ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19.02.2018 Справа № 905/2620/17

Господарський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Фурсової С.М.,

при секретарі судового засідання (помічник судді) Степанян К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду справу за позовом Слов'янської місцевої прокуратури (84112, Донецька область, місто Слов'янськ, вулиця Центральна, будинок № 3-В)

до Святогірської міської ради (84130, Донецька область, місто Святогірськ, вулиця Володимира Сосюри, будинок № 8; код ЄДРПОУ - 04053001)

та фізичної особи підприємця Жовтобрюх Людмили Володимирівни (84130, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код - НОМЕР_1)

про визнання незаконним рішення Святогірської міської ради №10-LI-6 від 2811.2014р., визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту №77 від 04.12.2014р., зобов'язання звільнити земельну ділянку,-

за участю представників сторін:

Прокурор: не з'явився

від відповідача1: не з'явився

від відповідача2: не з'явився

В С Т А Н О В И В

В провадженні судді господарського суду Донецької області Матюхіна В.І. знаходилась справа № 905/2620/17 за позовом Слов'янської місцевої прокуратури до Святогірської міської ради та фізичної особи підприємця Жовтобрюх Людмили Володимирівни про визнання незаконнизм рішення Святогірської міської ради №10-LI-6 від 2811.2014р., визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту №77 від 04.12.2014р., зобов'язання звільнити земельну ділянку.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір оренди земельної ділянки, яка належить до земель комунальної власності, укладено без розроблення проекту землеустрою та проведення земельних торгів, що є підставою для скасування рішення та визнання такого договору недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину, встановлених чинним законодавством.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 14 листопада 2017 року порушено провадження у справі №905/2620/17, розгляд якої призначено на 16.11.2017.

Ухвалою суду від 16 листопада 2017 року суддею Матюхіним В.І. задоволено заяву про самовідвід у справі 905/2620/17.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду Донецької області від 01 грудня 2017 року призначено повторний автоматичний розподіл справи № 905/2620/17.

Відповідно до вимог частини третьої статті 2-1 Господарського процесуального кодексу України автоматизованою системою документообігу суду суддею визначено Фурсову С.М.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 01.12.2017 Суддею Фурсовою С.М. справу №905/2620/17 прийнято до свого провадження, судове засідання призначено на 18.12.2017.

У зв'язку з набранням чинності Закону України від 03.10.2017 №2147 - VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції, ухвалою господарського суду Донецької області від 18.12.2017 справу № 905/2620/17 було призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, відкладено підготовче судове засідання на 30.01.2018.

Представник відповідача 1 у відзиві на позовну заяву заперечив щодо задоволення позовних вимог та зазначив, що відповідачу2 в інший спосіб задовольнити потреби неможливо (надання екскурсійних послуг), оскільки земельна ділянка знаходиться в безпосередній близькості до водного об'єкту, а діючим законодавством не передбачено правових підстав для надання цієї земельної ділянки в користування чи власність. Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Святогірської міської ради, затверджений рішенням органу місцевого самоврядування, яке є чинним та підлягає, в силу приписів Закону України «Про місцеве самоврядування», обов'язковому застосуванню. Саме на підставі зазначеного рішення відповідачу2 був встановлений земельний сервітут. Крім того, вважає, що прокурором при зверненні до суду не зазначено, орган державної влади в інтересах якого подано позов, не вказано яким чином спірні рішення та договір порушують чинне земельне законодавство або інтереси держави.

Ухвалою суду від 30.01.2018 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду у судове засідання на 19.02.2018.

Представники сторін у судове засідання 19.02.2018 не з'явились.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідач2 своїм правом на подання відзиву по справі не скористався, в інший спосіб своєї позиції не довів.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.9 ст.165 ГПК України).

Господарський суд розглядає справу в порядку статті 178 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи, дослідивши матеріали справи, господарський суд -

В С Т А Н О В И В

Рішенням Святогірської міської ради №9-LI-6 від 28.11.2014р., затверджено технічну документацію із землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) Жовтобрюх Людмилі Володимирівні для розміщення тимчасової споруди по вулиці Островського в м. Святогірську Донецької області, надано фізичній особі - підприємцю Жовтобрюх Людмилі Володимирівні в обмежене платне користування на умовах особистого строкового сервітуту терміном на 5 (п'ять) років земельну ділянку площею 0,0111 га, кадастровий номер НОМЕР_2 для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_2 із земель житлової та громадської забудови комунальної власності Святогірської міської ради, а також, зобов'язано ФОП Жовтобрюх Л.В. укласти договір особистого строкового сервітуту та здійснити державну реєстрацію права у встановленому законом порядку.

04.12.2014 року між Святогірською міською радою (далі - Власник) та фізичною особою-підприємцем Жовтобрюх Л.В. (Сервітуарій) укладений договір строкового особистого сервітуту №77 (далі - Договір), відповідно до п.1.1. якого власник, на підставі рішення Святогірської міської ради №10-LI-6 від 28.11.2014р., «Про розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності ФОП Жовтобрюх Л.В.» встановлює особистий строковий сервітут на земельну ділянку, а Сервітуарій приймає в платне користування на праві особистого строкового сервітуту земельну ділянку, яка знаходиться в АДРЕСА_2, площею 0,0111 га, кадастровий номер НОМЕР_2. Вид права земельного сервітуту: для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Відповідно до п. 1.3. Договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 44 408,88 грн.

Згідно з п.2.1.-2.2. Договору особистий строковий сервітут встановлюється терміном на 5 (п'ять) років. Після закінчення строку договору сервітуарій має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі сервітуарій повинен не пізніше, ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово власника про намір продовжити його дію. Продовження дії договору оформлюється додатковою угодою на підставі рішення міської ради.

Плата за користування земельною ділянкою на праві особистого строкового сервітуту сплачується в грошовій формі у розмірі орендної плати за земельну ділянку відповідно до рішення міської ради від 31.08.2011 №1-ХІ-6 «Про затвердження розмірів орендної плати за земельні ділянки на території Святогірської міської ради у відсотках від нормативної грошової оцінки земельних ділянок» і становить 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки в рік, що складає 2 220,44 гривень (п.3.1. договору).

Цей договір набирає чинності після державної реєстрації (п. 7.1. Договору).

Договір підписаний представниками обох сторін та скріплений відбитком печатки Святогірської міської ради та зареєстрований 04.12.2014 в реєстраційній службі Слов'янського міськрайонного управління юстиції за №30475394 .

Відповідно до акту приймання-передачі межових знаків на зберігання від 23.10.2014, межі земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_2, що знаходиться по АДРЕСА_2 площею: 0,0111 га наданої для розміщення тимчасових споруд, закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками третього типу у кількості 8 од. зразку відповідно до інструкції «Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», затвердженої наказом Держкомзему №376 від 18.05.2010.

27 січня 2017 року, з метою упорядкування поштових адрес об'єктів нерухомого майна, рішенням Святогірської міської ради №20 «Про розгляд звернення гр. Жовтобрюх Л.В.» вирішено надати земельній ділянці площею 0,0111 га (кадастровий номер НОМЕР_2), яка розташована по АДРЕСА_3 та знаходиться у платному користуванні на праві особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, наступну поштову адресу: АДРЕСА_4. Рекомендовано гр. Жовтобрюх Л.В. внести зміни до договору особистого строкового сервітуту з урахуванням наданої поштової адреси.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає вимоги Позивача такими, що підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.ст.13,19 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу і права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, в порядок та спосіб визначений Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що не перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на договірній і податковій основі та на засадах підконтрольності у межах повноважень, наданих органам місцевого самоврядування законом.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Організація та діяльність органів місцевого самоврядування регулюється Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» (розділ II). Тому ненормативні правові акти органів місцевого самоврядування правозастосовного та юрисдикційного змісту приймаються на основі Конституції і законів України, а самі ці органи як носії публічної влади є відповідальними за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами (частина перша статті 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до пункту 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно ст.21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, підставами для визнання Правового акту органу державної влади недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

За змістом ст.ст. 395, 401, 402 Цивільного кодексу України, ст.98 Земельного кодексу України сервітутом є встановлене договором чи законом речове право користування чужим майном (сервітут) яке може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом, при цьому земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Згідно зі ст.99 ЗК України (в редакції на час укладання договору), власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

У п.2.32 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» роз'яснено, що за змістом частини першої статті 98 ЗК України земельний сервітут (крім особистого) може бути встановлений для власника або землекористувача сусідньої земельної ділянки. Відповідно вимоги особи, яка не є таким власником або користувачем, про встановлення сервітуту для проходу (проїзду) задоволенню не підлягають. Види права земельного сервітуту визначає стаття 99 ЗК України, положення якої є такими, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту. Зазначена стаття визначає конкретних суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом.

Згідно ст. 100 Земельного кодексу України в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки; земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або землекористувача сусідньої земельної ділянки для проходу, проїзду через чужу земельну ділянку тощо, у разі, якщо потреби такого власника чи землекористувача не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту.

За змістом договору (п.п. 1-2) реальною потребою відповідача2 (сервітуарія) є не задоволення перелічених вище потреб, а отримання абсолютного права володіння та користування земельної ділянкою для розташування на ній тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Суд зауважує, що уклавши з ФОП Жовтобрюх Л.В. договір строкового особистого сервітуту від 04.12.2014, Святогірська міська рада фактично надала ділянку у користування на умовах оренди.

Так, за умовами статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Вищевикладені обставини свідчать, що договір сервітуту від 04.12.2014 за своєю правовою природою є договором оренди землі, що зумовлює застосування до нього положень законодавства, яке регулює саме правовідносини пов'язані із орендою земельних ділянок державної та комунальної форми власності.

Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. (п.1 ст.93 Земельного кодексу)

Частиною 2 ст.116 ЗК України передбачено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Так, ст.16 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

За умовами п.2 ст.124 Земельного кодексу передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 134 Земельного кодексу України, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Проведення земельних торгів щодо земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них здійснюється за рішенням організатора земельних торгів, у якому зазначаються: перелік земельних ділянок або прав на них, які виставляються на земельні торги окремими лотами; стартова ціна лота; строк та інші умови користування земельною ділянкою у разі набуття права користування земельною ділянкою на земельних торгах; особа, уповноважена організатором земельних торгів на укладення договору купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки, яка або право на яку виставляється на земельні торги. (згідно з ч.4 ст. 135 Земельного кодексу України).

Частиною 5 ст.135 Земельного кодексу України, визначено, що земельні торги проводяться відповідно до договору між організатором земельних торгів та їх виконавцем. Фінансування організації та проведення земельних торгів здійснюється організатором земельних торгів або їх виконавцем відповідно до договору, укладеного між ними, у тому числі за рахунок реєстраційних внесків учасників земельних торгів.

Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні рішення Святогірьскої міської ради щодо проведення земельних торгів з метою продажу права оренди земельної ділянки площею 0,0111 га., кадастровий номер НОМЕР_2 або договори на проведення торгів.

Таким чином, зібрані у справі докази дають підстави для висновку, що спірний договір оренди земельної ділянки площею 0,0111га, кадастровий номер НОМЕР_2 від 04.12.2014, яка належить до земель комунальної власності, укладений за відсутності рішення сесії Слов'янської міської ради про укладення договору оренди землі, прийнятого у порядку, передбаченому чинним законодавством, або за результатами проведення аукціону.

За приписами ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч.1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Викладене вище свідчить, що рішення №10-LI-6 прийняте з грубим порушенням норм земельного законодавства, а отже, вимога прокурора щодо визнання незаконним цього рішення є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Посилання відповідача, що спірне рішення прийнято на підставі рішення відповідача1, яким затверджений порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Святогірської міської ради, суд відхиляє, оскільки відповідно до ч.3 ст.11 ГПК України, господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України такими вимогами є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою для укладання договору особистого строкового сервітуту №77 від 04.12.2014 було рішення №10-LI-6 відповідача1, а оскільки судом задоволено позов в частині визнання незаконним зазначеного рішення, то, відповідно, підлягає задоволенню і вимога прокурора про визнання договору особистого строкового сервітуту від 04.12.2014 недійсним.

Враховуючи, що договір сервітуту від 04.12.2014 за своєю правовою природою є договором оренди землі, це зумовлює застосування до нього положень законодавства, яке регулює саме правовідносини пов'язані із орендою земельних ділянок державної та комунальної форми власності.

Згідно з частиною 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 3 ст. 216 ЦК України, встановлено, що правові наслідки, передбачені частиною першою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлено особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Частиною 6 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається.

Таким чином, спеціальним законом щодо договорів оренди землі передбачено особливості застосування наслідків недійсності відповідних правочинів, за якими виключається зобов'язання орендодавця повертати на користь орендаря платежі, отримані ним за договором до моменту визнання правочину недійсним.

Враховуючи вищенаведені положення та обставини справи, укладений між відповідачами договір оренди земельної ділянки від 04.12.2014 є недійсним, а правовим наслідком недійсності даного договору має бути повернення відповідачем-2 (орендарем) на користь відповідача-1 (орендодавця) отриманої за недійсним договором земельної ділянки.

Заперечення відповідача1, що подання Слов'янською місцевою прокуратурою Донецької області позовної заяви до суду мало бути здійснено в інтересах держави в особі певного органу, судом відхиляються з огляду на наступне.

Згідно ст.1 Закону України «Про прокуратуру» Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Однак, як встановлено ст.121 Конституції України, Прокуратура України становить єдину систему, на яку покладаються: 1) підтримання державного обвинувачення в суді; 2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом; 3) нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян; 5) нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Стаття 2 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на момент звернення до суду), рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 р. № 3-рп/99 та постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 р. № 7 «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» також передбачають, що прокурор звертається до господарського суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до ч.2 ст.2, ч.2 ст.29 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на момент звернення до суду) прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Статтею 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є: забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України; забезпечення реалізації державної політики у сфері охорони та раціонального використання земель; запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення.

Державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі (ст. 5 Закону).

Указом Президента України 13 квітня 2011 року N 459/2011 затверджено положення «Про Державну інспекцію сільського господарства України», відповідно до п.1 якого державна інспекція сільського господарства України (Держсільгоспінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Відповідно до ч.4 ст.10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, а також подавати в установленому законодавством України порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності.

Частиною 7 наведеної статті цього Закону передбачено, що державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право передавати до органів прокуратури, органів досудового розслідування акти перевірок та інші матеріали про діяння, в яких вбачаються ознаки кримінального правопорушення.

При цьому господарський суд зазначає, що Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та Положенням «Про Державну інспекцію сільського господарства України», затвердженим Указом Президента України 13.04.2011 № 459/2011 не передбачено повноважень щодо звернення Держсільгоспінспекції з позовами до суду.

Відповідно до правової позиції, викладеної у ч.11 п.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 23.03.2012 р. «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам», право прокурора на подання позову до господарського суду не ставиться законом у залежність від наявності у прокурора матеріалів прокурорської перевірки з того питання, з якого подано позов.

Крім того, порушення встановленого законом порядку володіння , користування і розпорядження землями сільськогосподарського призначення із порушенням встановленого порядку надання земель в оренду є підставою для втручання органів прокуратури, у тому числі для звернення з позовами до суду в інтересах держави.

У зв'язку з тим, що рішення Святогірської міської ради, на думку прокурора, прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, зумовило звернення Слов'янської місцевої прокуратури до суду з метою захисту інтересів держави.

Таким чином, посилання скаржника на незаконність звернення прокурора з даним позовом є безпідставним.

Доводи відповідача1, наведені в обґрунтування заперечень на позов, судом відхиляються, оскільки спростовуються викладеними вище обставинами.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

За положеннями статті 129 ГПК України, судові витрати у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 12, 73, 74, 76-79, 86, 91, 96, 129, 165, 178, 185, 191, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

В И Р I Ш И В

Позовні вимоги Слов'янської місцевої прокуратури до Святогірської міської ради та фізичної особи підприємця Жовтобрюх Людмили Володимирівни про визнання незаконним рішення Святогірської міської ради №10-LI-6 від 2811.2014, визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту №77 від 04.12.2014, зобов'язання звільнити земельну ділянку - задовольнити.

Визнати незаконним рішення Святогірської міської ради №10-LI-6 від 2811.2014 «Про розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності ФОП Жовтобрюх Л.В».

Визнати недійсним Договір особистого строкового сервітуту від 04.12.2014 на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, укладений між Святогірською міською радою та фізичною особою - підприємцем Жовтобрюх Людмилою Володимирівною на платне користування земельною ділянкою, що знаходиться в АДРЕСА_2, площею 0,0111 га, кадастровий номер НОМЕР_2.

Зобов'язати Фізичну особу - підприємця Жовтобрюх Людмилу Володимирівну (84130, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код - НОМЕР_1) звільнити земельну ділянку площею 0,0111 га, вартістю 44 408,88 гривень, кадастровий номер НОМЕР_2, що знаходиться в місті Святогірську по вулиці Івана Мазепи, 9 корпус 23 із земель житлової та громадської забудови, привівши вказану земельну ділянку у попередній стан та якість.

Стягнути зі Святогірської міської ради (84130, Донецька область, місто Святогірськ, вулиця Володимира Сосюри, будинок № 8; код ЄДРПОУ - 04053001) на користь прокуратури Донецької області (87515, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Університетська, б.6; р/р 6251; ) 2 400,00 гривень витрат по сплаті судового збору.

Стягнути з фізичної особи підприємця Жовтобрюх Людмили Володимирівни (84130, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код - НОМЕР_1) на користь прокуратури Донецької області (87515, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Університетська, б.6; р/р 6251; ) 2 400,00 гривень витрат по сплаті судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ в установленому порядку.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

У судовому засіданні 19.02.2018 проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 01.03.2018.

Головуючий суддя С.М. Фурсова