КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2018 р. Справа№ 910/1648/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Майданевича А.Г.

за участю секретаря судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників апеляційного провадження згідно протоколу судового засіданні від 21.02.2018;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Компанія "Райз"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017

у справі № 910/1648/17 (суддя - Грєхова О.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк"

до 1. Публічного акціонерного товариства "Компанія "Райз"

2. Приватного акціонерного товариства "Райз - Максимко"

третя особа-1: Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро-Альфа"

третя особа-2: Товариство з обмеженою відповідальністю "ІнтерАгро Плюс"

третя особа-3: Товариство з обмеженою відповідальністю "Український дистрибуційний центр"

третя особа-4: Приватне підприємство "ЮТС- Агропродукт Плюс"

про стягнення заборгованості 215 210 677,10 грн,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства "Компанія "Райз" (надалі - відповідач 1) та Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" (надалі - відповідач 2) про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 06.1-20/192 від 24.12.2013 та договором поруки № 06.1-20/194 від 24.12.2013 у розмірі 215 210 677,10 грн.

03.04.2017 позивачем до суду першої інстанції подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій сторона просила стягнути з відповідача 1196022,97 грн - заборгованості за кредитним договором №06.1-20/192 від 24.12.2013 та договором поруки №06.1-20/194 від 24.12.2013, а також просив суд повернути зайво сплачений судовий збір у розмірі 222 059,65 грн.

19.04.2017 в судовому засіданні вищевказану заяву про зменшення прийнято судом першої інстанції до розгляду.

Таким чином, предметом позову у даній справі (з урахуванням прийнятої судом заяви про зменшення позовних вимог) є: вимога про стягнення 1 196 022,97 грн, з яких: 1 117 632,08 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 4 777,78 грн - заборгованість по пені за несвоєчасне повернення кредиту, 73 613,11 грн - заборгованість по пені за несвоєчасне повернення відсотків.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з Публічного акціонерного товариства "Компанія "Райз" та Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" на користь Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами в розмірі - 1 117 632,08 грн, пеню за несвоєчасне повернення кредитних коштів в розмірі - 3 060,12 грн, пеню за прострочення сплати процентів за користування кредитними коштами в розмірі - 53 473,67 грн. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Компанія "Райз" на користь Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 880,47 грн та витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг в розмірі 1 584,00 грн. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" на користь Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 880,47 грн та витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг в розмірі 1 584,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Компанія "Райз" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції в порушення ст. 43 ГПК України (в редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) не в повному обсязі з'ясував обставини справи, що мають значення при розгляді даної справи, а саме, не дослідив первинні документи, що підтверджують надання кредитних коштів, зокрема, меморіальні ордери. Окрім цього апелянт зазначив, що порука ПрАТ «Райз-Максимко» за договором № 06.1-20//194 є припиненою, оскільки кредитор не звернувся до поручителя протягом 6 місяців з моменту настання строку виконання грошового зобов'язання. А тому просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового - про відмову в позові.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2017 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Компанія "Райз" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі № 910/1648/17 було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Розгляд апеляційної скарги у даній справі відкладався, зокрема, ухвалою від 13.12.2018 - на 07.02.2018.

Всі попередні процесуальні документи суду, зокрема, про знаходження в провадженні суду апеляційної скарги у даній справі учасники апеляційного провадження отримали. Заяв не надали.

07.02.2018 через канцелярію суду від позивача надійшли заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі.

Разом з цим, станом на 07.02.2018 головуючий суддя - Коротун О.М. знаходилася на лікарняному, у зв'язку з чим, призначене на 07.02.2018 судове засідання не відбулося.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 було продовжено строк розгляду апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Компанія "Райз" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі № 910/1648/17 та призначено до розгляду на 21.02.2018.

В судове засідання 21.02.2018 з'явились повноважні представники позивача, відповідача 1 та третьої особи 3.

В судовому засіданні 21.02.2018 представник відповідача 1 апеляційну скаргу у даній справі підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового - про відмову в позові. Окрім цього, підтримав клопотання про зупинення провадження у даній справі.

Представник позивача в судовому засіданні 21.02.2018 проти апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Також підтримав раніше подані через канцелярію суду заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі. Заперечив проти задоволення клопотання про зупинення провадження у даній справі.

Представники відповідача 1, третіх осіб 1, 2 в судове засідання 21.02.2018 не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення зазначеним учасникам апеляційного провадження ухвали суду від 12.02.2018.

Представник третьої особи 4 в судове засідання 21.02.2018 також не з'явився. Разом з цим, з витягну із веб-сайту УДППЗ «Укрпошта» вбачається, що ухвалу суду від 12.02.2018 зазначена особа отримала 19.02.2018 о 13:50.

В судовому засіданні 21.02.2018 судом було відхилено клопотання відповідача 1 про зупинення провадження у даній справі з мотивів, зазначених в ухвалі суду від 21.02.2018. Усно представник апелянта зазначив, що ним подано касаційну скаргу до Верховного Суду на постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.01.2018 у справі №910/14247/17, однак доказів прийняття такої скарги стороною надано не було.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд з урахуванням належного повідомлення всіх учасників апеляційного провадження, враховуючи тривале перебування апеляційної скарги в провадженні суду, дійшов висновку, про можливість здійснення перевірки рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку за відсутності представників відповідача 2, третіх осіб 1, 2, 4, за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представників присутніх учасників апеляційного провадження, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24.12.2013 між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (надалі - банк, позивач) та Публічним акціонерним товариством «Компанія «Райз» (надалі - позичальник, відповідач - 1) було укладено кредитний договір № 06.1-20/192 (надалі - кредитний договір), відповідно до умов якого, банк надає позичальнику кредит з загальною сумою кредиту 10 000 000 доларів США з можливістю отримувати в доларах США та з терміном кредиту до 23 грудня 2016 року включно.

Відповідно до п. 1.2 кредитного договору кредит надається з метою фінансування обігових коштів позичальника, у тому числі для продажу валюти з подальшим направленням гривневого еквіваленту на фінансування обігових коштів. Не дозволяється використовувати кредит для виплати дивідендів, погашення інших кредитів, надання кредитів та/або позик будь-яким юридичним та/або фізичним особам, придбання необоротних активів, придбання акцій та/або часток у статутних капіталах юридичних осіб.

Судом першої інстанції було правомірно зазначено, що в подальшому, між сторонами було укладено ряд додаткових угод.

Так, додатковою угодою № 3 від 18.08.2015 внесено зміни до п. 1.1 кредитного договору та визначено, що банк надає позичальнику кредит з загальною сумою кредиту еквівалентну 10.000.000,00 доларів США з можливістю отримувати в гривні та доларах США та з терміном кредиту до 31.12.2026.

У відповідності до п. 5.1 кредитного договору позичальник сплачує банку проценти за отримані та непогашені частки, якщо інше не передбачено договором. Проценти сплачуються за процентною ставкою, визначеною у пункті 5.2 цього договору та нараховуються щодо кожної частки, що залишається непогашеною з дати надання частки до дати фактичного погашення такої частки, кожного робочого дня на фактичний залишок заборгованості за часткою (кредитом) на кінець дня. При розрахунку процентів за кожний процентний період враховується як перший, так і останній день процентного періоду.

Проценти розраховуються на підставі фактичної кількості календарних днів, коли частка є непогашеною, та року з 360 календарних днів.

За умовами пункту 5.2 кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 4 від 07.10.2015) процентна ставка для часток в доларах США є змінюваною і складається з: (і) маржа 7 (сім) % річних та (іі) 6M Libor. При цьому, максимальний розмір, до якого може бути збільшена процентна ставка для часток в доларах США складає 14 (чотирнадцять) % річних. Процентна ставка для часток в гривні є фіксованою та становить:

- протягом періоду з 18 серпня 2015 року по 31 грудня 2016 року - 8 % річних; - протягом періоду з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року - 10 % річних; - протягом періоду з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2022 року - 12 % річних; - протягом періоду з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2026 року - 14 % річних.

У відповідності до п. 5.3 кредитного договору, процентний період (за виключенням, можливо, першого та останнього) становить один календарний місяць. При цьому: перший процентний період за кредитом починається на дату надання першої частки та закінчується в передостанній календарний день календарного місяця, в якому надавалася частка; кожен наступний процентний період, починаючи з другого, за виключенням останнього, починається в останній календарний день попереднього календарного місяця та закінчується в передостанній календарний день поточного календарного місяця; останній процентний період починається в останній календарний день попереднього календарного місяця та закінчується в день, що передує даті остаточного строкового чи дострокового погашення кредиту.

Згідно з п. 5.4 кредитного договору нараховані проценти за кожен процентний період, крім останнього, сплачуються позичальником протягом строку сплати процентів, а за останній процентний період - в термін сплати процентів. Сплата процентів здійснюється шляхом переказу коштів на внутрішньобанківський рахунок.

В разі несплати позичальником в належний строк або термін будь-якої суми за цим договором, позичальник сплачує банку на його вимогу неустойку, що належить до сплати в останній робочий день кожного календарного тижня (якщо інше не погоджено з банком) на рахунок, визначений банком, з простроченої суми за період з дати прострочення оплати до дати фактичної оплати включно за ставкою, яка складається з: (і) подвійно облікової ставки Національного банку України та (іі) 15 % річних. Сплата неустойки не звільняє позичальника від виконання зобов'язань позичальника відповідно до умов цього договору. Цим сторони узгодили, що строк позовної давності до вимог, що пов'язані з неустойкою, зазначеною в цьому пункті, а також строк нарахування такої неустойки становить три роки (п. 6.2 кредитного договору).

Відповідно до п. h) п. 9.1 розділу 9 кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 18.12.2014) в забезпечення зобов'язань позичальника за договором позичальник надає/забезпечує надання банку застави майнових прав на майбутній урожай сільськогосподарської продукції (пшениця, жито, кукурудза, ячмінь, овес, просо, соняшник, соя, ріпак тощо) відповідно до структури посівних площ на відповідний сільськогосподарський рік та середньої врожайності за останні три роки. Заставна вартість сільськогосподарської продукції визначається на рівні ринкової вартості (з урахуванням ПДВ), визначеної за даними загальнодоступних джерел інформації, а саме: АПК-Інформ або Агро-сфера, або інших аналогічних джерел за визначенням Банку. Така застава повинна становити заставу з найвищим пріоритетом обтяження. Таке заставне майно повинно бути застрахованим фінансово стабільною та надійною страховою компанією, прийнятною для банку, проти втрати або пошкодження та інших ризиків, як буде прийнятно для банку, та банк повинен мати статус вигодонабувача (бенефіціара) за такими страховими договорами та полісами.

Згідно з підпунктом (іу) пункту 10.2 кредитного договору банк має право у будь-який час після настання випадку невиконання вимагати дострокового погашення кредиту і в такому випадку кредит повинен бути достроково погашений позичальником зі сплатою всіх належних до сплати процентів та інших платежів, передбачених договором.

Відповідно до підпункту (іі) пункту 12 додаткової угоди № 2 від 18.12.2014 до 15.02.2015 позичальник зобов'язаний укласти з банком договори застави майнових прав на майбутній урожай сільськогосподарської продукції, передбачені підпунктом (h) пункту 9.1 розділу 9 кредитного договору.

Так, на виконання вказаного пункту кредитного договору, 22.12.2015 між ПАТ «Укрсоцбанк» (заставодержатель) та ПАТ «Райз-Максимко» (заставодавець), яке є майновим поручителем за зобов'язаннями ПАТ «Компанія «Райз» укладено договір застави (надалі - договір застави - 1).

Згідно з п. 1.1 договору застави - 1 заставодавець з метою забезпечення передає в заставу заставодержателю майно (сільськогосподарську продукцію), що стане власністю заставодавця в майбутньому, а саме майбутній врожай ріпаку озимого. врожай якого закінчується у 2016 році, в кількості не менше 5120,25 тон.

22.12.2015 між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (заставодержатель) та ПрАТ «ЮТС-Агропродукт Плюс» (заставодавець, третя особа - 4), яке є майновим поручителем за зобов'язаннями ПАТ «Райз-Максимко», укладено договір застави (надалі - догові застави - 2).

Згідно з п. 1.1 договору застави - 2 заставодавець з метою забезпечення передає в заставу заставодержателю майно (сільськогосподарську продукцію), що стане власністю заставодавця в майбутньому, а саме майбутній врожай ріпаку озимого врожай якого закінчується у 2016 році, в кількості не менше 5914,63 тон.

Відповідно до п. 1.1.5 договорів застави після збору врожаю вказаних вище сільськогосподарських культур предметом застави стає отримана в результаті збору врожаю вирощена сільськогосподарська продукція та/або продукція, отримана в результаті її переробки, про що сторони укладають додаткову угоду до договору.

Після збору врожаю заставодавець зобов'язаний надати заставодержателю сертифікат якості зерна та продуктів його переробки протягом 5 (п'яти) робочих днів з моменту збору врожаю.

Заставодавець після збору врожаю зобов'язаний передати предмет застави на зберігання зерновому складу за договором складського зберігання зерна та передати заставодержателю протягом 5 (п'яти) робочих днів з моменту збору врожаю заставне свідоцтво та саме свідоцтво за передавальним написом (індосаментом) відповідно до Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», а також надати витяг з реєстру складських документів на зерно, наданий зерновим складом. на якому зберігається зерно.

З матеріалів справи також вбачається, що 24.12.2013 між ПАТ «Укрсоцбанк», ПАТ «Компанія «Райз» та ПрАТ «Райз-Максимко» (надалі - поручитель, відповідач - 2) укладено договір поруки № 06.1-20/194 (надалі - договір поруки).

Згідно з п. 1.1 договору поруки у зв'язку з укладенням між банком та позичальником кредитного договору № 06.1-20/192 від 24.12.2013 (зі змінами та доповненнями, які можуть вноситись до нього, і разом з усіма додатками до нього) поручитель поручився перед банком за виконання позичальником в повному обсязі усіх існуючих та майбутніх грошових зобов'язань позичальника за кредитним договором, у тому числі, але не виключно і щодо сплати усіх процентів, комісій, неустойки, регрес них та інших сум, що належать до сплати позичальником у відповідності кредитного договору.

За умовами пункту 1.3 договору поруки поручитель, як солідарний боржник, зобов'язався сплатити банку всі суми, належні до сплати позичальником за кредитним договором, в разі порушення позичальником зобов'язання щодо сплати відповідної суми коштів за кредитним договором, протягом 10 (десяти) робочих днів з дати надіслання банком відповідної письмової вимоги. Такі платежі повинні бути сплачені поручителем на рахунки банку, вказані у вимозі.

Так, за доводами позивача, банком було виконано зобов'язання щодо надання кредиту, а саме надано позичальнику кредитні кошти на умовах, погоджених в кредитному договорі, проте в порушення умов кредитного договору та договорів застави, сторонами не виконано зобов'язання щодо надання банку застави сільськогосподарської продукції після збору врожаю.

У зв'язку із невиконанням зобов'язань за кредитним договором та за договорами застави майна (сільськогосподарської продукції), що стане власністю заставодавця у майбутньому (застава майбутнього урожаю) від 22.12.2015 щодо надання банку застави сільськогосподарської продукції після збору врожаю, 21.12.2016 банком надіслано вимогу від 21.12.2016 на адресу позичальника щодо дострокового погашення кредиту на загальну суму 215 779 150,68 грн. протягом 7 (семи) днів з дати отримання цієї вимоги.

Також, 14.02.2017 банк надіслав на адресу поручителя (ТОВ «Райз-Максимко») у відповідності до пункту 1.3 договору поруки вимогу № 08.41-186/67-2521 від 13.02.2017 про виконання порушеного зобов'язання.

Однак, оскільки позичальником та поручителем було проігноровано вимоги банку, останній вимушений був звернутись до суду з позовом за захистом своїх майнових (кредиторських) прав. Судом апеляційної інстанції в порядку пп. г) п. 3 ч. 1 ст. 282 ГПК України встановлено порушення відповідачами прав позивача в розумінні ст. 1 ГПК України (в редакції, чинній на момент звернення позивача з позовом у даній справ та ухвалення рішення судом першої інстанції) та ст. 4 ГПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення постанови у даній справі).

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що не приймає усні доводи третьої особи 3 щодо помилкового обрання способу захисту позивачем (ст. 5 ГПК України) з посиланням на ст. 592, 593 ЦК України. При цьому суд апеляційної інстанції наголошує, що вказана особа не подавала апеляційну скаргу та письмових пояснень, тоді як усні пояснення, надані в судовому засіданні 21.02.2018, не входять до меж доводів апелянта та не були підставою для оскарження рішення місцевого господарського суду останнім. Крім того, доповнень до апеляційної скарги подано не було. А з урахуванням невстановлення (за результатом розгляду апеляційної скарги) судом апеляційної інстанції порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для застосування ч. 4 ст. 269 ГПК України.

Щодо доводів апелянта про відсутність належних та допустимих доказів надання позивачем кредиту, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Судом першої інстанції правомірно зазначено та як вбачається з матеріалів справи, позивачем було надано позичальнику кредитні кошти, а саме згідно наступним меморіальних ордерів: № 611302953 від 26.12.2013 - 2 500 000 доларів США (еквівалент 19 982 500 грн); № 612135143 від 27.12.2013 - 2 500 000 доларів США (еквівалент 19 982 500 грн); № 700060165 від 14.05.2014 - 1 521 739 доларів США 13 центів (еквівалент 17 902 531,95 грн); № 700949570 від 15.05.2014 - 1 521 739 доларів США 13 центів (еквівалент 17 748 017,60 грн); № 701742814 від 16.05.2014 - 1 956 521 доларів США 74 центи (еквівалент 22 999 292,62 грн); № від 28.09.2015 - 43 231 982 грн; № від 08.10.2015 - 41 846 686 грн; № від 12.10.2015 - 698 998,21 грн; № від 26.10.2015 - 13 657 679 грн; № від 27.10.2015 - 9 047 828,92 грн; № від 27.10.2015 - 114 528 480 грн. Судом апеляційної інстанції було оглянуто оригінали наданих позивачем документів.

Крім того, матеріали справи також містять заявки відповідача-1 на отримання часток кредитних коштів за кредитним договором.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, а саме банківських виписок, відповідач регулярно, упродовж часу з отримання кредитних коштів, та до 29.12.2016 (дата останньої сплати заборгованості по тілу кредиту) та до 06.01.2017 (дата останньої сплати відсотків), у відповідності до умов укладеного кредитного договору, сплачував відсотки за користування вищезазначеними кредитними коштами. Матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження повернення відповідачем позивачу кредитних коштів (траншів) як помилково перерахованих, у зв'язку з відсутністю відповідного волевиявлення з боку відповідача 1 на їх отримання.

Більше того, судом апеляційної інстанції було встановлено, що звернувшись із заявою про зменшення позовних вимог (в частині стягнення основного боргу у розмірі 214 014 654,13), позивач звернувся з окремим позовом про стягнення вказаного боргу.

Так, ПАТ "Укрсоцбанк" звернулося до суду з окремим позовом до ПАТ "Компанія "Райз", ПрАТ "Райз-Максимко" за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: ТОВ "Агро-Альфа", ТОВ "ІнтерАгро Плюс", ТОВ "Український дистрибуційний центр", ПП "ЮТС-Агропродукт Плюс" про стягнення 214 014 654,13 грн та за зустрічним позовом ПАТ "Райз-Максимко" до ПАТ "Укрсоцбанк", ПАТ "Компанія "Райз" про визнання поруки за договором №06.1-20/194 від 24.12.2013 припиненою.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.10.2017 у справі №910/14247/17 (залишеним без змін постановою КАГС від 25.01.2018) первісний позов ПАТ "Укрсоцбанк" задоволено повністю. Стягнуто солідарно з ПАТ "Компанія "Райз" на користь ПАТ "Укрсоцбанк" 214 014 654,13 грн заборгованості по тілу кредиту, 240 000,00 грн витрат по сплаті судового збору. Стягнуто солідарно з ПрАТ "Райз-Максимко" на користь ПАТ "Укрсоцбанк" 214 014 654,13 грн заборгованості по тілу кредиту, 240 000,00 грн витрат по сплаті судового збору. В задоволенні зустрічного позову ПрАТ "Райз-Максимко" відмовлено повністю.

При цьому, у вказаній справі було встановлено, що матеріалами справи підтверджено та учасниками справи не спростовано, що заборгованість перед банком за тілом кредиту за кредитним договором складає 214 014 654,13 грн. Таким чином, судами було встановлено, що вимоги банку про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості по тілу кредиту у розмірі 214 014 654,13 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з цим, стосовно зустрічних позовних про визнання припиненою поруку за договором поруки №06.1-20/194 від 24.12.2013, суд також встановив, що пунктом 3.8 договору поруки сторони погодили строк - до 23.12.2019 з дня підписання останнього, тобто строк, встановлений у договорі поруки закінчується 23.12.2019. Таким чином, суд при розгляді вказаної справи дійшов висновку, що в їх правовідносинах відсутні підстави для припинення поруки на підставі ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, обставини, встановлені в рішенні Господарського суду міста Києва від 17.10.2017 у справі №910/14247/17 (залишеним без змін постановою КАГС від 25.01.2018) на підставі ч. 3 ст. 35 ГПК України ( редакції чинній на момент звернення з позовом у даній справі та ухвалення рішення судом першої інстанції) та ч. 4 ст. 75 ГПК України (в редакції, чинній на момент прийняття постанови) мають преюдиційне значення, а тому повторного доведення не потребують.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" № 3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

Таким чином, при розгляді справи №910/14247/17 судом було встановлено наявність боргу ПАТ "Компанія "Райз" перед ПАТ "Укрсоцбанк" у розмірі 214 014 654,13 грн та було встановлено про наявність поруки за договором №06.1-20/194 від 24.12.2013 до 23.12.2019. Отже, доводи апелянта, викладені на аркуші 5 апеляційної скарги в частині того, що з урахуванням не звернення позивача з вимогою протягом шести місяців до поручителя - порука припинилась, не приймаються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані. Як і відхиляються доводи апелянта з посиланням на ст.ст. 553, 554, 559, 1050 ЦК України як підстава для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції через встановлене вище.

Також доводи апелянта про відсутність в матеріалах справи доказів надання кредиту та про припинення поруки за договором №06.1-20/194 не приймаються судом апеляційної інстанції, як такі, що спростовані висновками суду при розгляді справи №910/14247/17. Крім того, в судовому засіданні 21.02.2018 судом апеляційної інстанції були оглянуті надані позивачем оригінали первинних документів, копії яких були долучені до матеріалів справи в суді першої інстанції.

Так, позивач (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) просив стягнути 1 117 632,08 - відсотків за користування кредитним коштами за кредитним договором за заявлені періоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

У відповідності до п. 5.1 кредитного договору позичальник сплачує банку проценти за отримані та непогашені частки, якщо інше не передбачено договором. Проценти сплачуються за процентною ставкою, визначеною у пункті 5.2 цього договору та нараховуються щодо кожної частки, що залишається непогашеною з дати надання частки до дати фактичного погашення такої частки, кожного робочого дня на фактичний залишок заборгованості за часткою (кредитом) на кінець дня. При розрахунку процентів за кожний процентний період враховується як перший, так і останній день процентного періоду.

Проценти розраховуються на підставі фактичної кількості календарних днів, коли частка є непогашеною, та року з 360 календарних днів.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок нарахованих відсотків, враховуючи відсутність контррозрахунку, наданого з боку відповідачів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем розміру заборгованості позичальника по сплаті відсотків за кредитним договором у розмірі 1 117 632,08 грн.

Щодо заявлених позивачем також 4 777,78 грн - пені за порушення строків погашення кредиту та 73 613,11 грн - пені за порушення строків сплати відсотків за користування кредитом, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Пунктом 6.2 кредитного договору сторони погодили, що в разі несплати позичальником в належний строк або термін будь-якої суми за цим договором, позичальник сплачує банку на його вимогу неустойку, що належить до сплати в останній робочий день кожного календарного тижня (якщо інше не погоджено з банком) на рахунок, визначений банком, з простроченої суми за період з дати прострочення оплати до дати фактичної оплати включно за ставкою, яка складається з: (і) подвійно облікової ставки Національного банку України та (іі) 15 % річних. Сплата неустойки не звільняє позичальника від виконання зобов'язань позичальника відповідно до умов цього договору. Цим сторони погодилися, що строк позовної давності до вимог, що пов'язані з неустойкою, зазначеною в цьому пункті, а також строк нарахування такої неустойки становить три роки.

Однак, як правомірно було зазначено судом першої інстанції, відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні. (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 3-29гс15 та від 16.08.2017 у справі № 6-2667цс16).

Суд апеляційної інстанції погоджується із застосуванням судом першої інстанції положень ст. 3 наведеного Закону.

При цьому апелянт в апеляційній скарзі арифметичних заперечень щодо розміру нарахованої пені за несвоєчасну сплату відсотків в розмірі 53 473,67 грн та пені за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 3 060,12 грн за заявлені позивачем періоди, не надав.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 ГПК України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Компанія "Райз" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі № 910/1648/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі № 910/1648/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/1648/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, встановленому ст.ст. 286 - 291 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 27.02.2018.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

А.Г. Майданевич