ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2018 р. Справа № 917/2118/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі судового засідання Новіковій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. 3900 П/1-7) на рішення господарського суду Полтавської області, ухваленого 30.11.2017 року у приміщенні вказаного суду суддею Киричук О.А., повний текст якого складено 01.12.2017 року, у справі

за позовом Кобеляцької місцевої прокуратури, м. Кобеляки, в інтересах держави

в особі Карлівської міської ради, м. Карлівка,

до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Україна", м. Карлівка,

про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор в інтересах держави в особі позивача - Карлівської міської ради, звернувся до господарського суду Полтавської області із позовом до відповідача - ТОВ "Україна", в якому просив стягнути з останнього на користь позивача 353 071,70 грн. заборгованості за договором на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013 року.

В обґрунтування позову прокурор зазначає, що відповідач не виконав належним чином свої договірні зобов'язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка до цього часу не погашена.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 30.11.2017 року позов задовольнити повністю. Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Україна» (вул. Великотирнівська, 51, м. Карлівка Полтавської області, 39500, ) на користь Карлівської міської ради (вул. Полтавський шлях, 54, м. Карлівка Полтавської області, 39500, ) заборгованість за Договором на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013 року в сумі 353071,70 грн. (триста п'ятдесят три тисячі сімдесят одна грн. сімдесят коп.) на рахунок 0147, одержувач Карлівське УК/м. Карлівка/50110000, банк ГУДКСУ в Полтавській області, МФО 831019, .

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким припинити провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що незадоволення місцевим господарським судом його клопотання про відкладення розгляду справи позбавив відповідача можливості надати суду докази в обґрунтування своєї позиції по справі, зокрема лист Відділу містобудування Карлівської райдержадміністрації, відповідно до якого земельна ділянка площею 30,14 га, кадастровий № :50:003:0095 розташована за межами міста Карлівка.

Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

Від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. В обґрунтування заявленого клопотання відповідач зазначає, що працівник, якому доручено ведення справи звільнився, а керівник не мав достатнього часу для підготовки до судового засідання.

Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Так, колегія суддів з урахуванням обставин справи відхиляє доводи відповідача щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника з причин звільнення. При цьому колегія суддів виходить з того, що у відповідному випадку відповідач не був позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника.

Крім того, до клопотання не додано доказів на підтвердження обставин, зазначених у такому клопотанні. Зокрема відсутні відповідна заява та наказ про звільнення працівника.

За викладеного, колегія суддів зазначає про те, що обставини, зазначені відповідачем як поважні підстави для відкладення судового засідання не підтверджуються матеріалами справи та не є поважними для неявки представника в судове засідання.

За викладеного, клопотання відповідача про відкладення розгляду справи залишається колегією суддів без задоволення.

Представник позивача судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

Прокурор у відзиві та в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Ryabykh v.Russia від 24.07.2003 року, Svitlana Naumenko v. Ukraine від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, субєктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між Карлівською міською радою та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Україна» 12.06.2013 року укладено Договір на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки (далі - Договір).

Рішенням тридцять четвертої позачергової сесії шостого скликання Карлівської міської ради від 27.06.2013 року «Про затвердження договорів пайової участі в розвитку інфраструктури м. Карлівки» затверджено договір пайової участі в розвитку інфраструктури м. Карлівки, укладеного із ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Україна» на сплату в шестимісячний термін пайового внеску в сумі 358071,70 грн.

Відповідно до п. 2.1 предметом Договору є пайова участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населеного пункту, м. Карлівки Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна», яке здійснило будівництво об'єкта містобудування: будівництво цеху по виробництву м'ясних продуктів по вул. Великотирнівській, 123 в м. Карлівка Полтавської області на загальну кошторисну вартість 7161434,00 грн.

Згідно з п. 3.1 Договору розмір пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту м. Карлівки складає 5 % від 7161434,00 грн. - загальної кошторисної вартості об'єкта містобудування, що становить 358071,70 грн.

Відповідно до п. 4.1 Договору пайовий внесок сплачується у грошовій формі рівними частинами протягом 6 місяців на бюджетний рахунок цільового спеціального фонду міського бюджету м. Карлівки: одержувач Карлівське УК/м. Карлівка/50110000, р/р 0147, банк ГУДКСУ в Полтавській області, МФО 831019, .

Згідно з п. 5.1 Договору перерахування коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Україна» має здійснювати рівними частинами щомісячно до 12 числа протягом шести місяців згідно графіку сплати пайового внеску від 12.06.2013 року.

Графіком сплати пайового внеску від 12.06.2013 року, який є невід'ємною частиною Договору, визначено розмір сплати за перший місяць - в сумі 59676,70 грн., за п'ять місяців - по 59679,00 грн., дата останньої сплати - 12.12.2013 року.

Згідно з п. 6.1 Договору він набирає чинності з моменту його підписання.

В обґрунтування позовних вимог прокурор вказує, що відповідач зобов'язання по Договору виконав частково, сплативши 5 000 грн.

Прокурор зазначає, що відповідно до розрахунку заборгованості за Договором, проведеним Карлівською міською радою, станом на 24.11.2016 року заборгованість становить 353071,70 грн.

Обґрунтовуючи розмір заявленої до стягнення заборгованості, прокурор повідомляє, що при визначені заборгованості ним не враховані умови Додаткової угоди до договору на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013 року, що укладена між позивачем та відповідачем (відповідно до п. 1 Угоди пункт 4.1 Договору викладено в такій редакції: пайовий внесок сплачується у формі створення соціально-важливої інфраструктури міста власними силами ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Україна» з ремонту доріг по провулку Комсомольський, вулиці Матросова, вулиці Поповича, вулиці Гурамішвілі орієнтовною вартістю 358071,70 грн.), оскільки вказана додаткова угода не відповідає вимогам Закону та є недійсною.

Вважаючи, що не надходження коштів до бюджету м. Карлівки Полтавської області призводять до порушення прав громадян міста, які захищає і гарантує держава, прокурор звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача 353 071,70 грн. заборгованості за договором на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013.

За твердженням прокурора, пред'явлення даного позову заступником керівника Кобеляцької місцевої прокуратури зумовлено тим, що Карлівською міською радою не в повній мірі вживаються заходи по стягненню коштів в примусовому порядку на розвиток інфраструктури м. Карлівка Полтавської області.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд визнав вірною вищевказану правову позицію прокурора.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста.

Відповідно до ч. 2,3 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що сторони у п. 4.1, п.5.1 та Графіку сплати пайового внеску від 12.06.2013 року, який є невід'ємною частиною Договору, визначили, що пайовий внесок сплачується у грошовій формі рівними частинами щомісячно до 12 числа протягом шести місяців, дата останньої сплати - 12.12.2013 року.

При цьому, місцевим господарським судом вірно враховано, що при розгляді справи № 917/109/17 судом встановлено, що зміст додаткової угоди від 10.01.2014р. до договору на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013р. суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», що є підставою недійсності правочину згідно ст. 215 ЦК України (рішення господарського суду Полтавської області від 03.04.2017р., залишене без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 26.06.2017р.).

У п.3 резолютивної частини рішення господарського суду Полтавської області від 03.04.2017р. по справі № 917/109/17 суд вирішив визнати недійсною додаткову угоду від 10.01.2014р. до договору на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013р. укладену між Карлівською міською радою Полтавської області та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Україна".

Отже, господарським судом по справі №917/109/17, встановлено преюдиційні обставини, зокрема щодо недійсності додаткової угоди від 10.01.2014р. до договору на створення та розвиток інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури м. Карлівки від 12.06.2013р. укладену між Карлівською міською радою Полтавської області та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Україна".

Таким чином, слід брати до уваги п. 4.1. договору у редакції договору без врахування додаткової угоди від 10.01.2014р.

З огляду на визначений у договорі порядок розрахунку, зобов'язання по оплаті за договором у відповідача визначено до 12.12.2013р.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання щодо оплати за договором виконав частково, сплативши 5 000 грн., заборгованість становить 353 071,70 грн.

За даних обставин, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 353 071,70 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Як було зазначено вище, в обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що незадоволення місцевим господарським судом його клопотання про відкладення розгляду справи позбавив відповідача можливості надати суду докази в обґрунтування своєї позиції по справі, зокрема лист Відділу містобудування Карлівської райдержадміністрації, відповідно до якого земельна ділянка площею 30,14 га, кадастровий № :50:003:0095 розташована за межами міста Карлівка.

Такі доводи апеляційної скарги відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що місцевим господарським судом виконано обов'язок щодо належного повідомлення відповідача про час та місце судового засідання. При цьому, відповідач відзив на позов не надав і явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив.

Місцевий господарський суд відхилив клопотання відповідача про відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст.77 ГПК України (в редакції що діяла на день ухвалення оскаржуваного рішення суду).

Так, згідно зі ст.77 ГПК України неявка представників сторін у судове засідання кваліфікується підставою для відкладення розгляду справи у випадку, якщо із-за такої неявки неможливо розглянути певну справу.

У п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з ч. 1-5 ст. 28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Також, слід зазначити, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Крім того, місцевий господарський суд не визнавав явку представника відповідача в судове засідання обов'язковою.

За викладених обставин, колегія суддів зазначає про те, що місцевим господарським судом було відхилено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи в межах наданих суду процесуальних повноважень, а відповідач своїм правом на участь в судовому засіданні не скористався із власних суб'єктивних підстав.

Щодо додаткового доказу, про який зазначає відповідач в апеляційній скарзі - лист Відділу містобудування Карлівської райдержадміністрації №74 від 15.11.2017 року, колегія суддів зазначає наступне.

Так, зобов'язання по сплаті пайових внесків виникло у відповідача на підставі договору пайової участі в розвитку інфраструктури м. Карлівки, укладеного із ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Україна».

Вказаних договір є чинним, у встановленому порядку недійсним не визнавався.

Обставини викладені в листі Відділу містобудування Карлівської райдержадміністрації №74 від 15.11.2017 року не зумовлюють недійсність вказаного вище договору, а тому, вказаний доказ, які і доводи апеляційної скарги в цій частині - відхиляються колегією суддів.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 30.11.2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного суду.

Повний текст постанови складено 20.02.18

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.