КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2018 р. Справа№ 910/18152/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Калатай Н.Ф.

Мартюк А.І.

секретар судового засідання Кравченко Х.С.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,

розглянувши апеляційну скаргу Луганського міського центру зайнятості

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2017р.

у справі № 910/18152/17 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Луганського міського центру зайнятості

до відповідача Публічного акціонерного товариства "Укртелеком"

про стягнення 509,48 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Луганський міський центр зайнятості звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" про стягнення 509,48 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за договором про надання телекомунікаційних послуг № 0008942 від 31.05.2000р. у відповідача існує заборгованість в сумі 509,48 грн., яка виникла внаслідок внесення позивачем попередньої оплати за послуги телекомунікаційного зв'язку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.11.2017р. у справі №910/18152/17 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Луганський міський центр зайнятості подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на допущенні судом порушення норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов.

Апелянт вказував, що під час розгляду справи судом першої інстанції не було досліджено доказів оплати позивачем телекомунікаційних послуг за договором № 0008942 від 31.05.2000р., у зв'язку з неподанням їх позивачем до суду. За твердженням скаржника, на вимогу ухвали суду про порушення провадження у даній справі ним було надіслано 10.11.2017р. запит до казначейства та отримано виписки по рахунку у день прийняття судом оскаржуваного рішення, тож позивач не зміг надати докази у встановлений ухвалою строк з причин, що не залежали від нього. Позивач долучив до апеляційної скарги виписки Управління державної казначейської служби України у м. Луганськ та просив визнати поважними причини неподання ним наведених доказів до суду першої інстанції.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.01.2018р. апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Кропивна Л.В. (головуючий суддя), Мартюк А.І., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2018р. відкрито апеляційне провадження та розгляд справи призначено на 13.02.2018р.

12.02.2018р. до Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив із запереченнями на апеляційну скаргу.

Представники сторін до судового засідання, що відбулось 13.02.2018р., не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов'язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов'язок суду відкласти апеляційний розгляд справи. За висновками суду неявка представників не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як зазначав позивач, 31.05.2000р. між Луганським міським центром зайнятості та Публічним акціонерним товариством "Укртелеком" було укладено Договір про надання телекомунікаційних послуг № 0008942, який укладався для надання відповідної послуги за конкретно визначеною адресою: м. Луганськ, вул. 50 років Образованія СРСР, 22Б.

З 01.07.2014р. у місті Луганську почалася активна фаза антитерористичної операції, а тому, у зв'язку з прямою загрозою життя працівників та клієнтів центру, Луганський міський центр зайнятості працював у режимі чергувань. Діяльність Луганського міського центру зайнятості було зупинено 15.07.2014р. згідно наказу Луганського обласного центру зайнятості №64 від 15.07.2014р. "Про час простою".

Оскільки послуги після припинення діяльності Луганського міського центру зайнятості не отримувалися, а оплата здійснювалася за принципом передоплати, то дані факти призвели до виникнення дебіторська заборгованості, а саме, згідно даних бухгалтерського обліку, який здійснювався у програмі АРМ "Бухгалтерія", Луганським міським центром зайнятості було перераховано відповідачу кошти у розмірі 10 817,54 грн. в свою чергу, позивачем за умовами договору отримано послуг, вартістю на 10 308,06 грн.

Так, за твердженням позивача, станом на 31.08.2017р. дебіторська заборгованість складає 509,48 грн. (10 817,54 грн. - 10 308,06 грн.), яка підлягає примусовому стягненню з відповідача.

Водночас, позивач зазначав, що адміністративна будівля Луганського міського центру зайнятості, що була розташована у центрі міста Луганськ за адресою вул. 50 років Образованія СРСР, 22Б, майно та документація захоплені невідомими особами, про що органами МВС за заявою центру зайнятості порушено кримінальне провадження за номером у ЄРДР 0001702. Тому надати документи, окрім тих, що додані до позовної заяви, позивач не має можливості.

За результатами проведення внутрішнього фінансового аудиту відділом внутрішнього аудиту Луганського обласного центру зайнятості було складено аудиторський звіт № 04 від 09.06.2017р., згідно якого рекомендовано позивачу здійснити претензійно-позовну роботу щодо стягнення дебіторської заборгованості, яка виникла в процесі його господарської діяльності з підприємствами, які отримали передоплату за відповідні послуги, але надали їх не в повному обсязі.

Позивач звертався до відповідача з листом вих. № 1/01-514 від 01.06.2017р. з пропозицією провести звірку розрахунків за договором № 0008942 від 31.05.2000р., у відповідь на який відповідач листом за № 34-05/97 від 16.06.2017р. повідомив, що частина договорів про надання телекомунікаційних послуг була передана Луганською філією для супроводження Харківською філією, однак договір № 0008942 від 31.05.2000р. не передавався, і ПАТ "Укртелеком" не має змоги провести звірку взаєморозрахунків через втручання невстановлених осіб у роботу філії на тимчасово непідконтрольній території України.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував проти позовних вимог, зазначав, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт існування договірних правовідносин по зазначеному договору чи оплат, на які посилається позивач.

Зі змісту статті 63 Закону України "Про телекомунікації" випливає, що телекомунікаційні послуги надаються відповідно до законодавства. Умовами надання послуг є укладення договору між оператором телекомунікацій та споживачем телекомунікаційних послуг відповідно до основних вимог договору про надання телекомунікаційних послуг та оплати замовленої споживачем телекомунікаційної послуги.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи відсутнє підтвердження того, що між позивачем та відповідачем укладався договір № 0008942 від 31.05.2000р., як і не підтверджено належними та допустимими доказами фактичне здійснення ним попередньої оплати послуг згідно платіжних доручень. З наданого позивачем аудиторського звіту №04 від 09.06.2017р. неможливо встановити ані факт існування договірних відносин між позивачем та відповідачем, ані розмір передплати та період її виникнення.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги виписки Управління державної казначейської служби України у м. Луганськ по рахунку позивача, які надані до суду апеляційної інстанції, оскільки скаржником не доведено неможливості подання вказаних доказів до суду першої інстанції разом з позовом або у встановлений в ухвалі про порушення провадження у справі господарським судом строк.

Процесуальне законодавство, яке діяло на час подання позову, вимагає від сторін довести ті обставини на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що можливість вчасного подання доказів залежало виключно від волевиявлення самого скаржника, тобто мала суб'єктивний характер, апелянт не був позбавлений ані права, ані можливості вчасно подати докази до суду першої інстанції, вживши для цього передбачені процесуальним законодавством заходи.

Таким чином, позовні вимоги за недоведеністю задоволенню не підлягають.

Поряд з цим, відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте, обставини, на які посилається позивач, документально не підтверджують наявність у нього порушеного суб'єктивного права з боку відповідача.

Водночас, за змістом частини 1 статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Враховуючи наведене, оскільки суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, заява відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Доводи скаржника правомірності висновків суду першої інстанції не спростовують, тож судова колегія не вбачає підстав для скасування прийнятого судом першої інстанції рішення у даній справі, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт - без змін.

Враховуючи, що апелянт був звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат згідно до ст. 129 ГПК України не проводиться.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Луганського міського центру зайнятості на рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2017р. у справі № 910/18152/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2017р. у справі № 910/18152/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/18152/17 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді Н.Ф. Калатай

А.І. Мартюк