьому, місцевий господарський суд зазначив, що оскільки судовий збір не входять до переліку, встановленого частиною 4 статті 34 Закону України "Про виконавче провадження" - постанова про зупинення вчинення виконавчих дій від 01.11.2017 року ВП № 37888628 з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 11.03.2013 року по справі № 922/485/13-г в частині стягнення судового збору в розмірі 68820, 00 грн. є недійсною.

Доводи апеляційної скарги полягають тому, що місцевий господарський суд, визнавши недійсною постанову про зупинення виконавчих дій від 01.11.2017 року в частині стягнення 68820 грн. судового збору, погодився із позицією скаржника про те, що заборгованість щодо стягнення судового збору не підпадає під дію норм Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії". Проте, відмовляючи у задоволенні іншої частини скарги, місцевим господарським судом не досліджено питання яким чином державний виконавець буде виконувати рішення в частині стягнення судового збору за умов того, що чинним законодавством України не передбачено часткове зупинення виконавчих дій в рамках виконання виконавчого провадження.

З приводу наведених доводів, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до положень частин 1 та 2 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Як вбачається з оскаржуваної постанови від 01.11.2017 року ВП № 37888628, державним виконавцем було повністю зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області № 922/485/13-г від 11.03.2013 року за яким підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 68820,00 грн.

Відповідно до частини 4 статті 34 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу зупиняється лише в частині стягнення заборгованості за спожитий природний газ, використаний станом на 01.07.2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (з урахуванням суми неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ).

Таким чином, як вірно зазначено місцевим господарським судом, оскільки судовий збір не входить до вичерпного переліку, встановленого частиною 4 статті 34 Закону України "Про виконавче провадження", постанова про зупинення вчинення виконавчих дій від 01.11.2017 року ВП № 37888628 з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 11.03.2013 року по справі № 922/485/13-г в частині стягнення судового збору в розмірі 68820, 00 грн. - є недійсною.

Таким чином, висновки місцевого господарського суду відповідають вищенаведеним положенням частини 4 статті 34 Закону України "Про виконавче провадження".

Під час розгляду скарги стягувача місцевим господарським судом встановлювались обставини відповідності чинному законодавству постанови ВП № 37888628 про зупинення вчинення виконавчих дій від 01.11.2017 року з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 11.03.2013 року у справі № 922/485/13-г.

Обставини, про не дослідження яких судом зазначає апелянт, а саме - обставини подальшого виконання рішення суду не можуть впливати на рішення суду щодо законності або незаконності дій та рішень органів ДСВ, оскільки такі обставини не настали.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, до відповідно до положень пункту 10 частини 3 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про розяснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення.

За викладеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги.

Незгода апелянта з позицією суду не має наслідком скасування оскаржуваної ухвали суду, оскільки при розгляді апеляційної скарги господарським судом апеляційної інстанції не встановлено вищевказаних визначених законом підстав для такого скасування.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржувана ухвалу місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 26.12.2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом 20 днів з дня складення повного тексту до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26.02.2018 року

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.