Суд
УХВАЛА

02 березня 2018 року

м. Київ

справа № 911/1407/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Чумака Ю.Я.

розглянувши матеріали заяви публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії "Виробниче ремонтно-технічне підприємство "Укргазенергосервіс"

про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 11 січня 2017 року у складі Коробенка Г.П. - головуючого, Рогач Л.І., Мачульського Г.М.

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Турботрейд"

до публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії "Виробниче ремонтно-технічне підприємство "Укргазенергосервіс"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

за участю Прокуратури Київської області

про стягнення 92 987 429,60 грн. заборгованості за договором поставки

ВСТАНОВИВ:

08 грудня 2017 року публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" в особі філії "Виробниче ремонтно-технічне підприємство "Укргазенергосервіс" звернулось до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 11 січня 2017 року у даній справі з підстав, передбачених пунктами 1 та 3 ч. 1 ст. 111-16 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Кодексу, чинній до 15 грудня 2017 року).

Вказану заяву на підставі п.п. 6 п. 1 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) передано до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 20 лютого 2018 року заяву публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії "Виробниче ремонтно-технічне підприємство "Укргазенергосервіс" про перегляд судових рішень у даній справі передано на розгляд колегії суддів Міщенка І.С. - головуючий, Берднік І.С., Чумака Ю.Я.

За приписами п.п. 1 п. 1 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у господарських справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного господарського суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Перевіривши доводи зазначеної заяви та додані до неї матеріали, Суд не вбачає підстав для допуску справи до провадження Верховного Суду з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 111-15 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Кодексу, чинній до 15 грудня 2017 року) сторони, треті особи, прокурор мають право подати заяву про перегляд судових рішень господарських судів після їх перегляду в касаційному порядку.

Звертаючись до Верховного Суду України з даною заявою, правовою підставою такого звернення заявник визначає:

1) П. 3 ч. 1 ст. 111-16 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Кодексу, чинній до 15 грудня 2017 року), в підтвердження якої заявником до заяви додаються копії постанов Верховного Суду України (1) від 06 грудня 2016 року у справі №826/3939/15, (2) від 14 березня 2017 року у справі №826/757/13, (3) від 27 червня 2017 року у справі №2а-6549/11/1470, (4) від 01 грудня 2015 року у справі №826/15034/14 та (5) від 31 жовтня 2017 року у справі №826/8465/14, які, на думку останнього, є підтвердженням невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним в постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме положень законодавства про бухгалтерський облік та фінансову звітність; та

2) П. 1 ч. 1 ст. 111-16 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Кодексу, чинній до 15 грудня 2017 року), в підтвердження якої заявником до заяви додається копія постанови Вищого адміністративного суду України від 17 грудня 2014 року у справі №К/800/21565/13, яка, на думку останнього, є підтвердженням неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме положень законодавства про бухгалтерський облік та фінансову звітність, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За приписами пунктів 1 та 3 ст. 111-16 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Кодексу, чинній до 15 грудня 2017 року) підставою для подання заяви про перегляд рішень господарських судів є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Ухвалення різних за змістом судових рішень має місце у разі, коли суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за подібних предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог та встановлених судом фактичних обставин і однакового матеріально-правового та процесуально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків, покладених в основу цих судових рішень.

Аналіз доданих до заяви постанов Верховного Суду України, рішень судів касаційної інстанції та постанови, яку просить переглянути заявник, не дає підстав для висновку про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним в постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права та про наявність неоднакового застосування касаційним судом норм матеріального права, оскільки прийняття таких рішень відбулось у справах із відмінними предметами спору, підставами позову, змістом позовних вимог та різними фактичними обставинами, які були встановлені під час розгляду справ, перевірка правильності встановлення яких не входить до повноважень Верховного Суду.

У постанові Вищого господарського суду України від 11 січня 2017 року, яку просить переглянути заявник, суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, виходив з того, що суди прийшли до обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором поставки з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат з огляду на встановлення на підставі належних та допустимих доказів факту здійснення поставки за спірним договором та відсутність її оплати з боку відповідача, що останнім не спростовано. При цьому, судами відхилені доводи відповідача щодо відсутності його фінансування, про яку останній жодним чином не повідомляв, оскільки це не звільняє його від відповідальності та доводи прокуратури щодо фіктивності спірного правочину та здійснення кримінального провадження щодо нього, оскільки вони не були підтверджені належними доказами, в тому числі, вироком по кримінальній справі та призначеними по справі судовими експертизами, які не були проведені, у зв'язку із ненаданням відповідачем на вимогу суду та експертів витребуваних для проведення експертизи документів.

У постанові Верховного Суду України від 14 березня 2017 року у справі №826/757/13, розглядаючи спір про скасування податкових повідомлень-рішень, Верховний Суд України погодився із позицією суду першої інстанції про те, що недоведеність фактичного здійснення господарської операції (нездійснення операції) позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди, а покупця - права на формування цієї податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв'язку з цим юридично дефектних первинних документів.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 06 грудня 2016 року у справі №826/3939/15, в якій судами встановлено неможливість виконання спірної господарської операції контрагентом позивача і, відповідно, відсутність у позивача підстав для формування податкового кредиту з огляду на те, що контрагент позивача не мав поставок сільськогосподарських товарів і не співпрацював із іншими суб'єктами господарювання, а також відсутність у нього земельних угідь, придатних до вирощування культур, найманих працівників, техніки, складських приміщень, що є необхідним для здійснення поставки позивачу обумовленого договором товару.

У постанові Верховного Суду України від 27 червня 2017 року у справі №2а-6549/11/1470, розглядаючи спір про скасування податкового повідомлення-рішення, Верховний Суд України погодився із висновком суду першої інстанції про те, що первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані контрагентами, які не мали можливості фактично здійснювати господарські операції, у зв'язку з відсутністю майна та інших матеріальних ресурсів, економічно необхідних для здійснення операцій з купівлі-продажу або надання послуг, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставними. При цьому, суд зазначив, що суди апеляційної та касаційної інстанцій безпідставно залишили поза увагою наявність вироку суду, який набрав законної сили та яким встановлено факт фіктивності господарської діяльності контрагента позивача, оскільки статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю навіть за формального підтвердження її первинними документами.

У постанові Верховного Суду України від 01 грудня 2015 року у справі №826/15034/14 про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, міститься правовий висновок про те, що статус фіктивного, нелегального підприємства, несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку, оскільки подані суб'єктом господарювання первинні документи бухгалтерського та податкового обліку (податкові накладні, акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг, тощо) не є достатніми доказами фактичного виконання операцій; спірні господарські операції не підтверджені належними первинними документами, що в сукупності з виявленими податковим органом фактами щодо фіктивної діяльності контрагента позивача свідчить про безтоварність господарських операцій, що виключає правомірність їх відображення у податковому обліку цього товариства.

У постанові Верховного Суду України від 31 жовтня 2017 року у справі №826/8465/14, розглядаючи спір про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, Верховний Суд України прийшов до висновку, що первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані контрагентом від імені особи, яка заперечує свою участь у створенні та діяльності контрагента платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, що підтверджено протоколом допиту в рамках кримінального провадження, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним.

У наданій для порівняння постанові Вищого адміністративного суду України від 17 грудня 2014 року у справі №К/800/21565/13 про скасування податкових повідомлень-рішень, суд касаційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що надані позивачем первинні документи не можуть бути належним доказом факту здійснення господарських операцій, оскільки вони мають знеособлений характер та не містять конкретної інформації щодо отримання послуг - проведені виконавцем консультації, надані рекомендації, розроблені виконавцем рекламні матеріали, проведені рекламні кампанії, вивчення та аналіз ринку охоронних послуг, проведення маркетингових досліджень системи безпеки, а відтак, не можуть бути належним доказом факту здійснення відповідних господарських операцій. Тому суд дійшов висновку про невідповідність сформованих позивачем витрат та податкового кредиту критеріям реальності господарської операції та її документального підтвердження, які є основними умовами для формування даних податкового обліку.

Таким чином, справи, судові рішення в яких додано заявником, мають інший предмет, підстави та вимоги (оскарження податкових повідомлень-рішень), в яких суди приходили до висновку про недоведеність факту здійснення господарських операцій з огляду на встановлені на підставі належних доказів фактичних обставин, зокрема, фіктивності контрагентів позивачів, неможливості здійснення господарської операцій, неналежне оформлення первинних документів, а в справі, про перегляд якої подано заяву, таких обставин не встановлено, що не свідчить про невідповідність рішення касаційного суду висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України та про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Інші доводи поданої заяви фактично зводяться до висловлення незгоди із прийнятими судовими рішеннями, проханням про повторний перегляд справи, переоцінку доказів та встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду та є процесуальними повноваженнями судів попередніх інстанцій, а ті посилання на правові позиції судів, які заявник наводить у тексті заяви, не дають Суду підстав для допуску справи до провадження.

Ураховуючи викладене та наведені приписи процесуального законодавства, подана публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" в особі філії "Виробниче ремонтно-технічне підприємство "Укргазенергосервіс" заява про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 11 січня 2017 року визнається необґрунтованою.

Крім того, заявником подано заяву про зупинення виконання рішення Господарського суду Київської області від 19.07.2016р. У зв'язку з відмовою у допуску справи №911/1407/15 до провадження Верховного Суду за заявою про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 11 січня 2017 року, вищезазначене клопотання судом не розглядається.

Керуючись п.п. 1 п. 1 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ), статтею 111-21 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Кодексу, чинній до 15 грудня 2017 року), Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити публічному акціонерному товариству "Укртрансгаз" в особі філії "Виробниче ремонтно-технічне підприємство "Укргазенергосервіс" у допуску справи №911/1407/15 до провадження Верховного Суду за заявою про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 11 січня 2017 року.

2. Відмовити публічному акціонерному товариству "Укртрансгаз" в особі філії "Виробниче ремонтно-технічне підприємство "Укргазенергосервіс" у задоволенні заяви про зупинення виконання рішення Господарського суду Київської області від 19.07.2016 року у справі №911/1407/15.

3. Копію даної ухвали разом із копією заяви надіслати особам, які беруть участь у справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С

Чумак Ю.Я.