РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2018 року Справа № 903/909/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Грязнов В.В. , суддя Петухов М.Г.

секретар судового засідання Вох В.С.

за участю представників сторін:

позивача: Поперецького О.В. ( пред. дов.у справі)

відповідача: Мохнюка М.В. ( пред. дов. у справі)

третя особа : не з"явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу на рішення господарського суду Волинської області, ухваленого 07.12.17р. суддею Якушева І. О. о 18:00 у м.Луцьку, повний текст складено 12.12.17р.

у справі № 903/909/16

за позовом Фізичної особи - підприємця Дармовис Сергія Анатолійовича

до відповідача Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області

третьої особи на стороні відповідача, як не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Луцької районної державної адміністрації

про визнання протиправним та скасування рішення сільської ради №7/2 від 16.03.2017р.

ВСТАНОВИВ:

ФОП Дармовис С.А звернувся до суду з позовом до Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області, третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Луцької районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення сільської ради № 7/2 від 16.03.2017 року "Про розгляд клопотання Дармовиса С.А.", яким сільська рада вирішила відмовити йому у продовженні договору оренди водних об'єктів та земель водного фонду від 21.02.2006р. Позивач вважає вказане рішення протиправним, прийнятим всупереч норм чинного законодавства України та таким, що порушує його права і охоронювані законом інтереси.

Рішенням господарського суду Волинської області від 19.12.2016 року у даній справі позовні вимоги ФОП Дармовис С.А задоволені, визнано протиправним та скасовано рішення Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області від 16.03.2016р. за № 7/2 "Про розгляд клопотання Дармовиса С.А.". Стягнуто з відповідача на користь позивача 1378 грн. витрат по сплаті судового збору.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 02.03.2017 року рішення господарського суду Волинської області від 19.12.2016 р. у справі № 903/909/16 залишено без змін, а апеляційна скарга Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області без задоволення.

В подальшому, постановою Вищого господарського суду України від 06.07.2017 року у даній справі скасовано постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 02.03.2017р. та рішення господарського суду Волинської області від 19.12.2016р.; справу направлено на новий розгляд до господарського суду Волинської області.

Скасовуючи судові рішення , колегія суддів касаційної інстанції відзначила, " що судами попередніх інстанцій не з'ясовано чи була спірна земельна ділянка включена в межі населеного пункту села Городище та відповідно не з'ясовано правовий статус цієї земельної ділянки, а також правовідносини сторін з огляду на положення вищенаведеного законодавства. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій, без з'ясування та оцінки всіх обставин справи дійшли передчасного висновку про задоволення позову.

Рішенням господарського суду Волинської області від 07 грудня 2017 року (суддя Якушева І.О.) у позові фізичної особи-підприємця Дармовис Сергія Анатолійовича до Городищенської сільської ради, третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Луцької районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення сільської ради № 7/2 від 16.03.2017 року відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції вказав, що рішенням Волинської обласної ради від 27.12.2011р. за №8/30 "Про встановлення (зміну) меж населених пунктів" затверджено проект землеустрою щодо встановлення та зміни меж населених пунктів, відповідно до якого в межі села Городище включено земельні ділянки площею 184,15га, в тому числі, й спірна земельна ділянка, яка була надана позивачу в оренду.

Оскільки спірна земельна ділянка була включена в межі населеного пункту - села Городище, Луцького району, то вона набула статусу земельної ділянки комунальної форми власності, а відтак Городищенська сільська рада мала право на прийняття рішення №7/2 від 16.03.2016р.

Щодо доводів представника позивача про присвоєння спірній земельній ділянці різних кадастрових номерів, у Державному земельному кадастрі містяться відомості про земельну ділянку площею 10,4373 га для рибогосподарських потреб комунальної форми власності з кадастровим номером :01:001:1315. Разом з цим, ні в договорі оренди від 17.11.2005р., ні в додатковій угоді від 07.12.2012р., ні в рішенні сільської ради від 16.03.2016р. №7/2 не зазначено кадастрового номера земельної ділянки, переданої в оренду позивачу. Суд вказав, що та обставина, що земельна ділянка площею 10,4374 га в різні проміжки часу мала різні кадастрові номери, не впливає на законність прийнятого відповідачем рішення.

Суд не погодився з доводами позивача про поновлення договору оренди на підставі ч.6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", оскільки відповідач висловив заперечення щодо продовження договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору та враховуючи факт наявності заборгованості за оренду, у відповідача були правові підстави для прийняття рішення про відмову Дармовису С.А. у продовженні договору оренди.

Не погодившись з вказаним рішенням ФОП Дармовис С.А. звернувся з апеляційною скаргою,у якій зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене із неправильної застосуванням норм матеріального права та із порушенням норм процесуальне права, що призвело до неповного з'ясування обставин, що мають значення ді справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, а отже є таким, що підлягає скасуванню.

Апелянт зазначає,що суд не врахував, що на момент прийняття органом місцевого самоврядування оскаржуваного рішення межа села Городище не була змінена, як і не була змінена на момент проведення розмежування земель державної та комунальної власності, у відповідності до Закону України "Про розмежуваня земель державної та комунальної власності", а отже спірна земельна ділянка перебувала за межам населеного пункту і не могла набути статусу землі комунальної власності в силу територіального розташування.

Не погоджується з посиланням суду на правову позицію Верховного суду України у справі №6-805цс16 щодо можливості органів місцевого самоврядування розпоряджатись землями після затвердження проекту землеустрою, посилається при цьому на правову позицію Верховного суду України у справі №6-2686цс16 від 27.09.2017 року, яка зазначає, що органи місцевого самоврядування набувають права розпоряджатись земельними ділянками після винесення меж території населеного пункту в натуру (на місцевість) та внесення відомостей до державного земельного кадастру, зміна меж має відбуватись відповідно до законодавства, яке діяло на час зміни меж.

Зазначає,що місцевим судом не враховано, що зміна меж с. Городище відбулась у 2017 році, а проект зміни меж (розроблений у 2011 році) та відповідне рішення Волинської обласної ради (прийняте у 2011 р ) не відповідають вимогам чинного (станом на 01.03.2017 року) законодавства та не можуть бути підставою для внесення даних до Державного земельного кадастру, оскільки, згідно ст. 174 Земельного кодексу України, рішення про встановлення межі села і затвердження проекту зміни меж населеного пункту має приймати Луцька районна рада.

Також місцевим господарським судом не було враховано,що Городищенська сільська рада не була стороною договору оренди від 17.11.2005 року, а тому не мала права висловлювати заперечення щодо продовження договору оренди як Орендодавець. Жодних заперечень з приводу продовження договору оренди від Луцької РДА він не отримував і продовжує користуватись земельною ділянкою,відтак , наявні всі підстави для застосування ч.6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі".

Судом не встановлено жодної з підстав, передбачених ст.141 Земельного кодексу України для припинення права користування земельною ділянкою, висновок суду щодо наявності правових підстав для прийняття Городищенською сільською радою рішення 16.03.2016 р. є необґрунтованим та не відповідає матеріалам та обставинам справи, що і призвело до постановлення судом протиправного рішення.

Не погоджується, що спірна земельна ділянка набула статусу землі комунальної власності в силу територіального розташування в межах населеного пункту, оскільки відсутні документи щодо правового статусу спірної земельної ділянки, рішення про передачу землі від Луцької РДА до Городищенської сільської ради, як того вимагає ст.117 Земельного кодексу України.

Оскільки водний об"єкт, який перебуває в оренді є обєктом загально державного значення, спірна земельна ділянка не могла набути статусу землі комунальної власності, а орган місцевого самоврядування на розпорядження нею, в т.ч. й приймати 16.03.2016 року спірне рішення.

Щодо додаткової угоди від 01.11.2012 року зазначає, що будь- якої угоди про заміну орендодавця в договорі оренди від 17.11.2005 року між сторонами не укладалося. Додаткова угода від 01.11.2012 р не містить інформації про зміну орендодавця у договорі.

Щодо різних кадастрових номерів в договорі оренди та в оскаржуваному рішенні зазначає, що судом не було враховано, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію відповідного права на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0104 за Городищенською сільською радою Луцького району відсутні, тобто Городищенська сільська рада не має жодних повноважень щодо розпорядження даною земельною ділянкою з таким кадастровим номером.

Висновки суду, що Городищенській сільській раді не потрібно реєструвати право комунальної власності для прийняття оскаржуваного рішення суперечать ст. 125 Земельного кодексу України, ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Крім того вказує, що суд не належним чином оцінив надані позивачем докази,зокрема довідки про заборгованість по оплаті за об»єкт оренди.

Просить скасувати рішення господарського суду Волинської області у даній справі і прийняти нове, яким визнати протиправними і скасувати рішення Городищенської сільської ради №7/2 від 16.03.2016р. "Про розгляд клопотання Дармовиса С.А".

У відзиві на апеляційну скаргу Городищенська сільська рада ,серед іншого, вказує, що з моменту затвердження проекту землеустрою щодо встановлення (зміни) меж населеного пункту с. Городище-2 (27.12.2011 року), а також з часу розмежування земель державної та комунальної власності відповідним законом (01.01.2013 року) відповідач Городищенська сільська рада мала право приймати оскаржуване рішення, оскільки спірна земельна ділянка стала належати до об'єктів комунальної власності та ввійшла в межі населеного пункту с. Городище.

В контексті спірних правовідносин у даній справі, Городищенська сільська рада не приймала рішення про розпорядження спірною земельною ділянкою, яку орендував позивач, а лише відмовила у йому у продовженні з ним орендних відносин на підставі поданої ним заяви.

Вважає також неправильними посилання апелянта на положення ст. 174 Земельного кодексу України в контексті необхідності прийняття Луцькою районною радою рішення про зміну меж села.

Луцька районна державна адміністрація, як попередній Орендодавець, своїм листом також констатувала факт припинення орендних відносин з позивачем з 21.02.2016 року .

Вважає, що покликання апелянта на положення ст. 141 Земельного кодексу України також не заслуговують на увагу, оскільки у відповідності до положень ст. 31 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку на який його було укладено. Вказує, що до такого висновку дійшов суд першої інстанції - договір оренди з ФОП Дармовисом С.А. припинив свою дію у зв'язку із закінченням строку його дії, а доказів продовження його дії у відповідності до ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" позивач не надав.

Вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин положення ч.7 ст. 173 Земельного кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у відповідності до якої межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою, які розробляються відповідно до техніко-економічного обґрунтування їх розвитку, генеральних планів населених пунктів.

На думку відповідача, зміна меж населеного пункту сталася з моменту прийняття рішення про затвердження відповідного проекту землеустрою, а вона , в свою чергу, призвела до зміни форми власності земельної ділянки з моменту розмежування земель державної та комунальної власності відповідним законом.

Щодо імовірних недоліків додаткової угоди, то вони жодним чином не впливають на її чинність. Крім того, вона була підписана позивачем без зауважень та пройшла процедуру державної реєстрації.

Вказує, що різне тлумачення способу присвоєння кадастрових номерів одній і тій самій земельній ділянці площею 10,4373 га з цільовим призначенням "для рибгосподарських потреб", що раніше перебувала в оренді позивача, не впливає на суть спору про законність відмови позивачу у продовженні орендних відносин з сільською радою.

Вважає, що судом першої інстанції оскаржуваним рішенням №7/2 від 16.03.2016 року відповідач не надавав земельну ділянку ні у власність, ні у користування.

Не погоджується також з аргументами апелянта про імовірно неправильну оцінку судом першої інстанції довідки Луцької ОДШ про заборгованість з орендної плати в розмірі 767,02 грн.,оскільки вона видавалася на запит Городищенської сільської ради стосовно саме спірного об'єкту по договору, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази перебування в оренді позивача будь-яких інших об'єктів із заборгованістю по оренді по ним.

Просить залишити рішення господарського суду Волинської області від 07.12.2017 року у справі № 903/909/17 без змін, а апеляційну скаргу ФОП Дармовиса С.А. без задоволення.

У відповідь на відзив на апеляційну скаргу ФОП Дармовис С.А. вказує, що докази, на які посилається відповідач, жодним чином не можуть бути обґрунтуванням правової позиції, так як не містять конкретних юридичних документів, які відповідають вимогам до доказів і доводять юридичні факти.

Наголошує, що будь - якої угоди про заміну орендодавця в договорі оренди від 17.11.2005 року між сторонами ( ним та Луцькою РДА) не укладалося.

Зауважує, що довідка про заборгованість не досліджувалась в судовому засіданні, проте місцевий суд посилається на неї в мотивувальній частині рішення, звертає увагу на існування довідки про відсутність заборгованості саме за спірний об'єкт оренди, а також і про наявність в матеріалах справи інших доказів, які не були досліджені в судовому засіданні і підтверджують добросовісне виконання ним умов договору від 17.11.2005р.

Апелянт вважає, що вказане вище призвело до неправильної оцінки доказів та хибності судового висновку щодо наявності правових підстав для прийняття відповідачем 16.03.2016 року оспорюваного рішення.

У судове засідання з"явився представник апелянта, який підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у ній. Просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 07.12.2017 року у справі № 903/909/16 та прийняти нове , яким задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача заперечив вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, просив рішення господарського суду Волинської області від 07.12.2017 року у справі № 903/909/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Луцька районна державна адміністрація не з"явився, причини неявки суду не повідомив. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та заздалегідь, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.187, т.2).

Враховуючи приписи ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, той факт, що учасники справи були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать реєстр поштових відправлень, а також те, що явка представників учасників справи в судове засідання обов'язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності представника третьої особи.

У відповідності до вимог ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

При цьому дослідженню підлягають докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги ФОП Дармовиса С.А. слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та беззаперечно встановлено судом першої інстанції, 27.09.2004 року розпорядженням Луцької РДА за № 195 "Про погодження надання в оренду водних об'єктів місцевого значення" гр. Дармовису С.А. погоджено надання в оренду водного об'єкта місцевого значення площею 10,4374 га (в тому числі, 7,4174 га водного плеса на території Городищенської сільської ради, орендна плата 100 грн. за один гектар в рік за водне плесо та 30 грн. за один гектар в рік за прибережну смугу).Пунктом 2 цього розпорядження вирішено клопотати перед обласною радою про надання в оренду водного об'єкта місцевого значення.

Рішенням Волинської обласної ради за № 19/44 від 29.03.2005 "Про надання в оренду водних об'єктів місцевого значення" надано, в тому числі, гр. Дармовису С.А., в оренду водний об'єкт місцевого значення - ставок площею водного плеса 7,4174га, який знаходиться на території Городищенської сільської ради, Луцького району, за межами населеного пункту, пунктом 2 доручено голові Луцької РДА укласти договір оренди, зокрема, з гр. Дармовисом С.А.

Розпорядженням Луцької РДА за № 152/1.2. "Про погодження проекту землеустрою щодо передачі в оренду земельної ділянки гр.Дармовису С.А." від 28.11.2005 погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки водного фонду гр.Дармовису С.А. загальною площею 10,4374га для риборозведення на території Городищенської сільської ради за межами населених пунктів, пунктом 2 надано згоду на передачу в довгострокову оренду на десять років гр.Дармовису С.А. земельної ділянки водного фонду загальною площею 10,4374га, в т.ч. під водою - 7,4174га, прибережною смугою - 3,02 га для ведення рибного господарства із земель водного фонду на території Городищенської сільської ради.

17.11.2005 між гр.Дармовисом С.А. та Луцькою районною державною адміністрацією укладено договір оренди водних об'єктів та земель водного фонду( а.с.19-20, т.1).

Згідно з п. 1.1. договору орендодавець надає орендареві в користування на умовах оренди для ведення рибного господарства земельну ділянку водного фонду, яка знаходиться на території Городищенської сільської ради, Луцького району (за межами населеного пункту), з прибережною смугою терміном на 10 років.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що орендар приймає в оренду на вказаний термін вищенаведену земельну ділянку водного фонду загальною площею 10,4374га, в т.ч., 7,4174га водного плеса, прибережну смугу площею 3,02га із земель водного фонду на території Городищенської сільської ради.

Відповідно до п. 8.5. договору оренди договір набирає чинності після підписання його сторонами та державної реєстрації у відповідності до чинного законодавства.

21.02.2006р. договір оренди зареєстрований Державним підприємством "Центр державного земельного кадастру" Державного комітету України по земельних ресурсах за № 11.

В свою чергу, розділом 6 договору передбачено, що зміни до умов договору здійснюються за взаємною згодою сторін ( п.6.1.); договір оренди може бути розірваний за взаємною згодою сторін (п.6.3.); на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду (п.6.4.).

Додатковою угодою до договору оренди земельної ділянки від 01.11.2012 року внесено зміни щодо орендної плати, а орендодавцем зазначено Городищенську сільську раду (а.с.47, т.1).

Судом встановлено, а сторонами не заперечується, що ні договір оренди від 17.11.2005р., ні додаткова угода від 01.11.2012р. у встановленому законом порядку не розірвані, не визнані недійсними.

В свою чергу, 16.02.2016р. позивач звернувся до відповідача - Городищенської сільської ради з листом, у якому повідомив про свій намір продовжити оренду водних об'єктів та земель водного фонду відповідно до договору від 17.11.2005р. та скористатися переважним правом на переукладення договору до закінчення терміну його дії.

Разом з тим, 16.03.2016р. Городищенська сільська рада у листі №4Д повідомила позивача про те, що розглянула на сьомій позачерговій сесії його звернення з висловленим наміром продовжити договір оренди водних об'єктів та земель водного фонду від 21.02.2006р. та рішенням №7/2 від 16.03.2016р. відмовила у продовженні договору та у переукладенні його на новий строк. Також зазначила, що у попередньому листі позивачу було пояснено причини припинення договору оренди та надіслала два примірники акту прийому-передачі щодо повернення орендованої земельної ділянки для підпису.

Рішенням Городищенської сільської ради, Луцького району від 16.03.2016 року № 7/2 "Про розгляд клопотання гр.Дармовиса С.А." відмовлено гр.Дармовису С.А. у продовженні договору оренди водних об'єктів та земель водного фонду № 11 від 21.02.2006р., зареєстрованого в Книзі державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок та у переукладенні його на новий строк.

Не погодившись з рішенням Городищенської сільської ради Луцького району від 16.03.2016 року № 7/2, фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності Дармовис С.А. звернувся з даним позовом до суду.

Аналізуючи зазначені обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати таке.

Так, статтею 393 Цивільного кодексу України ( надалі -ЗК) визначено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Відповідно до ч.4 ст.51 Водного кодексу України ( надалі- ВК) водні об'єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним кодексом України.

Згідно положень ст.ст. 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ВК України усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.

Частина друга ст. 3 Водного кодексу України визначає, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до пункту "а" ч.1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами.

Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.

Так, за положеннями ст. 4 Водного кодексу України, ст. 58 ЗК України до таких земель відносяться землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Крім того, за положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

Згідно положень частини четвертої статті 88 ВК України у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Так, частиною першою ст.59 ЗК України передбачено, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

В свою чергу, відповідно до ст.79 ЗК України право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

Згідно частин першої, другої, четвертої статті 173 ЗК України межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць.

Землі та земельні ділянки державної власності, включені в межі населеного пункту (крім земель, які не можуть передаватись у комунальну власність), переходять у власність територіальної громади.

Статтею 46 Закону України "Про землеустрій" передбачено, що для встановлення і зміни меж адміністративно-територіальних утворень розробляються проекти землеустрою щодо встановлення і зміни меж відповідних адміністративно-територіальних утворень. Порядок розробки проектів землеустрою щодо встановлення і зміни меж адміністративно-територіальних утворень установлюється законодавством України.

З огляду на зазначене, колегія суддів не може погодитися з доводами апелянта про те, що межа села Городище не була змінена, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, за клопотанням відповідача ТзОВ "Горизонт" у 2011 році було розроблено проект із землеустрою щодо встановлення (зміни) меж населених пунктів села Городище, с.Григоровичі та с.Мартинівка, Городищенської сільської ради, Луцького району, Волинської області.

В проекті землеустрою міститься експлікація земель населених пунктів Городищенської сільської ради, з якої вбачається, що земельна ділянка, орендована позивачем, є додатково включеною.

В свою чергу, згідно з рішенням Волинської обласної ради від 27.12.2011р. за №8/30 "Про встановлення (зміну) меж населених пунктів" затверджено проект землеустрою щодо встановлення та зміни меж населених пунктів, відповідно до якого в межі села Городище включено земельні ділянки площею 184,15га, в тому числі, й спірна земельна ділянка, яка була надана позивачу в оренду. Доказів визнання означеного рішення недійсним матеріали справи не містять .

У відповідності до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 року у справі № 6-805цс16, за положеннями п. "а" ч. 2 ст. 83 ЗК України з дати затвердження проекту землеустрою щодо встановлення (зміни) меж населеного пункту, земельна ділянка може перебувати у комунальній власності, тобто належати відповідній територіальній громаді.

Згідно з пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06.09.2012р. за №5245-УІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної і комунальної власності", який набрав чинності із 01.01.2013р., з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності вважаються земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу (розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 4 статті 173 Земельного кодексу України визначено, що землі та земельні ділянки державної власності, включені в межі населеного пункту (крім земель, які не можуть передаватися у комунальну власність), переходять у власність територіальної громади.

Таким чином , проаналізувавши приписи законодавства, суд першої інстанції прийшов до висновку,що право власності територіальної громади виникає на відповідні землі комунальної власності в силу їх територіального розташування в межах населеного пункту.

Також, відповідно до вищезазначеного Закону Земельний кодекс України доповнено статтею 148-1, у відповідності із п.2 якої у разі переходу права власності на земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні, від держави до територіальної громади або від територіальної громади до держави до набувача земельної ділянки переходять права та обов'язки власника земельної ділянки за правовідносинами постійного користування нею.

Оскільки спірна земельна ділянка була включена в межі населеного пункту - села Городище, Луцького району, то вона набула статусу земельної ділянки комунальної форми власності.

За змістом статті 80 Земельного кодексу України суб'єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої та другої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Згідно із ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Таким чином, з моменту затвердження проекту землеустрою щодо встановлення (зміни) населеного пункту с. Городище-2 від 27.12.2011 року, а також з часу розмежування земель державної та комунальної власності, відповідач Городищенська сільська рада мала право приймати оскаржуване рішення, оскільки спірна земельна ділянка стала належати до об'єктів комунальної власності та ввійшла в межі населеного пункту с. Городище.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції вважає помилковими покликання апелянта на постанову судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 27.09.2017 року у справі № 6-2686цс16, оскільки остання містить у собі правовий висновок у справі з іншими фактичними обставинами, а саме щодо оцінки законності прийняття сільською радою рішення про розпорядження земельною ділянкою за межами населеного пункту і не містить у собі правового висновку стосовно застосування ст.ст. 83 та 173 ЗК України, якими суд першої інстанції обґрунтував законність прийнятого рішення.

Колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що в контексті спірних правовідносин у даній справі, Городищенська сільська рада не приймала рішення про розпорядження спірною земельною ділянкою, яку орендував позивач, а лише відмовила у продовженні з ним орендних відносин на підставі поданої ним заяви.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає помилковими посилання апелянта на положення ст. 174 ЗК України в контексті необхідності прийняття Луцькою районною радою рішення про зміну меж села.

На час затвердження Волинською обласною радою рішення № 8/30 від 27.12.2011 року "Про встановлення (зміну) меж населених пунктів" (т. 1, а.с. 48) ст. 174 ЗК України мала іншу редакцію у відповідності до якої саме Волинська обласна рада мала право приймати рішення про зміну меж населених пунктів, в тому числі сіл.

Крім того, як зазначалось вище у даній постанові, у зв'язку з прийняттям Волинською обласною радою рішення № 8/30 від 27.12.2011 року "Про встановлення (зміну) меж населених пунктів", до укладеного з ФОП Дармовисом С.А. договору оренди було внесено зміни шляхом укладення відповідної додаткової угоди від 07.12.2012 року, яка була зареєстрована в управлінні Держкомзему у Луцькому районі за № 02436. Зазначене додаткова угода також свідчить про те, що орендодавцем спірної земельної ділянки стала Городищенська сільська рада.

Таким чином, покликання апелянта на її нікчемність не приймаються до уваги, оскільки вона ним не оспорена, не визнана недійсною в судовому порядку, а згідно довідки Управління Держгеокадастру у Луцькому районі зареєстрована у встановленому законом порядку та є чинною.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, районна державна адміністрація, як попередній Орендодавець, своїм листом також констатувала факт припинення орендних відносин з позивачем з 21.02.2016 року (т. 1, а.с. 51).

Таким чином, покликання апелянта на положення ст. 141 ЗК України не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки у відповідності до положень ст. 31 ЗУ "Про оренду землі" договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку на який його було укладено.

Крім того, ФОП Дармовисом С.А. ні в суд першої інстанції ні під час апеляційного перегляду справи не надав доказів продовження його дії у відповідності до ч. 6 ст. 33 ЗУ "Про оренду землі".

Щодо доводів представника позивача про присвоєння спірній земельній ділянці різних кадастрових номерів.

В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію земельної ділянки за кадастровим номером :04:000:0104 відсутні.

Водночас, згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна земельна ділянка площею 10,4373 га комунальної форми власності за кадастровим номером :01:001:1315 зареєстрована 08.08.2016р. за територіальною громадою с. Городище в особі Городищенської сільської ради.

Як вірно встановив суд першої інстанції, ні в договорі оренди від 17.11.2005р., ні в додатковій угоді від 07.12.2012р., ні в рішенні сільської ради від 16.03.2016р. №7/2 не зазначено кадастрового номера земельної ділянки, переданої в оренду позивачу. Тому та обставина, що земельна ділянка площею 10,4374 га в різні проміжки часу мала різні кадастрові номери, не впливає на законність прийнятого відповідачем рішення.

Різні кадастрові номери в різні проміжки часу присвоювались одній і тій же земельній ділянці. Інша земельна ділянка площею 10,4374 га позивачу не передавалась. В судовому засіданні апеляційного господарського суду представник відповідача підтвердив, що іншої земельної ділянки аналогічної площі іншій фізичній чи юридичній особі не передавалось.

В свою чергу, стаття 125 Земельного кодексу України визначає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з підпунктом 2 пункту 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, в тому числі право оренди земельної ділянки.

Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону речові права на нерухоме майно, в тому числі право оренди, є похідними і реєструються після державної реєстрації права власності на таке майно.

З 01.01.2013 року згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо розмежування земель комунальної та державної власності" землі комунальної та державної власності вважаються розмежованими.

Отже, місцевим органам влади (сільським, селищним, міським радам) необхідно зареєструвати за собою право власності на земельні ділянки в Державному реєстрі прав, а тоді тільки надавати їх у власність юридичним чи фізичним особам, або в оренду свої земельні ділянки.

Однак, оспорюваним рішенням №7/2 від 16.03.2016р. відповідач не надавав земельну ділянку ні у власність, ні у користування.

Отже, як зазначалось вище у даній постанові, доводи позивача про те, що позивач не мав права приймати рішення №7/2 від 16.03.2016р., оскільки на час його прийняття не було проведено державної реєстрації земельної ділянки не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги і є помилковими.

Крім того, як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду справи, позивач покликається на те, що у відповідача не було правових підстав для прийняття рішення про відмову Дармовису С.А. у продовженні договору оренди водних об'єктів та земель водного фонду від 21.02.2016р., оскільки жодних заперечень від орендодавця не надходило, а тому на підставі ч.6 ст.33 Закону України "Про оренду землі" договір слід вважати поновленим. З даними покликаннями скаржника суд апеляційної інстанції погодитись не може з огляду на таке.

Так, для поновлення договору оренди землі відповідно до частини 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує обов'язки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову в поновленні договору оренди землі; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договору оренди землі на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.02.2016р. позивач звернувся до відповідача з листом, у якому повідомив про свій намір продовжити оренду водних об'єктів та земель водного фонду відповідно до договору від 17.11.2005р. та скористатися переважним правом на переукладення договору до закінчення терміну його дії, проте проекту додаткової угоди до означеного листа він не долучив .

В свою чергу, листом № 4Д від 16.03.2016р. Городищенська сільська рада повідомила позивача про те, що розглянула на сьомій позачерговій сесії його звернення з висловленим наміром продовжити договір оренди водних об'єктів та земель водного фонду від 21.02.2006р. та рішенням №7/2 від 16.03.2016р. відмовила у продовженні договору та у переукладенні його на новий строк. Також зазначила, що у попередньому листі позивачу було пояснено причини припинення договору оренди, та надіслала два примірники акту прийому-передачі щодо повернення орендованої земельної ділянки для підпису.

На підтвердження надіслання листа №4Д від 16.03.2016р. відповідач подав опис вкладення та рекомендоване повідомлення про вручення листа позивачу 23.03.2016р.

Однією з підстав відмови у продовженні позивачу договору оренди є заборгованість по орендній платі, що стверджується довідкою Луцької об'єднаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області №743/9/03-18-13-04 від 02.03.2016р. та підтвердив в судовому засіданні представник відповідача

Так,згідно з довідкою Луцької об'єднаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області №743/9/03-18-13-04 від 02.03.2016р. Дармовис С.А. станом на 01.03.2016р. мав заборгованість з орендної плати в розмірі 767,02 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що коли відповідач висловив заперечення щодо продовження договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору та враховуючи факт наявності заборгованості за оренду, у відповідача були правові підстави для прийняття рішення про відмову Дармовису С.А. у продовженні договору оренди.

Щодо покликань скражника відносно реєстрації речових прав, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що обов'язок зареєструвати своє речове право на спірну земельну ділянку у Городищенської сільської ради не обмежений будь-якими законодавчими строками.

Основним є реєстрація такого права до моменту розпорядження земельною ділянкою, тобто до передачі її у власність або користування іншої особи, аніж позивач. Разом з тим, оскаржуваним рішенням №7/2 від 16.03.2016 року відповідач не надавав земельну ділянку ні у власність, ні у користування.

Щодо покликань апелянта про неправильну оцінку судом першої інстанції довідки Луцької ОДПІ про заборгованість з орендної плати в розмірі 767,02 грн. , колегія суддів вважає за необхідне вказати таке.

Згідно довідки Луцької ОДПІ від 02.03.2016 року № 743/9/03-18-13-04 заборгованість по орендній платі за водні об"єкти у гр. Дармовича С.А. станом на 01.03.2016 року становить 767,02 грн.(т.1,а.с.50)

При цьому колегія суддів враховує, що наявна заборгованість мала місце на час дії спірного договору і розгляду клопотання апелянта про продовження договору оренди.

В свою чергу, матеріали справи також містять довідку Луцької ОДПІ № 7135/Д-09-18-13-04 від 30.03.2016 року, з якої вбачається , що станом на 24.03.2016 року у гр. Дармовиса С.А. заборгованість по орендній платі на землю відсутня ( а.с.38, т.1).

Дані довідки не суперечать одна одній , а лише підтверджують наявність заборгованості на одну дату( 02.03.2016 р.) та відсутність заборгованості на іншу дату( 24.03.2016р.)

Отже, оцінюючи зазначені вище довідки, суд апеляційної інстанції констатує, що на час дії спірного договору мала місце заборгованість по орендній платі, що дає підстави вважати про недобросовісне виконання орендарем своїх зобов"язнь в частині сплати орендних платежів.

За таких обставин, колегія суддів оцінює покликання апелянта в цій частині критично та не приймає до уваги.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що матеріали справи містять звернення мешканців с. Городище-2 до сесії Городищенської сільської ради, які просили не продовжувати договір оренди ставка, який знаходиться в межах с. Городище-2 з підприємцем Дамович С.А., оскільки перебування ставка в орендні призводить до того, що мешканці не мають до нього доступу, а нічна торгівля та розпивання алкогольних напорїв впливає на нормальне життя громади. ( а.с.58-29, т.1).

З огляду на зазначене в сукупності, колегія суддів констатує, що у відповідача були всі правові підстави для винесення рішення від 16.03.2017 року № 7/2 про відмову в продовженні договору оренди водних об"єктів та земель водного фонду Дармовису С.А., оскаржуване рішення прийнято в межах його компетенції.

Судова колегія вважає, що посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, а відтак, скаржник не довів тих обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

З урахуванням усього вищевказаного у суду немає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

За таких обставин, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Волинської області від 07 грудня 2017 року необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу ФОП Дармовиса С.А. - без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.

Керуючись ст. ст. 269, 270,273, 275, 276, 277, 278, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Рішення господарського суду Волинської області від 07.12.2017 року у справі № 903/909/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця Дармовис Сергія Анатолійовича залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили, в порядку, визначеному ГПК.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Петухов М.Г.