ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2018 справа № 905/2190/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:ОСОБА_1, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретар судового засідання за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: від третьої особи: ОСОБА_4 не зявився; не зявився; не зявився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг України, м. Краматорськ, Донецька область
на рішення Господарського суду Донецької області
від27.11.2017 (підписано 29.11.2017)
у справі№ 905/2190/17 (суддя Ю.С. Мельниченко)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Ялта Град Строй", м. Київ
до за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Служби автомобільних доріг України, м. Краматорськ, Донецька область Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, м. Маріуполь, Донецька область
простягнення 4 921 155,48 грн., з яких: 4 503 602,25 грн. інфляційні втрати, 417 553,23 грн. 3% річних
В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року до господарського суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Ялта Град Строй", м. Київ (Позивач) із позовом до Служби автомобільних доріг України, м. Краматорськ, Донецька область (Відповідач) про стягнення 4 921 155 грн. 48 коп., з яких: 4 503 602 грн. 25 коп. інфляційні втрати, 417 553 грн. 23 коп. 3% річних. Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач посилається на непогашення Відповідачем заборгованості за договором № 2-19, що підтверджена рішенням господарського суду Донецької області від 24.01.2017 у справі № 905/3238/16.

Рішенням господарського суду Донецької області від 27.11.2017 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Відповідача на користь Позивача 3% річних в розмірі 345 004,16 грн., інфляційні в розмірі 3 353 754,98 грн. та судовий збір в розмірі 55 481,39 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог скарги заявник посилається на те, що рішення судом першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права України, а також при неповному зясуванні обставин справи.

Зокрема, заявник апеляційної скарги посилається на те, що з огляду на приписи п. 4.1 Договору, враховуючи, що бюджетне фінансування було відсутнє, підстави до нарахування та стягнення 3% річних та інфляційних також відсутні.

Крім того, Відповідач посилається на те, що механізм виконання судових рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників визначає Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, згідно п. 3 якого такі рішення виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства.

Відповідач наголошує, що судом першої інстанції не враховано, що обставини, які стали причиною прострочення оплати, виникли не з вини Служби автомобільних доріг.

Серед іншого, Відповідач також зауважує на тому, що оскільки Позивач не вчинив дій, що встановлені актами цивільного законодавства, до вчинення яких Відповідач не міг виконати свого зобовязання щодо сплати заборгованості, а отже період з 27.02.2017 (дата видачі наказу) по 14.09.2017 (дата подання позову) є часом прострочення кредитора, за який не можуть нараховуватись та стягуватись 3% річних та інфляційних втрати.

Також Відповідач посилається на порушення судом п. 2 ч. 1 ст. 84 ГПК України (в редакції, що діяла на момент винесення оскаржуваного рішення від 27.11.2017) у вигляді відсутності в мотивувальній частині оскаржуваного рішення результату розгляду клопотання Відповідача від 13.11.2017 № 01.3-2781 про залишення позову без розгляду.

Відповідачем в апеляційній скарзі було заявлено клопотання про витребування з господарського суду Донецької області матеріалів судової справи № 905/3238/16 задля дослідження всебічного розгляду апеляційної скарги, у задоволенні якого ухвалою судової колегії від 31.01.2018 було відмовлено, оскільки таким чином Відповідач просив забезпечити надання результатів власного листування з органом ДКСУ, проте останнім не наведено доводів та доказів щодо неможливості надати ці докази суду першої інстанції безпосередньо.

15.12.2017 набув чинності Господарський процесуальний кодекс України в новій редакції відповідно до Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-19 від 03.10.2017.

Так, згідно ч. 1 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ГПК України).

Відповідно до приписів п. 9 ч. 1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України в редакції, що вступила в силу 15.12.2017 згідно з Законом України №2147-19 від 03.10.2017, розгляд означеної апеляційної скарги здійснюється в порядку Господарського процесуального кодексу України в редакції, що діє з 15.12.2017.

Відзиву на апеляційну скаргу Позивачем не надано.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про час і місце слухання справи були повідомлені належним чином, у звязку з чим судова колегія вважає за можливе розглянути скаргу у відсутності учасників справи, що не скористались своїм правом на участь в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Донецької області у справі №905/3238/16 від 24.01.2017, яке набрало законної сили, стягнуто з Відповідача на користь Позивача заборгованість за договором про закупівлю послуг за державні кошти №2-19 від 16.04.2013 в розмірі 3 854 500 грн. 11 коп.

Вищезазначеним судовим рішенням в межах даної справи, встановлені наступні обставини, що в силу ст. 75 ГПК України мають преюдиційне значення у розгляді даної справи, а саме:

- укладення 16.04.2013 між сторонами договору №2-19, за умовами п. 1.1 якого якого Позивач зобовязався протягом 2013-2014 років виконати послуги з поточного середнього ремонту автомобільної дороги Красний Лиман-Артемівськ-Горлівка, км 97+021 км 97+460, км 97+533 км 99+104 (вул. Кузнєцова Зубарєва), а Відповідач прийняти і оплатити такі послуги;

- обставини порушення Відповідачем грошового зобовязання щодо оплати за надані послуги в сумі 3 854 500 грн. 11 коп.

Таким чином, враховуючи, що судовим рішенням у справі № 905/3238/16 встановлені обставини порушення Відповідачем обовязку за договором №2-19 від 16.04.2013, зокрема, прострочення виконання грошового зобовязання на суму 3 854 500 грн. 11 коп., колегія суддів вважає, що доведеність цих обставин не досліджується судом в межах даної справи, в силу вищенаведеної норми закону.

Судом першої інстанції встановлено, що грошове зобовязання в сумі 3 854 500 грн. 11 коп. станом на час розгляду даної справи Відповідачем не виконано.

Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Проте, Відповідач заперечує проти позовних вимог щодо нарахування 3% річних та інфляційних, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що з огляду на приписи п. 4.1 Договору, через відсутність бюджетного фінансування, підстави до нарахування та стягнення 3% річних та інфляційних відсутні.

Відповідач наголошує, що судом першої інстанції не враховано, що обставини, які стали причиною відсутності оплати, виникли не з його вини, а внаслідок того, що саме Казначейством було відмовлено Відповідачу у прийняті до виконання платіжних доручень в органах ДКСУ у звязку з обмеженням здійснення видатків та відсутністю обсягів фінансування на 2016 рік по Донецькій області.

Разом з тим, обмеження здійснення видатків не змінює обов'язку Відповідача щодо оплати виконаних робіт за Договором.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції, з чим погоджується судова колегія, встановлено, що правовідносини сторін виникли на підставі Договору та регулюються нормами ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, ст. 526, ч. 1 ст. 530, ч. 1 ст. 612 та ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, матеріалами справи підтверджується, що грошове зобовязання Відповідачем не виконано.

Судова колегія не приймає до уваги доводи Відповідача про відсутність бюджетного фінансування, оскільки відсутність вини боржника не є достатньою підставою до звільнення від обовязку сплати 3% річних та інфляційних за час прострочення виконання грошового зобовязання.

Відповідно до ст.ст. 74, 76 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з частиною першої статті 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і статтею 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Враховуючи викладене, відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність Відповідача, як контрагента за Договором і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Одночасно, приписи ч. 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставиною, яка є підставою для звільнення від відповідальності.

Також, Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 3 ст. 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Така заява Відповідача наявна в матеріалах справи.

Щодо предмету спору в межах даної справи, який безпосередньо не охоплює суму основного боргу, але стосується періоду прострочення її оплати, то у звязку з тривалим характером порушеного права, трирічний строк позовної давності має відраховуватись: з моменту кожного дня прострочення за вимогами про стягнення 3% річних, а за вимогами про стягнення інфляційних втрат з останнього числа кожного повного місяця, за який такі втрати настали.

Оскільки Позивач звернувся до суду 21.09.2017 (згідно відбитка штемпеля відділу документального забезпечення та контролю), а нарахування 3% річних ним було зроблено починаючи з 04.02.2014 та інфляційних втрат з квітня 2014 року, то судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що в силу вимог ст. 257 ЦК України, стягненню з Відповідача на користь Позивача підлягають 3% річних в розмірі 345 004 грн. 16 коп. за період із 21.09.2014 по 14.09.2017 як такі, які заявлені у межах трирічного строку позовної давності, а інфляційні втрати в розмірі 3 353 754 грн. 98 коп. за період з 01.10.2014 по 31.08.2017 (з урахуванням здійсненого судом першої інстанції розрахунку).

Строк позовної давності щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 04.02.2014 по 20.09.2014 судом першої інстанції застосовано вірно.

Судова колегія вважає безпідставними доводи Відповідача про те, що період з 27.02.2017 (дата видачі наказу) по 14.09.2017 (дата подання позову) є часом прострочення кредитора (Позивача у справі), оскільки, по-перше, Відповідач був обізнаний про наявність судового рішення у справі №905/3238/16 від 24.01.2017, а відтак, він не був позбавлений можливості виконати рішення суду самостійно, у добровільному порядку. Звернення Позивача до органу виконання рішення є його правом, а не обовязком, яке може бути реалізоване протягом встановленого чинним законодавством строку. По-друге, обовязок сплатити спірні кошти на підставі ст. 625 ЦК України виникає за прострочення виконання грошового зобовязання, що виникло, в даному випадку за Договором, а наявність судового рішення лише підтверджує наявність такого зобовязання, проте не змінює його та не замінює собою підстави його виникнення.

Отже судова колегія вважає таким, що право Позивача порушене, а отже погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 3% річних в розмірі 345 004 грн. 16 коп. за період з 21.09.2014 по 14.09.2017 прострочення виконання грошового зобовязання та 3 353 754 грн. 98 коп. інфляційних втрат за період з 01.10.2014 по 31.08.2017.

В апеляційній скарзі, однією з підстав для скасування рішення господарського суду Відповідачем також зазначено про те, що судом взагалі не надано оцінки клопотанню останнього про залишення позовної заяви без розгляду, що є підставою для скасування рішення господарського суду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що дійсно, в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції відсутнє посилання на заяву Відповідача про залишення без розгляду позовної заяви, проте, така заява не може бути розцінена у якості клопотання з метою реалізації процесуальних прав Відповідача у справі, оскільки питання щодо наявності підстав до залишення позову без розгляду вирішується виключно судом не на підставі волевиявлення Відповідача, а згідно до певно-визначених норм господарсько-процесуального законодавства. Отже зазначення про наявність такого клопотання Відповідача в мотивувальній частині рішення суду по суті спору має суто формальний характер та його відсутність не впливає на правильність прийнятого рішення суду, яке відповідає фактичним обставинам справи та чинному законодавству.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та спростовані вищевикладеними висновками судової колегії.

Будь-яких інших порушень норм процесуального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судова колегія не вбачає.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Донецької області від 27.11.2017 у справі № 905/2190/17 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на Відповідача.

Керуючись ст.ст. 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Служби автомобільних доріг у Донецькій області, м. Краматорськ, Донецька область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 27.11.2017 у справі № 905/2190/17 залишити без змін.

Судові витрати, понесені у звязку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції покласти на Службу автомобільних доріг у Донецькій області, м. Краматорськ, Донецька область.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 19.02.2018.

Головуючий О.В. Стойка

Судді: І.В. Зубченко

ОСОБА_3

Надруковано 5 прим.:

1) позивачу;

2) відповідачу;

3) третій особі;

4) у справу;

5) ДАГС.