РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.02.2018Справа №910/23675/17

Суддя господарського суду міста Києва Бойко Р.В., розглянувши в нарадчій кімнаті в порядку письмового провадження справу за позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

до Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна організація-110 Голосіївського району"

про стягнення 79 925,05 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» (надалі - ПАТ "АК "Київподоканал") звернулося до господарського суду міста Києва із вказаною позовною заявою до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація-110 Голосіївського району» (надалі - КП "ЖЕО-110 Голосіївського району") про стягнення 79 925,05 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов'язання перед позивачем, наявність якого підтверджена постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.02.2012 у справі №37/4-57/133, а тому Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» просить стягнути з Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація-110 Голосіївського району» 3% річних у розмірі 6 834,26 грн. та інфляційні витрати у розмірі 73 090,79 грн., нараховані за період з 01.01.2015 по 01.12.2016.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.01.2018 відкрито провадження у справі №910/23675/17, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання); визначено сторонам у справі строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

02.02.2018 через відділ діловодства суду від КП "ЖЕО-110 Голосіївського району" надійшов відзив на позов з доказами його направлення позивачу, за змістом якого вбачається, що відповідач заперечує проти позовних вимог ПАТ "АК "Київводоканал", оскільки, на думку відповідача, стягнення інфляційних витрат та 3% річних є невід'ємною складовою боргу, яка станом на дату звернення позивача з даним позовом є погашеною.

09.02.2018 через відділ діловодства суду від ПАТ "АК "Київводоканал" надійшла відповідь на відзив відповідача з доказами її направлення відповідачу, в якому позивач вказує, що наявність судового рішення про стягнення спірної суми боргу та нарахованих на неї інфляційних витрат та 3% річних за період, що передував винесенню такого рішення, не нівелює право позивача на стягнення інфляційних витрат та 3% річних за період, що слідував після прийняття відповідного судового рішення до фактичної сплати відповідачем суми боргу.

Відповідач своїм правом на подання заперечень на відповідь на відзив у визначений судом у відповідності до господарського процесуального закону строк не скористався.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив наступне.

Рішенням господарського суду міста Києва від 15.11.2011 у справі №37/4-57/133 позов Відкритого акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (після зміни організаційно-правової форми - ПАТ "АК "Київводоканал") задовольнити частково, стягнуто з Комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна організація - 110 Голосіївського району" на користь Відкритого акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" основний борг у розмірі 175 929,83 грн., інфляційні витрати у розмірі 4 318,66 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.02.2012 у справі №37/4-57/133 апеляційну скаргу КП "ЖЕО-110 Голосіївського району" задоволено частково; рішення господарського суду міста Києва від 15.11.2011 у справі №37/4-57/133 змінено; викладено його резолютивну частину в наступній редакції, згідно якої позовні вимоги ПАТ "АК "Київводоканал" задоволено частково та стягнуто з КП "ЖЕО-110 Голосіївського району" основний борг у розмірі 128 369,76 грн., інфляційні витрати у розмірі 305,34 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Вказаними судовими рішеннями у справі №37/4-57/133 встановлено факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем за Договором на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі №06721/2-01 від 13.06.2006, укладеного між сторонами в частині своєчасної оплати наданих позивачем послуг, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 128 369,76 грн., яку суд і стягнув з відповідача.

Як стверджує позивач та не заперечується відповідачем, на виконання вказаних судових рішень КП "ЖЕО-110 Голосіївського району" здійснювало перерахування коштів ПАТ "АК "Київводоканал" частинами, а саме: 30.11.2015 - суму коштів у розмірі 5 885,27 грн., 29.12.2015 - суму коштів у розмірі 4 737,45 грн., 29.01.2016 - суму коштів у розмірі

7 564,70 грн., 01.06.2016 - суму коштів у розмірі 1 327,20 грн., 29.07.2016 - суму коштів у розмірі 1 271,98 грн., 01.09.2016 - суму коштів у розмірі 1 629,29 грн., 29.09.2016 - суму коштів у розмірі 1 263, 45 грн. та 02.12.2016 - суму коштів у розмірі 106 450,25 грн., що разом становить 130 129,59 грн.

На підтвердження здійснення відповідачем наведених виплат на виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 07.02.2012 у справі №37/4-57/133 позивачем долучено до матеріалів справи банківські виписки по рахунку станом на вказані дати платежів, листи з інформацією щодо зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок ПАТ "АК "Київводоканал", листи з відомостями про розподіл коштів від 30.11.2015, від 29.12.2015, від 29.01.2016, від 01.06.2016, від 29.07.2016, від 01.09.2016, від 29.09.2016, від 02.12.2016.

Відповідно до ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Відповідачем у відзиві вказані обставини щодо перерахунку та розподілу коштів не заперечуються, що в силу приписів ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, що позбавляє його права заперечувати проти даних обставини під час розгляду справи по суті.

За приписами ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до положень ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Положеннями ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

При цьому, за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Аналогічні висновки містились у п. 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

У постанові Верховного Суду України від 12.09.2011 у справі №6/433-42/183 висловлена позиція, відповідно до якої положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не обмежують права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу; чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Водночас, відповідно до положень п. 30.1 ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Отже, з урахуванням викладеного, відповідачем виконувались свої зобов'язання за договором шляхом часткового перерахунку сум заборгованості на рахунок позивача з простроченням, а саме: 30.11.2015 - у розмірі 5 885,27 грн., 29.12.2015 - у розмірі 4 737,45 грн., 29.01.2016 - у розмірі 7 564,70 грн., 01.06.2016 - у розмірі 1 327,20 грн., 29.07.2016 - у розмірі 1 271,98 грн., 01.09.2016 - у розмірі 1 629,29 грн., 29.09.2016 - у розмірі 1 263, 45 грн. та 02.12.2016 - у розмірі 106 450,25 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічний висновок викладений у п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

На підставі норм ст. 625 ЦК України позивач нарахував відповідачу до стягнення 3% річних у розмірі 6 834,26 грн. та інфляційні витрати у розмірі 73 090,79 грн. за період з 01.01.2015 по 01.12.2016 (з урахуванням дат здійснення відповідачем платежів).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок сум інфляційних втрат, судом встановлено, що при здійсненні вказаного нарахування позивачем допущено арифметичні помилки та вказане нарахування позивачем здійснено на суми часткових оплат, а не на залишок заборгованості, що в свою чергу зумовило невірний розрахунок інфляційних витрат за заявлений період, оскільки останній містив періоди дефляції, проте така дефляція розраховувалась не на суму заборгованості відповідача, а на суму сплачених ним коштів.

Відтак, здійснивши власний перерахунок заявленої до стягнення суми інфляційних втрат за період з 01.01.2015 по 01.12.2016 з урахуванням часткових оплат здійснених відповідачем, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог у цій частині та стягнення з відповідача 67 016,41 грн. інфляційних втрат.

В той же час, перевіривши наданий позивачем розрахунок трьох відсотків річних, судом встановлено, що позивачем при здійснені вказаного нарахування також допущено арифметичні помилки.

Проте здійснивши власний перерахунок заявленої до стягнення суми трьох відсотків річних за період з 01.01.2015 по 01.12.2016 з урахуванням часткових оплат здійснених відповідачем, суд дійшов висновку щодо можливості задоволення позовних вимог у цій частині в межах заявленої позивачем суми в розмірі 6 834,26 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи відповідача про неможливість стягнення інфляційних витрат та 3% річних, нарахованих за період невиконання ним зобов'язання після сплати суми основного боргу є необґрунтованими та не базуються на нормах матеріального законодавства, оскільки норми ст. 625 ЦК України надають право кредитору вимагати від боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, повернення не тільки основного боргу, а й сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три відсотки річних від простроченої суми, які є фактично платою за користування боржником грошовими коштами кредитора за весь період прострочки виконання грошового зобов'язання, а також пені. Зазначені норми не обмежують права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується і після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Тобто, обов'язок оплатити основний борг, а також обов'язок оплатити нараховані на основний борг пеню, три відсотки річних та інфляційні втрати, є подільними один від одного зобов'язаннями, хоча і є взаємопов'язаними між собою; крім того, норми цивільного законодавства не ставлять в залежність одночасність вимог кредитора на стягнення з боржника основної заборгованості від одночасності права вимоги на стягнення трьох відсотків річних, інфляційних та пені у зв'язку з простроченням основного грошового зобов'язання.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Вищого господарського суду України від 09.07.2013 у справі №7/113-12 та від 13.06.2017 у справі №914/2743/16.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково та стягнення з КП "ЖЕО-110 Голосіївського району" на користь ПАТ "АК "Київводоканал" інфляційних витрат у розмірі 67 016,41 грн. та 3% річних у розмірі 6 834,26 грн.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 13, 74, 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація-110 Голосіївського району» (03028, м. Київ, просп. Науки, буд. 11; ідентифікаційний код 26408187) на користь Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 1-А; ідентифікаційний код 03327664) інфляційні витрати у розмірі 67 016 (шістдесят сім тисяч шістнадцять) грн. 41 коп., 3% річних у розмірі 6 834 (шість тисяч вісімсот тридцять чотири) грн. 26 коп. та судовий збір у розмірі 1 478 (одна тисяча чотириста сімдесят вісім) грн. 39 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя ' Р.В. Бойко