РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.02.2018Справа № 910/21101/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сієста Шоп»

до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» та

Товариства з обмеженою відповідальністю «Старма»

про визнання права та визнання відсутнім права

Суддя Отрош І.М.

секретар судового засідання Савінкова Ю.Б.

Представники сторін:

від позивача: Невкритий В.Ю. - представник за довіреністю б/н від 23.10.2017;

від відповідача 1: Видюк Д.В. - представник за довіреністю № 355 від 17.01.2018;

від відповідача 2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

27.11.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Сієста Шоп» з вимогами до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Старма» про визнання права та визнання відсутнім права.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в забезпечення виконання Товариства з обмеженою відповідальністю «Старма» своїх зобов'язань за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013, укладеним з Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк», між позивачем та відповідачем було укладено Договір поруки № 4С13497Д/П від 04.11.2016. 07.11.2016 позивач як поручитель виконав обов'язок боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Старма» перед кредитором (відповідачем 1) за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013, а саме сплатив заборгованість в розмірі 61468112 грн. 28 коп., у зв'язку з чим відповідно до ст.ст. 512, 514, 556 Цивільного кодексу України відбулась заміна кредитора у зобов'язанні - з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Сієста Шоп».

Однак, як зазначив позивач, відповідачі не визнають факт погашення позивачем боргу та факт переходу до позивача прав вимоги за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013.

Враховуючи викладені обставини, звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить суд: - визнати право Товариства з обмеженою відповідальністю «Сієста Шоп» вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Старма» сплати суми боргу за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013 у розмірі 61468112 грн. 28 коп., який був сплачений Публічному акціонерному товариству Комерційному банку «Приватбанк» Товариством з обмеженою відповідальністю «Сієста Шоп» за Товариство з обмеженою відповідальністю «Старма»; - визнати відсутнім у Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» права вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Старма» сплати суми боргу за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013 у розмірі 61468112 грн. 28 коп., який був сплачений Публічному акціонерному товариству Комерційному банку «Приватбанк» Товариством з обмеженою відповідальністю «Сієста Шоп» за Товариство з обмеженою відповідальністю «Старма».

При цьому, у позовній заяві позивачем було викладені обставини щодо залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - Національного банку України та Національного антикорупційного бюро України.

Однак, у прохальній частині позовної заяви позивачем не було викладено клопотання про залучення до участі у справі вказаних третіх осіб.

При цьому, суд не знайшов підстав для залучення з власної ініціативи до участі у справі Національного банку України та Національного антикорупційного бюро України як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2017 порушено провадження у справі № 910/21101/17, розгляд справи призначено на 19.12.2017.

15.12.2017 набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, у відповідності до пункту 9 частини 1 Перехідних положень якого справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2017 постановлено здійснювати розгляд справи № 910/21101/17 за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 16.01.2018; встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву - протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

19.12.2017 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про витребування доказів, в якому позивач просив суд витребувати у відповідача 1 копію Кредитного договору № 4С13512Д від 20.08.2013 з усіма додатками та додатковими угодами до нього; докази надання відповідачем 1 кредиту за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013; розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором станом на 07.11.2016.

04.01.2018 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшли письмові пояснення, в яких відповідач 1 зазначив, що він не може надати витребувані судом документи так як вони знаходяться у м. Дніпро.

Крім того, 04.01.2018 (у строк, встановлений судом) відповідачем 1 подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 вказав на те, що позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав полягає порушення його прав з боку відповідачів. Крім того, відповідач 1 зазначив, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту, так як задоволення вимог кредитора у випадку набуття поручителем такого статусу здійснюється шляхом примусового виконання обов'язку в натурі, а не шляхом визнання права чи визнання відсутнім права.

На вказаному відзиві міститься відмітка про його отримання 19.12.2017 позивачем.

У підготовчому засіданні 16.01.2018, розглянувши клопотання позивача про витребування доказів, суд відмовив в його задоволенні, так як докази, які позивач просить суд витребувати у відповідача 1, ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2017 вже було вітребувано судом у відповідача 1 на підставі ст. 65 Господарського процесуального кодексу України (в редакції станом на дату постановлення ухвали).

У підготовчому засіданні 16.01.2018 представник позивача подав відповідь на відзив відповідача 1, в якій зазначив, що порушення його прав з боку, зокрема, відповідача 1 полягає в тому, що відповідач 1 жодним чином не відреагував на вимоги позивача щодо отримання ним прав кредитора за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013. Крім того, позивач вказав на те, що на його думку, обраний ним спосіб захисту є ефективним, так як призведе до поновлення порушених прав.

У підготовчому засіданні 16.01.2018 позивачем було вручено копію відповіді на відзив представнику відповідача 1.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2018 відкладено підготовче засідання у справі № 910/21101/17 на 06.02.2018.

18.01.2018 позивачем долучено до матеріалів справи докази надсилання відповіді на відзив на адресу відповідача 2.

У підготовчому засіданні 06.02.2018 судом було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 16.02.2018.

У судовому засіданні 16.02.2018 представник позивача надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні 16.02.2018 надав усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечив.

Відповідач 2 у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подав, у судове засідання 16.02.2018 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією реєстру поштових відправлень суду та витягом з офіційного сайту ПАТ "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з якого вбачається, що 12.02.2018 поштове відправлення було надіслано до відділення зв'язку за вказаною адресою (з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958).

Крім того, відповідач 2 був належним чином повідомлений про призначене судове засідання за поштовою адресою, вказаною позивачем у позовній заяві, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією реєстру поштових відправлень суду та витягом з офіційного сайту ПАТ "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з якого вбачається, що 12.02.2018 поштове відправлення надійшло до відділення зв'язку за вказаною адресою (з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958).

Крім того, ухвала Господарського суду міста Києва від 30.11.2017 про порушення провадження у справі № 910/21101/17, ухвали від 16.01.2018 та від 19.12.2017 були направлені на поштову адресу відповідача 2, яка вказана позивачем у позовній заяві, та були отримані відповідачем 2, що підтверджується відповідними повідомленнями про вручення поштових відправлень.

У судовому засіданні 16.02.2018 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, дослідивши подані учасниками справи докази, суд

ВСТАНОВИВ:

04.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сієста Шоп» (поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» (кредитор) укладено Договір поруки № 4С13497Д/П.

Предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Старма» (далі - боржник) своїх зобов'язань, в тому числі, за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Відповідно до п. 2 та п. 3 Договору поруки № 4С13497Д/П від 04.11.2016 поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за Кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору. Поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений.

Згідно з пунктами 4, 5 та 6 Договору поруки № 4С13497Д/П від 04.11.2016 у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору; у випадку невиконання боржником п. 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання. Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмові вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору.

У випадку порушення поручителем зобов'язання, передбаченого п. 6 цього Договору, кредитор та поручитель прийшли до згоди, що кредитор має право в рахунок погашення боргу за Кредитним договором здійснювати договірне списання грошових коштів, що належать поручителю і знаходяться на його рахунку у ПАТ КБ "Приватбанк". Договірне списання грошових коштів згідно з умовами цього пункту оформлюється меморіальним ордером, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначається інформація про платіж, номер, дату цього Договору (п. 7 Договору поруки № 4С13497Д/П від 04.11.2016).

За умовами пункту 8 Договору поруки № 4С13497Д/П від 04.11.2016, до поручителя, що виконав обов'язки боржника за Кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

У відповідності до п. 9 Договору поруки № 4С13497Д/П від 04.11.2016, у випадку невиконання поручителем обов'язку боржника за Кредитним договором впродовж 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання письмової вимоги кредитора, зазначеної в п. 5 цього Договору, поручитель сплачує на користь кредитора пеню в розмірі 1 % від суми заборгованості, яка зазначена в зазначеній письмові вимозі, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє поручителя від виконання зобов'язань за цим Договором.

Згідно з п. 10 Договору поруки № 4С13497Д/П від 04.11.2016 кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за Кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за Кредитним договором.

Цей Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов'язань за цим Договором (п. 11 Договору поруки № 4С13497Д/П від 04.11.2016).

Цей Договір укладено/підписано із використання електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "Приватбанк" в порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 07.02.2013, укладеної сторонами (п. 17 Договору поруки № 4С13497Д/П від 04.11.2016).

Позивачем долучено до позовної заяви копію Угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 28.12.2015.

При цьому, відповідач 1 не заперечив факт укладення з позивачем Договору поруки № 4С13497Д/П від 04.11.2016 із використанням електронного цифрового підпису.

Судом встановлено, що 07.11.2016 позивачем перераховано на рахунок відповідача 1 грошові кошти у розмірі 61468112 грн. 28 коп. з призначенням платежу: виконання зобов'язання за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013 згідно з Договором поруки № 4С13497Д/П від 04.11.2016, що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача, копія якої долучена позивачем до позовної заяви.

Як зазначає позивач, у забезпечення виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Старма» своїх зобов'язань за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013, укладеним з Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк», між позивачем та відповідачем було укладено Договір поруки № 4С13497Д/П від 04.11.2016.

Як зазначає позивач, 07.11.2016 позивач як поручитель виконав обов'язок боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Старма» перед кредитором (відповідачем 1) за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013, а саме сплатив заборгованість в розмірі 61468112 грн. 28 коп., у зв'язку з чим відповідно до ст.ст. 512, 514, 556 Цивільного кодексу України відбулась заміна кредитора у зобов'язанні - з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Сієста Шоп».

Однак, як зазначив позивач у позовній заяві, відповідачі не визнають факт погашення позивачем боргу та факт переходу до позивача прав вимоги за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013.

Зокрема, позивачем долучено до позовної заяви копію проекту Угоди № 07/2-11-2016 від 07.11.2016, відповідно до якої відповідач 2 визнає, підтверджує та зобов'язується виконати перед новим кредитором (позивачем) свої зобов'язання в тому числі за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013, та докази направлення проекту вказаної Угоди на адресу відповідача 2; копію листа, адресованого відповідачу 1, в якому позивач повідомляє відповідача 1 про те, що станом на 14.11.2016 відповідно до умов п. 8 Договору поруки № 4С13497Д/П від 04.11.2016, до позивача перейшли всі права кредитора за кредитними договорами, у зв'язку з чим позивач просить відповідача 1 надати лист, що підтверджує виконання позивачем зобов'язань за Договором поруки № 4С13497Д/П від 04.11.2016 та перехід до позивача як поручителя, що виконав обов'язки боржника, всіх прав кредитора за кредитними договорами; копію претензії від 08.06.2017, адресованої відповідачу 2, в якій позивач вимагає від відповідача 2 сплати заборгованості за кредитними договорами (в тому числі за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013) у загальному розмірі 296096542 грн. 79 коп. у строк до 20.06.2017 та докази її направлення відповідачу 2.

Враховуючи викладені обставини, звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить суд: - визнати право Товариства з обмеженою відповідальністю «Сієста Шоп» вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Старма» сплати суми боргу за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013 у розмірі 61468112 грн. 28 коп., який був сплачений Публічному акціонерному товариству Комерційному банку «Приватбанк» Товариством з обмеженою відповідальністю «Сієста Шоп» за Товариство з обмеженою відповідальністю «Старма»; - визнати відсутнім у Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» права вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Старма» сплати суми боргу за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013 у розмірі 61468112 грн. 28 коп., який був сплачений Публічному акціонерному товариству Комерційному банку «Приватбанк» Товариством з обмеженою відповідальністю «Сієста Шоп» за Товариство з обмеженою відповідальністю «Старма».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання наявності або відсутності прав.

Суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами ч.ч. 1,2 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як встановлено судом, відповідно до п. 8 Договору поруки № 4С13497Д/П від 04.11.2016 до поручителя, що виконав обов'язки боржника за Кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Водночас, закон передбачає можливість переходу прав кредитора до поручителя лише у випадку повного виконання зобов'язання, яке було предметом поруки.

Так згідно з п. 3 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Правовий аналіз норм частин першої та другої статті 556 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов'язання. Цей висновок узгоджується з положенням пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України, яке передбачає подібний спосіб заміни кредитора в зобов'язанні внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-466цс15 та від 07.10.2015 у справі № 6-932цс15.

Суд зазначає, що зважаючи на заявлений позивачем предмет позову та викладені у позовній заяві підстави позову, підлягають встановленню обставини щодо наявності заборгованості (її розміру) за кредитним договором, щодо повного виконання позивачем як поручителем зобов'язань за кредитним договором як підстави для заміни кредитора у зобов'язанні за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013 - з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Сієста Шоп» та відповідно підстави набуття позивачем прав вимоги до відповідача 2 на суму сплачених грошових коштів (61468112 грн. 28 коп.).

Таким чином, підлягають встановленню обставини як існування у відповідача 2 заборгованості за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013, так і обставини сплати вказаної заборгованості позивачем у повному обсязі.

Як встановлено судом, 07.11.2016 позивачем перераховано на рахунок відповідача 1 грошові кошти у розмірі 61468112 грн. 28 коп. з призначенням платежу: виконання зобов'язання за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013 згідно з Договором поруки № 4С13497Д/П від 04.11.2016, що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача, копія якої долучена позивачем до позовної заяви.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Суд зазначає, що відповідачем 1 не заперечується факт отримання коштів від позивача у сумі 61468112 грн. 28 коп.

Разом з тим, з метою встановлення обставин, які входять до предмету дослідження у даній справі, а саме щодо наявності у відповідача 2 заборгованості за кредитним договором та погашення такої заборгованості позивачем як поручителем, ухвалою суду від 30.11.2017 (в порядку ст. 65 Господарського процесуального кодексу України в редакції до 15.12.2017) було зобов'язано позивача та відповідачів надати суду копію Кредитного договору № 4С13512Д від 20.08.2013, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Старма» та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк», з усіма додатками та додатковими угодами до нього; докази надання Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» кредиту за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013 (копії банківських виписок, платіжних доручень, меморіальних ордерів, тощо); докази повернення кредиту за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013 та сплати процентів за користування кредитом (копії платіжних доручень, банківських виписок, тощо); розрахунок заборгованості за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013 станом на 07.11.2016.

Однак, вказані вимоги ухвал суду не були виконані сторонами по справі.

04.01.2018 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшли письмові пояснення, в яких відповідач 1 зазначив, що він не може надати витребувані судом документи так як вони знаходяться у м. Дніпро.

Суд вважає, що такі доводи відповідача 1 не є поважними причинами неподання витребуваних судом доказів.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачами. Зокрема, позивач як поручитель за кредитним договором та особа, яка сплатила грошові кошти на виконання договору поруки, повинен бути обізнаний про стан заборгованості боржника, за якого він поручився, в тому числі має право отримувати такі відомості як від банку, так і від боржника на момент проведення сплати кредитної заборгованості (в тому числі враховуючи значний розмір таких оплат).

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 р. під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №3-649гс15.

Згідно з ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд зазначає, що позов про визнання права подається з метою підтвердження наявного права у позивача, коли таке право не визначається або оспорюється іншою особою.

Водночас, позивачем не доведено наявності у нього тих прав, за захистом яких позивач звернувся до суду, та які, на думку позивача, не визнаються іншими особами, а саме прав кредитора за Кредитним договором № 4С13512Д від 20.08.2013, набутих у зв'язку зі сплатою заборгованості боржника (Товариства з обмеженою відповідальністю «Старма») за вказаним кредитним договором, враховуючи ненадання суду доказів наявності заборгованості за кредитним договором та повного її погашення поручителем.

При цьому, суд зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.

Отже, можна зробити висновок, що порушені, невизнані або оспорювані права можуть бути захищені і у спосіб, не визначений законом або договором, однак такий спосіб захисту має бути у будь-якому випадку ефективним, тобто спрямованим на реальний захист та відновлення порушеного права.

Суд зазначає, що враховуючи викладені позивачем у позовній заяві обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, ефективним способом захисту прав (у випадку їх дійсного порушення - повного виконання кредитного зобов'язання), який здатний призвести до відновлення порушених прав позивача, є подання позову про стягнення з боржника за кредитним договором грошових коштів, сплачених поручителем, тобто застосування способу захисту (примусове виконання обов'язку в натурі), який повною мірою здатний відновити порушене право без застосування будь-яких проміжних процедур.

З огляду на наведене, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Сієста Шоп» до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Старма» про визнання права та визнання відсутнім права задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача з огляду на відмову у позові.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 28.02.2018

Суддя І.М. Отрош