РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.02.2018Справа № 910/7320/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., при секретарі судового засідання Бугаєнко Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест" (03134, м. Київ, вул. Миру, 3)

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Вестконд" (33022, м. Рівне, проспект Князя Романа, 4, кв. 80)

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "АРБО ФІНАНС" (03087, м. Київ, вул. Ушинського, 13-А)

про визнання недійсними договорів №24 та № 24-3 від 04.11.2016

за участю представників

від позивача: Побережник А.О.
від відповідача-1:Бляшин М.С.
від відповідача-2:не з'явились

В судовому засіданні 21.02.2018, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

04.05.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест" звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вестконд" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "АРБО ФІНАНС" про визнання недійсними договорів про відступлення права вимога від 04.11.2016 № 24 та № 24-3, укладених між відповідачами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюванні договори, укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю "Вестконд" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "АРБО ФІНАНС", є недійсними, оскільки вони не є договорами відступлення права вимоги боргу, а є договорами факторингу, та укладаючи їх ТОВ "Вестконд" надало ТОВ "Фінансова компанія "АРБО ФІНАНС" фінансові послуги, не маючи спеціального статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення зазначеної послуги.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2017 у справі № 910/7320/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.08.2017, відмовлено в задоволенні позову про визнання недійсними укладених між відповідачем-1 та відповідачем-2 договорів про відступлення права вимоги № 24 від 04.11.2016 та № 24-3 від 04.11.2016.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.12.2017 суд частково задовольнив касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест", скасував рішення Господарського суду м. Києва від 06.07.2017, постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.08.2017 у справі № 910/7320/17 та направив справу на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Згідно розпорядження керівника апарату Господарського суду м. Києва № 05-23/3214 від 20.12.2017 призначено проведення повторного автоматичного розподілу справи № 910/7320/17, за результатами якого дану справу передано на розгляд судді Пукшин Л.Г., що відображено у протоколі автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.12.2017, у зв'язку з чим вказана справа приймається до провадження суддею Пукшин Л.Г.

Судами попередніх інстанцій справа № 910/7320/17 розглядалась за правилами Господарського процесуального кодексу, що діяв у редакції, яка передувала редакції названого Кодексу, запровадженої із набранням чинності 15.12.2017 Законом України „Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів.

Так, приписи п.9 ч.1 Розділу Х Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017р.) визначають, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи те, що справу № 910/7320/17 порушено до набрання чинності Господарським процесуальним кодексом, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017р., зазначена справа має розглядатись за правилами названої редакції Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2017 суд прийняв справу до свого провадження та ухвалив розглядати її за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовного засідання на 31.01.2018.

22.01.2018 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшли письмові пояснення відповідача-1, відповідно до яких останній просить суд відмовити у задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест", оскільки за наслідками аналізу позовної заяви та всіх матеріалів справи вбачається відсутність як порушеного права позивача, так і відсутність невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів позивача.

24.01.2018 до господарського суду надійшли письмові пояснення позивача, у яких останній зазначає, що оскаржуваний договір відступлення права вимоги № 24 від 04.11.2016 є договором факторингу, а тому укладаючи даний договір відповідач-1 надав відповідачу-2 фінансові послуги, не маючи спеціального статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення зазначеної послуги.

31.01.2018 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшло клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи листа НБУ № 20-0010/4264 від 23.01.2018, у якому Банк на питання правомірності здійснення відступлення права вимоги боргу за договором цесії, особі, яке не має статусу фінансової установи, що безпосередньо стосується предмету спору у даній справі, повідомив, що норми глави ЦК України не встановлюють обов'язкової вимоги наявності статусу фінансової установи у нового кредитора, до якого перейшли права первісного кредитора.

У судовому засіданні 31.01.2018 суд на місці ухвалив задовольнити клопотання позивача, відкласти підготовче засідання на 21.02.2018 та продовжити строк для подання додаткових документів по справі до 14.02.2018.

19.02.2018 до господарського суду надійшли письмові пояснення позивача, відповідно до яких позивач зазначає, що у відповідач-1 відсутня банківська ліцензія, останній не був та не є включеним до Державного реєстру фінансових установ, а відтак у ТОВ "Вестконд" відсутня спеціальна правосуб'єктність та останній не має права на укладення оспорюваного договору. Крім того, позивач вважає поданий відповідачем-1 лист НБУ недопустимим доказом, а тому просить суд не приймати його до уваги.

21.02.2018 через канцелярію господарського суду надійшло клопотання ТОВ "Фінансова компанія "АРБО ФІНАНС", у якому відповідача-2 заперечує проти позову та просить суд розглядати справи без його участі.

У судове засідання, призначене на 21.02.2018, з'явились представники позивача та відповідача-1.

Представник відповідача-1 подав письмові пояснення для долучення до матеріалів справи, у який зазначає, що лист НБУ № 20-0010/4264 від 23.01.2018 був отриманий представником ТОВ "Вестконд" Лавренчук Т.В. у встановленому чинним законодавством порядку на її письмове звернення, а тому у позивача відсутні будь-які підстави стверджувати про порушення закону при одержанні такого листа. Крім того, надання інформації регулятором у банківській сфері України відповіді на питання щодо того чи має право банк по договору цесії здійснити відступлення права вимоги боргу за кредитним договором особі, яке не має статусу фінансової установи є таким, що входить до повноважень НБУ та відповідає чинному законодавству України. Також, відповідач-1 просить суд не приймати до уваги копію Кредитного договору № 4-4, що долучений позивачем до письмових пояснень від 14.02.2018, оскільки ні у своїй позовній заяві, ні в окремому клопотанні позивач не вказує ні про необхідність долучення такого доказу, ні про те, що саме хоче підтвердити або спростувати за допомогою такого доказу, ні про наявність поважних причин неподання такого доказу раніше у встановлений судом строк.

У судовому засіданні 21.02.2018 з урахуванням положення п. 3 ч. 3 ст. 185 ГПК України оголошувалась протокольна ухвала про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті у той же день.

Судом заслухано пояснення представника позивача, який позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві та письмових поясненнях, та заперечення відповідача-1 наведених у відзиві та наданих поясненнях.

Дослідивши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

27 січня 2006 року між Закритим акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Луцьккондитер" (позичальник) було укладено кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 4-4.

На забезпечення зобов'язань, що випливають з кредитного договору, 27.01.2006 між Закритим акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Луцьккондитер" (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 236.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 16.01.2014 у справі №5004/2042/11, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості ТОВ "ВКФ "Луцьккондитер" перед ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" за кредитним договором № 4-4 від 27.01.2006 стягнуто заборгованість в сумі 45.380.000,61 грн., звернуто стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки № 236 від 27.01.2006, укладеного між ПАТ "Промінвестбанк" та ТОВ ВКФ "Луцьккондитер", а саме: будівлі, що знаходяться за адресою: м. Луцьк, вул. Володимирська, 57-а, та належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест".

04 листопада 2016 року між ПАТ "Промінвестбанк" та ТОВ "Фінансова компанія "Арбо Фінанс" був укладений договір відступлення права вимоги № 39/391, за умовами якого банк відступив право вимоги за кредитним договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 4-4 від 27.01.2006, укладеним між ПАТ "Промінвестбанк" та ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Луцьккондитер", разом з додатковими договорами щодо змін і доповнень до основного договору, а саме: № 1 від 15.11.2006; № 4 від 24.12.2007; № 6 від 23.06.2008; № 8 від 18.02.2009; № 9 від 28.05.2009.

Цією ж датою між ПАТ "Промінвестбанк" та ТОВ "Фінансова компанія "Арбо Фінанс" також був укладений договір відступлення права вимоги № 39/391-1 (відступлення прав вимоги за іпотечним договором).

ТОВ "Фінансова компанія "Арбо Фінанс" здійснило розрахунок з ПАТ "Промінвестбанк" за відчуження останнім прав вимоги боргу за вказаним кредитним договором та всіма договорами, що забезпечували виконання такого договору, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 04.11.2016.

04 листопада 2016 року між ТОВ "Фінансова компанія "Арбо Фінанс" як первісним кредитором та ТОВ "Вестконд" як новим кредитором укладений договір відступлення права вимоги №24, за умовами якого ТОВ "Фінансова компанія "Арбо Фінанс" відступило ТОВ "Вестконд" право вимоги за кредитним договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 4-4 від 27.01.2006 разом з додатковими договорами до нього.

Також, 04.11.2016 між ТОВ "Фінансова компанія "Арбо Фінанс" як первісним іпотекодержателем та ТОВ "Вестконд" як новим іпотекодержателем укладений договір відступлення права вимоги № 24-3 від 04.11.2016 (за іпотечним договором), відповідно до якого первісний іпотекодержатель відступив новому іпотекодержателю своє право вимоги за договором іпотеки від 27.01.2006.

Повідомленням від 10.11.2016 ТОВ "Вестконд" інформувало позивача, що 04.11.2016 між ТОВ "Фінансова компанія "Арбо Фінанс" та ТОВ "Вестконд" укладено договори про відступлення права вимоги за тими ж кредитним та іпотечним договорами, а саме: договір про відступлення права вимоги № 24 за кредитним договором від 27.01.2006, договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 24-3.

Вищевказані обставини були також встановлені рішенням Господарського суду Волинської області № 903/991/16 від 31.01.2017, залишеним без змін постановою Рівненького апеляційного господарського суду від 28.03.2017, та рішенням Господарського суду міста Києва № 910/13626/17 від 05.10.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовної якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказаною нормою встановлено, що факти, які містяться у прийнятих раніше судових рішеннях мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що укладені спірні договори фактично є договорами факторингу, та укладаючи їх ТОВ "Вестконд" надало ТОВ "Фінансова компанія "АРБО ФІНАНС" фінансові послуги, не маючи спеціального статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення зазначеної послуги.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Стаття 513 Цивільного кодексу України встановлює, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Відповідно до ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі згаданої статті ЦК України визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Як встановлено судом, ТОВ "Фінансова компанія "Арбо Фінанс", як первісний кредитор не здійснювало і не повинно було здійснювати в рамках виконання договорів відступлення права вимоги № 24 та № 24-3 від 04.11.2016 жодної оплати послуг чи сплати винагороди для ТОВ "Вестконд", як нового кредитора, а відтак ніякої винагороди для нового кредитора не тільки не здійснювалось, а і не повинно було здійснюватись за умовами оспорюваних договорів.

Виходячи з наведеного, можна зробити висновок, що укладені між сторонами (відповідачами 1 та 2) договори відступлення права вимоги не є договорами факторингу, оскільки за вказаними договорами жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення між відповідачами 1 та 2 договорів відступлення права вимоги є отримання прибутку.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо інше не суперечить договору та не заборонено законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої ст. 47 Закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В цій нормі Закону факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування під відстрочення права вимоги, надання коштів в розпорядження за плату.

Таким чином, між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги).

Важливою відмінністю цих двох договорів є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин не має, а ні з боржником, а ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, це передбачено ст. 1084 Цивільного кодексу України.

З норм Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" випливає, що вказаний закон є нормативно-правовим актом спеціальної дії, який регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та надання фінансових послуг. Сфера дії цього закону за суб'єктним складом обмежується: фінансовими установами, особами, які здійснюють діяльність з посередницьких послуг на ринках фінансових послуг, об'єднаннями фінансових установ, включених до реєстру саморегулівних організацій.

У зв'язку з цим відсутні правові підстави для застосування до суб'єктів господарювання, що не є фінансовими установами, та набувають на платній основі право вимоги до третіх осіб на підставі договорів відступлення права вимоги, незалежно від умов такого набуття (з дисконтом, премією або без) норм Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

З огляду на зазначене, відсутні підстави вважати що спірні договори є договорами факторингу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 11.04.2017 у справі №904/3402/16, від 28.03.2017 у справі №908/1977/16, від 01.02.2017 у справі №922/5334/15, від 09.11.2016 у справі №910/9596/16, а також у постанові Вищого господарського суду України від 14.11.2017 у справі № 910/7317/17 за участю тих же сторін, що у даній справі, про визнання недійсними договорів №23 від 04 листопада 2016 року, №23-1 від 14 листопада 2016 року та №23-2 від 14 листопада 2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Дослідивши умови оспорюваних позивачем правочинів суд встановив, що за умовами укладеного між ТОВ "ФК "Арбо Фінанс" (первісний кредитор) та ТОВ "Вестконд" (новий кредитор) договору відступлення права вимоги № 24 від 04.11.2016 первісний кредитор відступив новому кредитору право вимоги за Кредитним договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 4-4 від 27.01.2006 з додатковими договорами до нього, а за умовами укладеного договору відступлення права вимоги за іпотечним договором № 24-3 від 04.11.2016 первісний кредитор відступив новому кредитору всі права за договором іпотеки від 27.01.2006 за реєстровим № 236.

За умовами договору відступлення права вимоги №24 від 04.11.2016 року визначено, що цей договір спрямований на врегулювання цивільних правовідносин, що виникають з приводу та у зв'язку з відступленням в порядку на та умовах, визначених цим договором та чинним законодавством, первісним кредитором новому кредитору прав вимоги, належного первісному кредитору, в межах яких новий кредитор стає кредитором за кредитним договором, укладеним між банком і боржником (п. 1.2), за цим договором до нового кредитора переходить право вимагати (замість первісного кредитора) від боржника реального та належного виконання наступних обов'язків та всіх інших зобов'язань в повному обсязі за кредитним договором (п. 1.3), до нового кредитора переходять всі без винятку права та обов'язки первісного кредитора за кредитним договором в повному обсязі (п. 1.4), новий кредитор зобов'язаний перерахувати новому кредитору грошову суму за відступлення права вимоги (п. 2.1).

Пунктом 6.1 договору відступлення права вимоги №24 від 04.11.2016 сторони передбачили, що договір спрямований на врегулювання цивільних правовідносин, що виникають з приводу та у зв'язку з відступленням в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, первісним кредитором новому кредитору права вимоги, належного первісному кредитору в межах яких новий кредитор стає кредитором за кредитним договором. сторони цим погоджуються, відповідно до статті 656 Цивільного кодексу України, що до цього договору застосовуються положення Цивільного кодексу України, що регулюють операції купівлі-продажу майнових прав (права вимоги). Для уникнення сумніву, наслідком продажу вимог є їх відступлення від первісного кредитора новому кредитору згідно з положенням про відступлення прав вимоги, передбаченими ст.ст. 512-519 Цивільного кодексу України. Зокрема, але не обмежуючись цим, намір сторін полягає в тому, щоб відступлення вимог первісним кредитором новому кредитору за цим договором становило та тлумачилося як операція купівлі-продажу. Сторони підтверджують, що цей договір не оформлює (не передбачає) та/або не документує операцію факторингу, а також не оформлює (не передбачає) та/або не документує частину операції факторингу.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що сторони у договорі про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 24-3 від 04.11.2016 керуючись ст. ст. 512-519 Цивільного кодексу України узгодили, що ТОВ "ФК "Арбо Фінанс", як первісний іпотекодержатель, відступив ТОВ "Вестконд", як новому іпотекодержателю, відступив своє право вимоги за іпотечним договором від 27.01.2006 № 236, разом із договорами про внесення змін, яким забезпечено виконання боржником умов Кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 4-4 від 27.01.2006 зі змінами та доповненнями (п. 1.1), договір укладено у зв'язку з укладенням між новим іпотекодержателем та первісним іпотекодержателем договору відступлення права вимоги № 24 від 04.11.206 за основним договором; внаслідок укладення цього договору до нового іпотекодержателя переходять всі права первісного іпотекодержателя за іпотечним договором, який забезпечує вимоги за основним договором (п. 1.2).

Судом було також встановлено, що згідно рішення Господарського суду Волинської області від 16 січня 2014 року у справі №5004/2042/11 (залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 08 грудня 2015 року) постановлено, що в рахунок погашення заборгованості ТОВ Виробничо-комерційна фірма "Луцьккондитер" перед ПАТ "Промінвестбанк" за кредитним договором № 4-4 від 27 січня 2006 року в загальній сумі 45 380 000 грн 61 коп. звернути стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки відповідно до укладеного між сторонами Договору іпотеки № 236 від 27 січня 2006 року, знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Володимирська, 57-а та належить ТОВ «Поларт-Інвест», шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».

На виконання вищевказаних рішень, судом було видано накази №5004/2042/11-1 від 03 лютого 2014 року та №5004/2042/11-3 від 06 січня 2016 року та відкрито виконавчі провадження.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 09 березня 2017 року у справі №5004/2042/11, що залишена без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 17.05.2017, суд замінив стягувача у виконавчих провадженнях за вказаними наказами з Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Вестконд".

Тобто, до Товариство з обмеженою відповідальністю "Вестконд" перейшло право на боргові зобов'язання, стягнуті за кредитним договором № 4-4 від 27 січня 2006 року в загальній сумі 45 380 000,61 грн. згідно з рішенням Господарського суду Волинської області від 16 січня 2014 року у справі №5004/2042/11.

Отже, виходячи з положень та умов оспорюваних позивачем договорів, суд дійшов висновку, що укладення оспорюваних правочинів регулюється ст.ст. 512-519 Цивільного кодексу України. Оспорювані правочини не є предметом безпосередньої фінансової діяльності з фінансування під відступлення права грошової вимоги, обмеження щодо здійснення якої встановлені у Законами України "Про банки і банківську діяльність", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а правовідносини сторін за ними не є відносинами у сфері факторингу. Крім того, наведені правочини є лише підставою для виникнення правовідносин між його сторонами, суб'єктний склад на укладення якого не обмежений ані загальними нормами цивільного законодавства, ані спеціальними.

З огляду на вищезазначене, доводи позивача про те, що оспорювані правочини є договорами факторингу, за якими відповідачем-2 вчинено на користь відповідача-1 фінансову послугу без відповідного дозволу (ліцензії), що є підставою для визнання їх недійсними згідно з ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України визнаються судом безпідставними, необґрунтовані та такими, що спростовуються наявними матеріалами справи.

Судом було також прийнято до уваги Лист Національного банку України № 20-0010/4264 від 23.01.2018, у якому Банк щодо питання правомірності здійснення відступлення права вимоги боргу за договором цесії, особі, яке не має статусу фінансової установи, що безпосередньо стосується предмету спору у даній справі, повідомив, що норми глави ЦК України не встановлюють обов'язкової вимоги наявності статусу фінансової установи у нового кредитора, до якого перейшли права первісного кредитора.

Згідно з п. 3.8. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29 травня 2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" цивільна правоздатність юридичної особи, за загальним правилом, є універсальною, тобто відповідна особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки, як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині (частина перша статті 91 ЦК України), а відтак вправі вчиняти будь-які не заборонені законом правочини. Здійснення певних видів підприємницької діяльності потребує відповідного ліцензування.

Оспорювані правочини є договорами відступлення права вимоги, які регулюються нормами ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України не є ані договорами факторингу, ані фінансовими послугами.

Чинне законодавство України не містить заборон чи обмежень щодо укладення відповідачем-1 спірного договору.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказів порушення прав або законних інтересів позивача укладенням відповідачами договорів № 24 та № 24-3 від 04.11.2016 матеріали справи не містять, належних та допустимих доказів протилежного позивачем, як особою, на яку процесуальним законом покладено обов'язок доведення своїх вимог не надано, як і не надано кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 4-4 від 27.01.2016. Так, у наданих поясненнях від 14.02.2018 позивач посилається на договір № 4-4 від 27.01.2016 та зазначає про долучення копії останнього у додатках до пояснень, при цьому, як встановлено судом, ТОВ "Поларт-Інвест" було долучено нечитабельну копію іншого договору від 21.08.2007, що свідчить про недобросовісне виконання позивачем обов'язків щодо доказування.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням того, що позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови оспорюваних договорів суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, суд, прийнявши до уваги, що спірні договори № 24 та № 24-3 від 04.11.2016 є договорами про відступлення права вимоги, а не договорами факторингу, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання їх недійсними, а відтак, про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Поларт-Інвест".

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 236-239, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23.02.2018

Суддя Пукшин Л.Г.