ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2018 р. Справа № 909/765/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді Костів Т.С.

суддів Марко Р.І.

ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання Кобзар О.

за участю представників:

від позивача ОСОБА_2 адвокат (свідоцтво ЛВ № 000835 від 21.12.2017р.)

від відповідача не з»явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод», м.Івано-Франківськ, вх.№ 01-05/6065/17 від 21.12.2017р.

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.11.2017р. (час проголошення об 11 год. 00 хв. в м.Івано-Франківську, суддя Грица Ю.І., повний текст рішення складено 28.11.2017р.)

у справі № 909/765/17

за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця», м.Львів

до відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод», м.Івано-Франківськ

про стягнення коштів в сумі 223224,00 грн.,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 07.11.2017р. у справі № 909/765/17 (суддя Грица Ю.І.) задоволено частково позов Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця», м.Львів до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод», м.Івано-Франківськ, стягнуто з відповідача на користь позивача кошти в сумі 213 852,00 грн. (двісті тринадцять тисяч вісімсот п'ятдесят дві гривні нуль копійок), з яких: пеня - 154212,00 грн. (сто п'ятдесят чотири тисячі двісті дванадцять гривень нуль копійок), штраф - 59640,00 грн. (п'ятдесят дев'ять тисяч шістсот сорок гривень нуль копійок) та судовий збір в розмірі 3207,78 грн. (три тисячі двісті сім гривень сімдесят вісім копійок), в решті позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що всупереч умов укладеного між сторонами договору відповідачем були виконані роботи несвоєчасно. У відповідності до п.8.3 договору за несвоєчасне надання послуг за договором виконавець сплачує пеню в розмірі 0,1% від вартості своєчасно ненаданих послуг за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% вказаної вартості. Відтак, суд першої інстанції, здійснивши власний перерахунок, дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення пені та штрафу підлягають частково до задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням відповідач Приватне акціонерне товариство «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» подав до Львівського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить змінити згадане рішення та прийняти нове рішення, яким задоволити позов частково та зменшити розмір штрафних санкцій до 10000,00 грн. посилаючись, зокрема, на те, що воно є незаконне, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Підставами для скасування оскаржуваного рішення скаржник вважає те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам та доводам, що є підставою для зменшення штрафних санкцій та не врахував, що господарські правовідносини між позивачем та відповідачем носять взаємовигідний, конструктивний характер, сторони спору є підприємствами залізничного транспорту та задовольняють потреби один одного. Окрім того, на думку скаржника, пеня та штраф це фінансові санкції, спрямовані на спонукання сторони, винної у порушенні зобов»язання, до його виконання та дотримання їх в подальшому, а не засіб безпідставного збагачення.

Наводить скаржник і інші доводи, що є, на його думку, підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2017р. справу № 909/765/17 призначено судді-доповідачу ОСОБА_4 та іншим суддям, які входять до складу колегії, а саме суддям: Марку Р.І., Данко Л.С.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 26.12.2017р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод», м.Івано-Франківськ, вх.№ 01-05/6065/17 від 21.12.2017р. у справі № 909/765/17.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 15.01.2018р. розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 30.01.2018р.

В судове засідання 30.01.2018р. представники сторін не з»явились, причин неявки суду не повідомили.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 30.01.2018р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 07.02.2018р.

В судове засідання 07.02.2018 року представник апелянта не зявився, проте надіслав на адресу суду письмові пояснення по справі та клопотання про відкладення розгляду справи у звязку із вступом у справу нового представника та надання останньому можливості для ознайомлення з матеріалами справи (вх.№01-04/1034/18, вх.№01-04/1033/18 від 07.02.2018 року).

Представник позивача в судове засідання 07.02.2018 року зявився, проти заявленого клопотання апелянта заперечив.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 07.02.2018р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 26.02.2018р.

В судове засідання 26.02.2018р. представник апелянта не з»явився, причин неявки суду не повідомив.

Представник позивача в засіданні суду 26.02.2018р. проти апеляційної скарги заперечив, просив суд рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відводів складу суду та секретаря судового засідання в порядку ст.ст.35,37 Господарського процесуального кодексу України не заявлялось.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні 26.02.2018р. проголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

03.11.2016 між ПАТ "Українська залізниця" (замовник, позивач) та ПрАТ "Івано-Франківський локомотиворемонтний завод" (виконавець, відповідач) укладено договір №Л/Ш-161333/НЮ (далі - договір), відповідно до умов якого виконавець зобов'язався надати послуги ремонтування та технічного обслуговування машини і устаткування спеціальної призначеності, а саме: капітальний ремонт вагонного уповільнювача типу КВ-3, а замовник зобов'язався прийняти і оплатити надані послуги.

В силу ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України між сторонами у справі виникли зобов'язальні відносини.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України).

У відповідності до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно п. 1.2 договору виконавець надає послуги за рахунок власних сил і засобів.

22.11.2016 сторонами складено акт прийому в ремонт вагонного уповільнювача типу КВ-3 на здійснення вимог договору №Л/Ш-161333/НЮ від 03.11.2016. Вказаний акт підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено їхніми печатками.

Відповідно до п. 5.7 договору послуги за договором надаються виконавцем протягом 60 календарних днів з дати підписання сторонами акту про здачу уповільнювача в ремонт.

Однак, всупереч умов укладеного між сторонами договору ПрАТ "Івано-Франківський локомотиворемонтний завод" не було виконано ремонту уповільнювача в обумовлений сторонами строк.

Згідно п. 8.3 договору за несвоєчасне надання послуг за договором виконавець сплачує пеню в розмірі 0,1% від вартості своєчасно ненаданих послуг за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що вартість послуг за даним договором, включаючи ПДВ становить 852000,00 грн.

Згідно ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом першим статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як передбачено ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування саме до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених законами та договором. При цьому, у відповідності до ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. Відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобовязання контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Аналогічна норма міститься у ч.4 ст.231 ГК України, згідно якої у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Згідно з ст.547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Враховуючи, що пеня як різновид неустойки є одним із видів забезпечення виконання зобов'язання, що передбачено ч.1 ст.546 ЦК України, правочин щодо неустойки повинен був бути вчинений у письмовій формі.

Згідно п. 8.3 договору за несвоєчасне надання послуг за договором виконавець сплачує пеню в розмірі 0,1% від вартості своєчасно ненаданих послуг за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Відтак, на підставі наведеного позивачем нараховано відповідачу пеню у розмірі 163584,00 грн., згідно поданого розрахунку.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені суд встановив, що розмір пені, розрахований позивачем, є більший і до стягнення підлягає 154212,00 грн.

Окрім того, судом першої інстанції підставно задоволено позовні вимоги в частині стягнення штрафу в сумі 59640,00 грн.

Також колегія суддів зазначає наступне.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України, в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобовязання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України, враховуючи статтю 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.83 ГПК України (в редакції чииній на момент винесення рішення) господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. Отже, зменшення розміру неустойки - це право суду, і суд може прийняти рішення про зменшення розміру неустойки як за власною ініціативою, так і за клопотанням відповідача, однак в останньому випадку відповідач, що звертається з клопотанням, повинен довести наявність підстав для зменшення неустойки. ОСОБА_1 процесуальна норма може застосовуватись судом виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме ч.3 ст.551 ЦК України і ст.233 ГК України.

Як визначається в ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до п.3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, з наступними змінами, зазначено, вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо; крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України.

Крім того, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 Цивільного кодексу України).

Отже, зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки (штрафу, пені), суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення розміру штрафних санкцій. При цьому, розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Враховуючи те, що позивачем представлено достатньо об»єктивних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, а відповідач не заперечив наявності заборгованості перед позивачем, доказів сплати заборгованості не представив, виконавши вимоги процесуального права, всебічно і повно перевіривши обставини справи в їх сукупності, дослідивши представлені докази у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що позовні вимоги обгрунтовані та підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Згідно із п.1 ст.76 ГПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об»єктивно не залежали від нього.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.11.2017 року у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 277 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.11.2017 року у даній справі в апеляційному порядку слід покласти на скаржника в порядку, передбаченому ст. 129 ГПК України.

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст.ст. 129, 275, 276, 281, 282, 283, 284, 285 ГПК України,-

Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод», м.Івано-Франківськ, вх.№ 01-05/6065/17 від 21.12.2017р. - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 07.11.2017р. у справі № 909/765/17 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287,288 ГПК України.

Повний текст постанови складено і підписано 02 березня 2018р.

Головуючий суддя Костів Т.С.

суддя Марко Р.І.

суддя Данко Л.С.