Суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 916/954/17

Верховний Суд у складі колегії суддів палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Сухового В.Г.

за участю секретаря судового засідання - Кравченко О.В.

учасники справи:

прокурор - заступник прокурора Одеської області

від прокуратури - Суходольський С.М.

позивач - Одеська міська рада

представник позивача - Асташенкова О.І.

відповідач-1 - Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради

представник відповідача-1 - Зубенко В.О.

відповідач-2 - фізична особа - підприємець Юрочкін Петро Миколайович

представник відповідача-2 - Прощенко К.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги (1) Одеської міської ради; (2) виконувача обов'язків прокурора Одеської області

на рішення Господарського суду Одеської області у складі Желєзної С.П. від 24 липня 2017 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду у складі Лавриненко Л.В.- головуючого, Філінюка І.Г., Величко Т.А. від 17 жовтня 2017 року

Короткий зміст позовних вимог

1. У квітні 2017 року заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради (далі - відповідач-1) та фізичної особи - підприємця Юрочкіна Петра Миколайовича (далі - відповідач-2) про: (1) визнання недійсним укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2 договору про співробітництво та організацію взаємовідносин від 28 березня 2016 року № 01/с-16 (далі - спірний договір); (2) зобов'язання відповідача-2 повернути шляхом звільнення на користь позивача комунальне майно - берегозахисну споруду у вигляді підпірної стінки загальною площею 20 погонних метрів, що розміщена в місті Одесі на другій черзі ПЗС між траверсом №14 та №15 в районі 15-ої станції Великого Фонтану (далі - підпірна стінка).

2. Позовна заява мотивована тим, що спірний договір є удаваним правочином та укладений з метою приховування іншого договору - оренди комунального майна. Так, відповідач-2 внаслідок укладення спірного договору фактично отримав право користування комунальним майном - берегозахисною спорудою в обхід порядку, встановленого Законом України "Про оренду державного та комунального майна" та Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" - без проведення конкурсу, оцінки майна, прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування тощо.

Короткий зміст оскаржуваного рішення, прийнятого судом першої інстанції

3. Рішенням Господарського суду Одеської області від 24 липня 2017 року в позові відмовлено повністю.

4. Суд першої інстанції виходив з того, що спірний правочин вчинено відповідачем-1 в межах наданих повноважень з метою забезпечення належного технічного стану берегозахисної споруди, яка перебуває у нього на балансі. При цьому укладений строком на 10 років договір є змішаним і містить елементи договорів про спільну діяльність та підряду, оскільки за його умовами на відповідача-2 покладено обов'язок здійснення за власний рахунок ремонту, реконструкції берегозахисної споруди з метою створення спільними зусиллями сторін умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в місті Одесі та підтримки берегозахисної споруди в належному стані, що узгоджується з відображеним у статті 627 Цивільного кодексу України принципом свободи договору.

5. У той же час спірний договір не має ознак договору оренди, оскільки не містить визначених чинним законодавством істотних умов для вказаного виду договору, таких як орендна плата, строк дії договору, право користування об'єктом оренди. При цьому надання умовами спірного договору відповідачу-2 права користування підпірною стінкою (надання платних послуг пляжного сервісу, у т.ч. послуг літнього кафе) само по собі не може бути підставою для визнання договору недійсним, як удаваного. Більше того, має місце пряма законодавча заборона на передачу в оренду підпірної стіни, яка є гідротехнічною захисною спорудою.

6. Таким чином, спірний договір відповідає вимогам законодавства та інтересам держави, тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Відповідно, немає правових підстав і для задоволення похідної позовної вимоги про зобов'язання відповідача - 2 повернути майно позивачу.

Короткий зміст оскаржуваної Постанови, прийнятої судом апеляційної інстанції

7. Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 17 жовтня 2017 року рішення Господарського суду Одеської області від 24 липня 2017 року залишено без змін.

8. Мотиви прийняття постанови апеляційного господарського суду та встановлені обставини справи є тотожними з вищенаведеним обґрунтуванням та обставинами, встановленими місцевим господарським судом.

Короткий зміст вимог касаційних скарг прокурора та позивача

9. У листопаді 2017 року виконувач обов'язків прокурора Одеської області подав касаційну скаргу, у якій просить:

9.1. скасувати постанову Одеського апеляційного господарського суду від 17 жовтня 2017 року та рішення Господарського суду Одеської області від 24 липня 2017 року;

9.2. прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

10. Також у листопаді 2017 року позивач звернувся з касаційною скаргою, у якій просить:

10.1. скасувати постанову Одеського апеляційного господарського суду від 17 жовтня 2017 року та рішення Господарського суду Одеської області від 24 липня 2017 року;

10.2. прийняти нове рішення, яким позовні вимоги про визнання недійсним договору задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи прокурора, який подав касаційну скаргу (узагальнено)

11. Спірний договір є удаваним правочином, оскільки його умови не відповідають вимогам статті 1130 Цивільного кодексу України щодо предмета договору про спільну діяльність та він укладений з метою приховати фактичні правовідносини оренди, що виникли між сторонами. У зв'язку з чим такі правовідносини підпадають під регулювання Законом України "Про оренду державного та комунального майна" та Законом України "Про місцеве самоврядування".

12. При цьому спірний правочин вчинений відповідачем-1 за відсутності відповідних повноважень на передачу в користування комунального майна від імені органу місцевого самоврядування та з порушенням встановленого порядку укладення договору оренди.

13. Висновок судів про наявність у спірного договору ознак договору підряду суперечить чинному законодавству, оскільки відповідно до статті 837 Цивільного кодексу України підрядні роботи виконуються підрядником за плату, а підрядник не набуває права користування об'єктом договору, тоді як за умовами спірного договору відповідач-2 повинен був виконати ремонтні роботи за власний рахунок, одночасно отримавши право користування відремонтованим майном.

Доводи позивача, який подав касаційну скаргу (узагальнено)

14. Судами невірно визначено правову природу спірного договору, який вчинено з метою приховування договору оренди і сторонами цього договору погоджено саме істотні умови договору оренди. Отже, спірний договір не містить ознак договору про спільну діяльність, а є удаваним правочином, а тому підлягає визнанню недійсним.

15. При цьому спірний договір не містить і ознак договору підряду, як помилково зазначили суди, оскільки підрядні правовідносини не передбачають користування об'єктом договору, а відповідні роботи здійснюються підрядником за плату, а не за власний рахунок, як передбачено умовами спірного договору.

16. Суди відмовили в задоволенні позовної вимоги про повернення майна з формальних підстав, не надавши правової оцінки підставам її заявлення, які свідчать про самостійний, а не похідний характер цієї вимоги.

Позиція прокуратури у відзиві на касаційну скаргу позивача

17. Прокуратура повністю підтримує касаційну скаргу позивача.

Позиція відповідача-2 у відзиві на касаційні скарги

18. Спірний договір є змішаним та містить ознаки договору підряду та спільної діяльності, про що прямо свідчать його умови та характер правовідносин між сторонами, які відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України є вільними в укладанні договору.

19. При цьому при укладенні договору відповідач-1 діяв в межах наданих повноважень, як балансоутримувач берегозахисної споруди; жодних істотних умов договору оренди сторонами не погоджувалось, а берегозахисна споруда з володіння територіальної громади не вибувала.

Позиція Верховного Суду

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

20. Верховний Суд вважає обґрунтованими доводи касаційних скарг, викладені в пунктах 11, 14 цієї Постанови, з огляду на таке.

Згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У свою чергу частиною 1 статті 235 ЦК України встановлено, що удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.

21. Як вбачається зі змісту прав і обов'язків сторін договору про співробітництво та організацію взаємовідносин від 28 березня 2016 року № 01/с-16, відповідач-2 на підставі спірного договору фактично отримав право користування комунальним майном - берегозахисною спорудою у вигляді підпірної стінки для здійснення підприємницької діяльності (надання платних послуг пляжного сервісу, у т.ч. послуг літнього кафе).

22. Тобто правочин, який вчинено сторонами при укладенні вказаного договору, спрямовано на приховання іншого правочину - договору найму (оренди) нерухомого комунального майна, який сторони насправді вчинили, тобто спірний договір є удаваним правочином згідно з частиною першою статті 235 Цивільного кодексу України.

23. Відповідно до частини другої статті 235 Цивільного кодексу України в разі, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Таким чином, до спірного правочину слід застосовувати правила, передбачені для договору найму (оренди) комунального майна, врегульовані положеннями Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (далі - Закон).

24. Статтею 5 Закону визначено, що орендодавцями майна, яке перебуває у комунальній власності, є органи, уповноважені органами місцевого самоврядування управляти майном.

Відтак, суди попередніх інстанцій, правильно встановивши обставини справи, не врахували, що спірним договором фактично відповідачем-1 було передано в розпорядження відповідача-2 об'єкт комунальної власності, хоча за законодавством України така правомочність належить лише власнику - територіальній громаді, від імені та в інтересах якої діє позивач (стаття 10 Закону України "Про місцеве самоврядування"). Проте позивач не уповноважував відповідача-1 укладати угоди щодо оренди об'єктів комунального майна, яким є підпірна стінка.

25. Отже, всупереч наведеним вимогам спірний договір, який за своєю правовою природою є договором оренди, укладений неуповноваженою особою, про що вірно зауважено прокурором в пункті 12 цієї Постанови

26. Одночасно статтями 9, 10, 11 Закону передбачено порядок укладення договорів оренди комунального майна та істотні умови таких договорів. Так, укладенню договору оренди комунального майна передує оцінка вартості майна, а однією з істотних його умов є орендна плата, яка визначається з урахуванням оцінки та повинна бути визначена виключно в грошовій формі.

Проте вказаний порядок при укладенні спірного договору дотримано не було, оцінка вартості майна не проводилась, істотні умови договору оренди комунального майна не визначались.

27. Більше того, в силу імперативних приписів статті 4 Закону об'єкт спірного договору - берегозахисна гідроспоруда взагалі не може бути об'єктом оренди.

28. У контексті вищезазначеного Верховний Суд погоджується з доводами скаржників в пунктах 13, 15 цієї Постанови стосовно того, що суди попередніх інстанцій припустились помилки при визначенні правової природи спірного договору, безпідставно дійшовши висновку про наявність у ньому елементів договору підряду. Так, за приписами статті 837 Цивільного кодексу України підрядні роботи виконуються підрядником за плату, а підрядник не набуває права користування об'єктом договору, тоді як за умовами спірного договору відповідач-2 повинен був виконати ремонтні роботи за власний рахунок на безповоротній основі та мав право користуватися відремонтованим майном. Вказане підпадає під ознаки ремонту орендарем об'єкта оренди, що врегульовано статтею 776 Цивільного кодексу України та статтею 18-1 Закону.

29. Таким чином, спірний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, що є підставою для визнання його недійсним згідно зі статями 203, 215 Цивільного кодексу України.

Відповідна правова позиція щодо ознак удаваного правочину наведена в постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 910/24844/14.

30. Що стосується другої заявленої у справі позовної вимоги про повернення майна шляхом звільнення, то вказана позовна вимога не розглядалась судами по суті у зв'язку з відмовою в задоволенні першої позовної вимоги про визнання договору недійсним. Унаслідок цього Верховний Суд позбавлений можливості прийняти рішення по суті спору в силу меж розгляду справи в суді касаційної інстанції (стаття 300 Господарського процесуального кодексу України). Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості з'ясувати дійсні обставини справи перешкоджає ухваленню нового рішення, в якому необхідно дати висновок про правильність застосування норм матеріального і процесуального права залежно від встановлених судами попередніх інстанцій обставин, відповідно до наданих їм процесуальних повноважень, у тому числі щодо дослідження та оцінки зібраних у справі доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

31. Враховуючи вищенаведене, касаційні скарги підлягають задоволенню частково, а оскаржувані судові рішення скасуванню.

32. У частині визнання недійсним договору Верховний Суд вважає за необхідне застосувати повноваження, передбачені статтею 311 Господарського процесуального кодексу України та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

33. У частині позовної вимоги про зобов'язання повернути майно справа підлягає передачі на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України. При новому розгляді суду необхідно врахувати вищевикладене, повно та всебічно дослідити і надати правову оцінку всім зібраним у справі доказам у сукупності, з'ясувати правові підстави заявлених прокурором позовних вимог та розглянути справу у вказаній частині з дотриманням норм чинного законодавства.

Щодо судових витрат

34. У зв'язку із частковим задоволенням касаційних скарг витрати скаржників по сплаті судового збору за подання касаційних скарг підлягають пропорційному відшкодуванню за рахунок відповідачів.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 306, 308, 310, 311, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційні скарги Одеської міської ради та виконувача обов'язків прокурора Одеської області задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 24 липня 2017 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 17 жовтня 2017 року у справі № 916/954/17 скасувати.

3. В частині позовних вимог про визнання недійсним договору про співробітництво та організацію взаємовідносин № 01/с-16 від 28 березня 2016 року прийняти нове рішення, яким позов заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та фізичної особи - підприємця Юрочкіна Петра Миколайовича задовольнити.

4. Визнати недійсним договір про співробітництво та організацію взаємовідносин № 01/с-16 від 28 березня 2016 року, укладений між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та фізичною особою - підприємцем Юрочкіним Петром Миколайовичем.

5. У частині позовних вимог про зобов'язання фізичної особи - підприємця Юрочкіна Петра Миколайовича повернути шляхом звільнення на користь Одеської міської ради комунальне майно передати справу на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

6. Стягнути з фізичної особи - підприємця Юрочкіна Петра Миколайовича (67500, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Прокуратури Одеської області (65026, місто Одеса, вулиця Пушкінська, 3; ідентифікаційний код 03528552) 1 920 грн. витрат по сплаті судового збору за подання касаційної скарги.

7. Стягнути з Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради (65007, місто Одеса, вулиця Б.Хмельницького, 18; ідентифікаційний код 24760454) на користь Одеської міської ради (65004, місто Одеса, пл. Думська, 1, ідентифікаційний код 26597691) 1 920 грн. витрат по сплаті судового збору за подання касаційної скарги.

8. Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Суховий В.Г.