ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2018р. Справа №914/1943/17

За позовом:Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», м. Київ
до відповідача-1:Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс», м. Львів
до відповідача-2:Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес», м. Київ
про:стягнення 24508,91 грн. страхового відшкодування в порядку регресу
Суддя Крупник Р.В. Секретар Палюх Г.І.
Представники сторін:
від позивача:ОСОБА_1 представник (довіреність №1104 від 11.05.2017р.)
від відповідача-1:ОСОБА_2 представник (довіреність №06 від 15.01.2018р.)
від відповідача-2:не зявився

ІСТОРІЯ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

21.09.2017р. на розгляд господарського суду Львівської області ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» подано позов до ЛКП «Львівелектротранс» про стягнення 24508,91 грн. страхового відшкодування в порядку регресу.

Ухвалою суду від 25.09.2017р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 10.10.2017р.

Ухвалою від 10.10.2017р. суд відклав розгляд справи на 06.11.2017р.

В судовому засіданні 06.11.2017р. оголошено перерву до 20.11.2017р.

Ухвалою від 20.11.2017р. судом залучено до участі у справі як відповідача-2 ПрАТ «Страхова компанія «Брокбізнес», відкладено розгляд справи на 07.12.2017р. В подальшому розгляд справи за клопотанням відповідача-2 відкладено на 11.01.2018р.

В судовому засіданні 11.01.2018р. суд перейшов на розгляд справи за правилами ГПК України в редакції від 15.12.2017р. зі стадії підготовчого провадження та відклав розгляд підготовчого засідання на 05.02.2018р.

05.02.2018р. суд виніс ухвалу про закінчення підготовчого провадження та призначив справу до розгляду по суті на 26.02.2018р.

Представники позивача та відповідача-1 в судове засідання 26.02.2018р. зявилися, надали свої пояснення по справі.

Відповідач-2 явки повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце судового розгляду.

АРГУМЕНТИ СТОРІН

Аргументи позивача.

Позивач зазначає, що 24.07.2014р. між нимм та гр. ОСОБА_3 укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів АМ/081751, відповідно до якого було застраховано транспортний засіб Mitsubishi Grandis, реєстраційний номер НОМЕР_1. 26.06.2015р. у м. Львові трапилася ДТП за участі застрахованого позивачем автомобіля та трамваю Tatra KT-4SU, номерний знак 104. Постановою Галицького районного суду м. Львова від 13.07.2015р. водія трамваю було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП і притягнуто до адміністративної відповідальної у вигляді штрафу. На виконання умов договору добровільного страхування наземних транспортних засобів позивачем виплачене страхувальнику страхове відшкодування у розмірі 24508,91 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність винної у ДТП особи застрахована на підставі договору добровільного страхування ПрАТ «СК «Брокбізнес», позивач (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 16.11.2017р.) просить суд стягнути з відповідача-1 4500,00 грн. страхового відшкодування (що становить франшизу, яка на думку позивача, підлягає стягненню зі страхувальника) та 20008,91 грн. страхового відшкодування з відповідача-2 (за вирахуванням франшизи).

Аргументи відповідача-1

Відповідач-1 зазначає суду, що станом на день виникнення ДТП, відповідальність водія трамваю була застрахована відповідачем-2 на підставі договору №007-5919 ДЦВ/356 від 18.07.2014р., а тому щодо стягнення з ЛКП «Львівелектротранс» страхового відшкодування у розмірі франшизи не заперечив. Решту суми, на думку відповідача-1 слід стягнути з відповідача-2.

Аргументи відповідача-2

У відзиві на позовну заяву відповідач-2 просить суд у задоволенні позову відмовити повністю. Заперечення відповідача-2 грунтуються на тому, що відповідно до ст. 25 ЗУ «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно договору страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Умовами укладеного між відповідачами договору визначено, що виплата здійснюється на підставі заяви на виплату страхового відшкодування. Натомість позивач із заявою про виплату страхового відшкодування до відповідача-2 не звертався, відповідно відсутній і предмет спору між позивачем та відповідачем-2. Крім цього, у відзиві на позовну заяву відповідача-2 зазначає, що навіть у випадку звернення позивача з заявою про виплату страхового відшкодування, розмір такого становив би 15696,46 грн. (вартість відновлювального ремонту) 4500,00 грн. (франшиза) = 11196,46 грн.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

24.07.2014р. між позивачем (страховиком) та гр. ОСОБА_3 (страхувальником) укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ №081751, відповідно до якого було застраховано транспортний засіб Mitsubishi Grandis, 2008р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Як вбачається з Довідки про ДТП №67014484 від 20.07.2015р. вих. №361289СК, 26.06.2015р. на вул. Вітовського у м. Львові трапилася ДТП за участі застрахованого позивачем автомобіля Mitsubishi Grandis, реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та трамваю Tatra KT-4SU, номерний знак 104 під керуванням ОСОБА_4.

На підставі наявних матеріалів справи судом встановлено, що на момент виникнення ДТП, ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з ЛКП «Львівелектротранс» та працював на посаді водія трамваю. Також судом встановлено, що відповідальність ОСОБА_4 на момент вчинення ДТП була застрахована ПрАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» на підставі договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №007-5919 ДЦВ/356 від 18.07.2014р.

Згідно постанови Галицького районного суду м. Львова від 13.07.2015р. у справі №461/7638/15-п ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП і притягнуто до адміністративної відповідальної у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн. Постанова набрала законної сили 24.07.2015р.

01.07.2015р. експертом ОСОБА_5 на замовлення ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» складено Звіт №PZU/1190/15 про оцінку вартості (розміру) збитків, спричинених пошкодженням КТЗ. Відповідно до Звіту, вартість відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля 29808,78 грн. (в т.ч. ПДВ), вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (0,6185) 15696,46 грн.

На підставі заяви про настання страхового випадку від 26.06.2015р., Звіту №PZU/1190/15 про оцінку вартості (розміру) збитків, спричинених пошкодженням КТЗ, позивачем було проведено розрахунок страхового відшкодування та складено страховий акт №UA037/L02/04 від 20.09.2015р., №UA037/L02/01 від 20.09.2015р., відповідно до яких ДТП, яка відбулася за участі застрахованого автомобіля визнано страховим випадком за ризиком КАСКО та прийнято рішення про виплату страхувальнику страхового відшкодування в загальному розмірі 24508,91 грн.

На виконання умов договору добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ №081751 від 24.07.2014р. позивачем було перераховано на рахунок ТОВ «НІКО-Захід» (СТО, якою проводився ремонт пошкодженого у ДТП автомобіля) 24508,91 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №34399 від 24.07.2015р., №35792 від 22.09.2015р.

Оскільки на думку позивача, відповідачі є відповідальними за спричинені йому збитки у вигляді виплати страхового відшкодування страхувальнику, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» просить суд задоволити позов повністю.

ОЦІНКА СУДУ

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 980 ЦК України встановлено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Так, п. 3 ч. 1 ст. 20, ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» визначено, що страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Матеріалами справи підтверджено, що у звязку з настанням 26.06.2015р. ДТП, в результаті якої було пошкоджено автомобіль страхувальника (ОСОБА_6Я.), позивачем прийнято рішення про виплату страхового відшкодування та перераховано страхувальнику, зокрема, ТОВ «НІКО-Захід», яким здійснювався ремонт пошкодженого автомобіля грошові кошти у розмірі 24508,91 грн.

За приписами ст. 993 ЦК України, положення котрої кореспондуються зі ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

У відповідності до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1181 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

В силу приписів ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Таким чином, виплативши власнику пошкодженого у ДТП автомобіля страхове відшкодування, до позивача перейшло право вимоги до відповідача-1, як юридичної особи працівником якої було спричинено ДТП та відповідача-2, як страховика винної у ДТП особи.

Разом з тим, як встановлено судом, цивільно-правова відповідальність відповідача-1 була застрахована у відповідача-2 на підставі Договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №007-5919 ДЦВ від 18.07.2014р.

Пунктом 8.1, 12 вказаного Договору визначено, що страхова сума за весь період страхування, в тому числі ліміт відповідальності страховика за ризиками настання цивільної відповідальності за шкоду, заподіяну майну третіх осіб внаслідок ДТП, ліміт відповідальності страховика за ризиками настання цивільної відповідальності за шкоду, заподіяну життю та/або здоровю третіх осіб внаслідок ДТП, становить 150000,00 грн. Безумовна франшиза становить 3% від суми, зазначеної в п. 8.1.

Згідно ч. 18 ст. 9 Закону України «Про страхування», франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Враховуючи наведені законодавчі положення та умови договору добровільного страхування, суд зазначає, що страхове відшкодування (франшиза) підлягає стягненню з відповідача-1 у розмірі 4500,00 грн.

З приводу розміру страхового відшкодуванню, яке підлягає стягненню з відповідача-2, суд зазначає наступне.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

За змістом п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Відтак, зміст правовідносин, які виникли між сторонами, регулюється в першу чергу спеціальними нормами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів», за змістом якого обсяг відповідальності страховикає обмеженим лімітом відповідальності і розраховується виходячи з розміру оціненої шкоди, з урахуванням зносу деталей, замінених у процесі відновлення транспортного засобу.

У постанові від 15.04.2015р. у справі №3-50гс15 Верховний Суд України зазначив, що Законами України «Про страхування» та «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Зі Звіту №PZU/1190/15 про оцінку вартості (розміру) збитків, спричинених пошкодженням КТЗ вбачається, що вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (0,6185) складає 15696,46 грн. Натомість з позовної заяви та розрахунків страхового відшкодування до страхових актів №UA037/L02/04 від 20.09.2015р., №UA037/L02/01 від 20.09.2015р. судом встановлено, що позивачем при визначенні розміру страхового відшкодування не було враховано коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого у ДТП транспортного засобу, що призвело до завищення розміру страхового відшкодування.

У постанові від 14.06.2017р. у справі №914/1319/16 Верховний Суд України виклав правовий висновок про законодавче обмеження розміру шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, а тому суд приходить до висновку, що до стягнення з відповідача-2 підлягає 11196,46 грн. (15696,46 грн. вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого автомобіля 4500,00 грн. франшизи = 11196,46 грн.).

Щодо покликань відповідача-2 про безпідставність позовних вимог у звязку з відсутністю заяви ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» про виплату страхового відшкодування, суд зазначає, наступне.

Приписи ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» не містять вказівок щодо обов'язку позивача звертатись до відповідача з вимогою про отримання від нього суми виплаченого страхового відшкодування, проте встановлюють перехід до нього права вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Таким чином, позивач, як страховик за договором добровільного страхування отримує право вимоги потерпілої особи після виплати їй страхового відшкодування й не зобов'язаний звертатися з вимогою (зокрема, викладеної в письмовій заяві) виплати матеріального відшкодування безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, відповідно позивач може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28.08.2012р. у справі №3-38гс12 та постанові ВГС України від 28.11.2017р. у справі №910/5015/17.

З приводу доводів відповідача-2, що між ним та відповідачем-1 було укладено договір добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту, а не договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, то суд зазначає, що вказана обставина не може слугувати підставою для звільнення його від відповідальності, оскільки положення ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» поширюють свою дію на відповідача-2, як на особу, яка за договором застрахувала майнові інтереси відповідачва-1, повязані із відшкодуванням заподіяної останнім шкоди життю, здоровю та/або майну третьої особи внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Як вбачається з матеріалів справи, за подання позовної заяви до суду позивачем сплачено 1600,00 грн. судового збору на підставі платіжного доручення №1454 від 14.07.2017р. Оскільки згідно приписів ст. 129 ГПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на відповідачів пропорційно задоволених позовних вимог, судовий збір за результатами розгляду даної справи підлягає стягненню з відповідача-1 у розмірі 293,76 грн. та з відповідача-2 у розмірі 730,88 грн.

Керуючись ст.ст. 42, 46, 123, 129, 222, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» (79012, м. Львів, вул. Сахарова, 2; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (04053, м. Київ, вул. Артема, 40; ) 4500,00 грн. страхового відшкодування та 293,76 грн. судового збору.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія Брокбізнес» (04050, м. Київ, вул. Білоруська, 3; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (04053, м. Київ, вул. Артема, 40; ) 11196,46 грн. страхового відшкодування та 730,88 грн. судового збору.

4. В задоволенні решти вимог відмовити.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 327 ГПК України.

6. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 02.03.2018 р.

Суддя Крупник Р.В.