У Х В А Л А

14.02.2018 Справа № 910/25520/13

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем" (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 19; ідентифікаційний код 21643937)

до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк" (03150, м. Київ, вул. Антоновича, 127; ідентифікаційний код 00032112)

про визнання недійсним пункту другого Додаткового договору № 5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 від 16.02.2007

В межах справи № 910/25520/13

За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем"

про банкрутство

Суддя Чеберяк П.П.

Представники сторін:

Від позивача Єлисеєв Є.В. - представник

Від відповідача Липська Н.В. - представник, Беседін В.І. - представник

ОБСТАВНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 910/25520/13 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем" про банкрутство на стадії ліквідаційної процедури, введеної постановою Господарського суду м. Києва від 10.02.2014.

27.12.2017 до Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем" до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк" про визнання недійсним пункту другого Додаткового договору № 5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 від 16.02.2007.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.01.2018 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем" до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк" про визнання недійсним пункту другого Додаткового договору № 5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 від 16.02.2007 прийнято до розгляду в межах справи № 910/25520/13 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем" та призначено розгляд справи на 05.02.2018.

05.02.2018 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Ковези А.І. про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 05.02.2018 закрито підготовче провадження та призначити справу № 910/25520/13 до судового розгляду по суті на 14.02.2018.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.02.2018 відмовлено в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем" про зупинення провадження у справі.

Крім того, у судовому засіданні 14.02.2018 представник позивача надав пояснення по суті поданої заяви та підтримав її в повному обсязі.

Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на дану заяву.

Розглянувши позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем" до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк" про визнання недійсним пункту другого Додаткового договору № 5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 від 16.02.2007, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Атем" (далі - позивач) та Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк" (далі - відповідач) було укладено Генеральну угоду № 6407N1/2416 від 16.02.2007 із змінами і доповненнями, в межах якої між сторонами були укладені кредитні договори з загальним лімітом, еквівалентним 100 000 000,00 (ста мільйонам) доларів США та строком погашення 31.12.2025.

Зокрема, в рамках Генеральної угоди між сторонами було укладено:

- Кредитний договір №6407К2/2416 від 16.02.2007, із змінами і доповненнями;

- Кредитний договір №6407К9/2429 від 04.06.2007, із змінами і доповненнями;

- Кредитний договір №151107К77 від 10.12.2007, із змінами і доповненнями;

- Кредитний договір №151107К78 від 10.12.2007, із змінами і доповненнями;

- Кредитний договір №6408К8/2463 від 25.04.2008, із змінами і доповненнями.

На виконання п. 3.1, пп.пп. 3.2.1, 3.2.2 п. 3.2 ст. 3 Кредитного договору № 6407К2/2416 відповідач відкрив позивачу відновлювану кредитну лінію, ліміт якої становить 9 000 000,00 доларів США, з кінцевим терміном погашення кредиту - 31.12.2025, зі сплатою процентів за користування кредитом в порядку та в розмірі, встановлених п.п. 3.2.5 п. 3.2 ст. З та п.3.5 ст. 3 Кредитного договору №6407К2/2416, а також зі сплатою плати за управління кредитом в розмірі, встановленому п.п. 3.2.6 п.3.2 ст. 3 Кредитного договору.

Відповідно до умов Кредитного договору № 6407К2/2416 позивач взяв на себе зобов'язання погасити кредит, сплачувати проценти за користування кредитом, плату за управління кредитом, а також виконувати інші зобов'язання за Кредитним договором (п.п. 3.1, 3.2, 3.4, 3.5 ст. 3, п.п. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4 та п. 5.1 ст. 5 Кредитного договору № 6407К2/2416).

Пунктом другим Додаткового договору № 5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 сторони погодили, що проценти за користування Кредитом, що нараховані за вересень 2008 - січень 2010 в сумі 1 279 754,55 дол. США, підлягають сплаті з 01 січня 2014 по 31 грудня 2025 відповідно до Графіку погашення Кредиту (Додаток 1 до Додаткового договору № 5).

Як на підставу заявлених вимог позивач посилається на те, що при укладенні вказаного пункту Додаткового договору відповідач не надав позивачу жодних доказів існування такого боргу за процентами, підстав його виникнення та доказів розміру цього боргу. Про безпідставність нарахування такого боргу і, відповідно, про недійсність п. 2 Додаткового договору, як вказує позивач, останньому стало відомо під час розгляду Господарським судом Черкаської області справи № 925/281/14, порушеній за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Золекс" про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, за переконанням позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю "Атем" укладаючи додатковий договір в частині пункту два Додаткового договору діяло під впливом помилки, яка має істотне значення, що являється підставою для визнання даного пункту договору недійсним.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно із ст. 193 Господарського кодексу України, приписи якої кореспондуються з приписами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Підставою виникнення господарських зобов'язань за приписами ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України є договір.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять пункти (умови), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з положеннями ст. 6 та ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Положеннями ст. 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагається (ч. 2 ст. 639 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою ст. 1048 Цивільного кодексу України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Укладаючи Кредитний договір № 6407К2/2416 сторонами було погоджено усі істотні умови даного договору. Факт підписання позивачем Кредитного договору № 6407К2/2416 підтверджує згоду останнього на користування кредитом на умовах, визначених в Кредитному договорі, із змінами і доповненнями, внесеними відповідними додатковими договорами.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, як: не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

Позивачем не додано жодних належних та допустимих доказів в підтвердження своїх тверджень, що помилка при укладенні п. 2 Додаткового договору № 5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Приписи ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України передбачають, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Також згідно п. 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.03.2013 № 11 «Про деякі питання практики вирішення господарськими судами спорів про визнання недійсними правочинів (господарських договорів)» за змістом ст. 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину.

Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Атем" здійснювало погашення відсотків за користування кредитними коштами за Кредитними договорами до 01.08.2013, що свідчить про виконання зобов'язань, що виникли із зазначених правочинів, відтак, твердження про допущення помилки при укладенні п. 2 Додаткового договору №5 від 19.02.2010 р. про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 являються безпідставними та необґрунтованими.

Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач заявив про застосування позовної давності до вимог про визнання недійсним пункту другого Додаткового договору № 5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 від 16.02.2007.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно вимог статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 Цивільного кодексу України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 Цивільного кодексу України).

Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Статтею 92 Цивільного кодексу України визначено, що дії органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи.

Відтак, для юридичної особи як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Частиною сьомою статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що винятки з правила частини першої цієї статті можуть бути встановлені законом.

Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" спеціальних норм про позовну давність не встановлено.

Даний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13.01.2016 у справі № 922/5094/14/3-1157гс15.

Відтак, з наведеного вбачається, що початок перебігу строку позовної давності для заявлення вимог про визнання пункту другого Додаткового договору № 5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 недійсним, є дата укладення Додаткового договору № 5 - 19.02.2010.

Таким чином, враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання пункту другого Додаткового договору № 5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 від 16.02.2007 недійсним лише 27.12.2017, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача стосовно спливу встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України трирічного строку позовної давності.

З огляду на встановлені обставини та наведені норми, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем" до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк" про визнання недійсним пункту другого Додаткового договору № 5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 від 16.02.2007.

Керуючись Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст.ст. 73-74, 234 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд м. Києва ,

У Х В А Л И В:

1. В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем" до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк" про визнання недійсним пункту другого Додаткового договору № 5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 від 16.02.2007 відмовити.

2. Копію ухвали направити сторонам та ліквідатору Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем" арбітражному керуючому Ковезі А.І.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені статтями 254-257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя П.П. Чеберяк