ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2018 року, м. Херсон, справа № 923/1123/17

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К., при секретарі Бєловій О.С., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД "СКАЙ ПОЛІМЕР"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАЛТЕЯ ТРЕЙД"

про стягнення 594139,26 грн,

за участі представників сторін:

від позивача не зявився,

від відповідача ОСОБА_1;

в с т а н о в и в:

07.12.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «ТД «СКАЙ ПОЛІМЕР» звернулося до суду з вимогами, спрямованими до Товариства з обмеженою відповідальністю «АМАЛТЕЯ ТРЕЙД», про стягнення 594139,26 грн, мотивуючи їх невиконанням відповідачем зобовязань за договором поставки № 820-04/11/2016 від 04.11.2016 щодо оплати вартості поставленого товару.

Відповідачем зазначені вимоги визнаються лише в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 327537,40 грн, стягнення 30814,57 грн річних та 8010,45 грн інфляційних з посиланням на те, що ним інша частина заборгованості сплачена в період розгляду справи, а тому позивачем нарахування річних та інфляційних здійснене без врахування цієї обставини. Відносно необґрунтованості стягнення пені відповідач посилається на недосягнення згоди щодо її нарахування у вказаному договорі, оскільки сторонами не визначено базу для нарахування пені.

В свою чергу, позивачем надані заперечення на відзив, за змістом яких він підтверджує сплату заборгованості під час судового розгляду справи, а тому зазначає, що борг складає 327537,40 грн. Поряд з цим, позивач вказує відносно правомірності нарахування пені на положення частини 6 статті 231 Господарського кодексу України, за якою, на його думку, відповідач несе відповідальність у вигляді облікової ставки Національного банку України.

Ухвалою суду від 11.12.2017 порушене провадження у справі та її розгляд призначений на 19.12.2017 із зобовязанням сторін направити своїх представників в судове засідання, а відповідача також надати відзив на позов. Цією ж ухвалою суд констатував, що розгляд справи знаходиться на стадії підготовчого провадження, розпочатого відкриттям провадження у справі ухвалою від 05.12.2017, а також відклав підготовче засідання до 23.01.2018. У вказаний час представник позивача в засідання не прибув, а тому воно проведене без його участі, в тому числі 23.01.2018 закрито підготовче провадження та розгляд справи по суті призначений на 20.02.2018. В судове засідання 20.02.2018 представники сторін не прибули, зокрема позивачем подане клопотання про розгляд справи без його участі, яке судом задоволене. За таких обставин розгляд справи по суті проведений без участі представників сторін.

Крім викладеного судом встановлено, що 21.11.2017 Господарським судом Херсонської області прийняте рішення у справі № 923/919/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД «СКАЙ ПОЛІМЕР» до Товариства з обмеженою відповідальністю «АМАЛТЕЯ ТРЕЙД» про стягнення 1237976,69 грн, що набрало законної сили, за змістом якого встановлені обставини, які не потребують повторного доказування у відповідності до приписів частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Зокрема, цим рішення встановлено, що 04.11.2016 між сторонами укладений договір поставки № 820-04/11/2016, за умовами якого позивач, виступаючи в якості постачальника, зобовязався передати відповідачу, як покупцю, товар в кількості, асортименті та за цінами, вказаними у накладних на поставку товару, а відповідач зобовязався прийняти товар та сплатити його вартість шляхом попередньої оплати (пункти 1.1., 3.1., 5.1. договору).

За змістом пункту 7.2. договору сторони встановили: «В разі невиконання або неналежного виконання покупцем зобовязань по оплаті за даним договором, він несе відповідальність у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період її нарахування, за кожен день прострочення з дня виникнення до дня фактичної оплати», а також «В разі прострочення сплати більш ніж на три календарних дня покупець зобовязаний сплатити постачальнику проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 36 % річних від вартості неоплаченого у строк товару з дня настання терміну оплати до дня його фактичної оплати».

На виконання умов договору позивач 22.09.2017 за видатковою накладною № 3218 через представника відповідача ОСОБА_2, який діяв за довіреністю № 200 від 22.09.2017, поставив відповідачу товар на загальну суму 667537,40 грн та виставив рахунок до оплати № 2990 від 21.09.2017 на суму 667537,40 грн.

За розрахунками позивача, відповідачем станом на час подання позову до суду сплачено за товар лише 135187,66 грн, у звязку з чим виникла заборгованість у сумі 532349,74 грн.

Поряд з цим, судом встановлено, що відповідачем 14.12.2017 за вихідним № 27 направлено листа позивачу про зарахування здійснених оплат за платіжними дорученнями № 114 від 06.10.2017 на суму 20000 грн, № 123 від 11.10.2017 на суму 50000 грн, № 2518 від 12.10.2017 на суму 50000 грн, № 140 від 17.10.2017 на суму 50000 грн, № 149 від 20.10.2017 на суму 50000 грн, № 151 від 20.10.2017 на суму 50000 грн, № 154 від 25.10.2017 на суму 50000 грн в якості оплати за рахунком № 2990 від 21.09.2017. В свою чергу, позивачем погоджено такі оплати, у звязку з чим зараховано їх в якості погашення заборгованості за здійсненою поставкою. Під час судового розгляду справи відповідачем також додатково сплачено платіжними дорученнями № 2935 від 21.12.2017 на суму 20000 грн та № 3071 від 22.01.2018 на суму 50000 грн, а всього 70000 грн. За таких обставин, заборгованість відповідача по сплаті вартості поставленого товару станом на час розгляду справи в суді складає 277537,40 грн, а тому провадження у справі в частині стягнення 254812,34 грн основної заборгованості підлягає закриттю на підставі приписів пункту 2 частини 1 статті 131 ГПК України.

Через несвоєчасне виконання зобовязання щодо оплати вартості товару позивачем нараховані 39550,54 грн річних за період з 23.09.2017 по 29.11.2017, 8010,45 грн інфляційних за період з 23.09.2017 по 19.10.2017, виходячи із сум заборгованості за цей період, з посиланням на приписи статті 625 ЦК України, а також 14228,53 грн пені за період з 23.09.2017 по 29.11.2017, яка передбачена пунктом 7.2. договору.

Встановлені судом обставини наявності укладеного між сторонами договору, свідчать про виникнення між ними майново-господарського зобовязання, в силу якого у відповідності до приписів статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України одна сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони, а інша (управнена) сторона має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку. За частиною 1 статті 175 того ж Кодексу майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зміст та умови договору, аналіз правовідносин та господарсько-договірних зобовязань (майново-господарських зобовязань у відповідності до частини 1 статті 179 ГК України), які виникли між сторонами на підставі вказаного договору (правочину), з огляду на вказані правові положення, свідчать, що за своєю юридичною природою між ними укладений договір поставки. Зокрема, згідно з приписами статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник) зобовязується передати у встановлений строк товар у власність покупця, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Поряд з цим, за частиною 2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж. Так, відповідно до частини 1 статті 692 того ж Кодексу покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття, якщо договором не встановлений інший строк оплати, а за частиною 1 статті 693 якщо договором встановлений обовязок покупця повністю оплатити товар до його передання, покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором, а у разі невиконання такого обовязку застосовуються положення статті 538 цього ж Кодексу. В свою чергу, згідно з частиною 4 статті 538 ЦК України, якщо зустрічне виконання обовязку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обовязку, друга сторона повинна виконати свій обовязок.

Зі змісту наведених норм слідує висновок, що особа, яка отримала (придбала) товар, зобовязана сплатити його вартість постачальнику (продавцеві), в незалежності від того, що між сторонами була обумовлена попередня оплата товару, яка не здійснена безпосередньо покупцем.

З цих підстав судом не приймаються до уваги заперечення відповідача щодо ненастання строку сплати вартості отриманого товару та необхідності застосування положень статті 530 ЦК України.

Статтею 193 ГК України встановлені загальні правила виконання господарських зобовязань, за яким субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (частина 1). При цьому не допускаються одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобовязання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7).

Таким чином, несвоєчасне та неповне виконання відповідачем взятого на себе зобовязання по оплаті вартості придбаного товару, є порушенням взятих відповідачем на себе зобовязань та вказаних правових положень.

Вирішуючи правомірність нарахованих та заявлених до стягнення сум пені, річних та інфляційних, суд зазначає, що згідно з частиною 1 статті 199 ГК України виконання господарських зобовязань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобовязань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором, а за частинами 1 та 2 статті 217 ГК України такими санкціями є заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки, серед яких - застосування штрафних санкцій.

Безпосередньо правові наслідки порушення грошових зобовязань передбачені приписами статей 230-237 ГК України та статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Так, згідно із частиною 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

В статті 549 ЦК України конкретизовано визначення таких штрафних санкцій, а саме пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання, а у відповідності до приписів частини 2 статті 551 того ж Кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, неустойка має безпосередню мету стимулювати боржника до виконання зобовязання; за допомогою неустойки забезпечуються права кредитора шляхом створення таких умов, що підвищують рівень вірогідності виконання зобовязання; неустойка стягується по факту невиконання чи неналежного виконання зобовязання боржником, трансформуючись у такий спосіб у міру цивільно-правової відповідальності.

За приписом статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

При цьому за частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Так, в пункті 7.2. договору сторони встановили: «В разі невиконання або неналежного виконання покупцем зобовязань по оплаті за даним договором, він несе відповідальність у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період її нарахування, за кожен день прострочення з дня виникнення до дня фактичної оплати».

З викладеного договірного положення не вбачається від якої суми необхідно обраховувати подвійну облікову ставку НБУ, яка є складовою частиною розрахунку пені, а тому судом констатується про відсутність договірної умови щодо нарахування пені.

Аналогічне сприйняття вказаних правових приписів наведене в пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», за яким:

- якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обовязок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом;

- нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», статтею 36 Закону України «Про телекомунікації», статтею 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій». У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань», а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини.

За таких обставин, суд зазначає, що між сторонами не узгоджене договірне нарахування пені, а іншим законодавчим актом її розмір не встановлений, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

В даному контексті судом не приймаються до уваги твердження позивача про обрахунок пені виходячи з облікової ставки НБУ, як то передбачено положеннями частини 6 статті 231 ГК України, оскільки вказаною правовою нормою визначається не величина облікової ставки, а факт обрахунку пені, виходячи від облікової ставки НБУ, що не є тотожним.

Натомість, у відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В даному випадку в пункті 7.2. договору сторонами передбачено, що: «В разі прострочення сплати більш ніж на три календарних дня покупець зобовязаний сплатити постачальнику проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 36 % річних від вартості неоплаченого у строк товару з дня настання терміну оплати до дня його фактичної оплати. Таким чином сторонами встановлено інший розмір процентів 36 % річних.

Сплата процентів річних та інфляційних від простроченої суми не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічні правові висновки викладені в пункті 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань».

Отже, відповідач, порушивши грошове зобовязання, повинен, за вказаних правових приписів та договірних умов, сплатити позивачу 30814,57 грн річних ( а саме з розрахунку: 8559,11 грн за період з 23.09.2017 по 05.10.2017 від суми боргу 667537,40 грн; 3193,34 грн за період з 06.10.2017 по 10.10.2017 від суми боргу 667537,40 грн; 589,35 грн за період з 11.10.2017 по 11.10.2017 від суми боргу 597537,40 грн; 2700,18 грн за період з 12.10.2017 по 16.10.2017 від суми боргу 547537,40 грн; 1472,17 грн за період з 17.10.2017 по 19.10.2017 від суми боргу 497537,40 грн; 1960,46 грн за період з 20.10.2017 по 24.10.2017 від суми боргу 397537,40 грн; 12339,96 грн за період з 25.10.2017 по 29.10.2017 від суми боргу 397537,40 грн) та 8010,45 грн інфляційних, оскільки ним помилково здійснений розрахунок річних без врахуванням часткової оплати відповідачем заборгованості за платіжними дорученнями № 114 від 06.10.2017 на суму 20000 грн, № 123 від 11.10.2017 на суму 50000 грн, № 2518 від 12.10.2017 на суму 50000 грн, № 140 від 17.10.2017 на суму 50000 грн, № 149 від 20.10.2017 на суму 50000 грн, № 151 від 20.10.2017 на суму 50000 грн, № 154 від 25.10.2017 на суму 50000 грн в якості оплати за рахунком № 2990 від 21.09.2017.

При цьому судом не приймаються до уваги посилання позивача на факт врахування листа про зарахування оплат в якості погашення заборгованості, оскільки підлягає врахуванню сам факт отримання позивачем грошових коштів на власний рахунок та користування ними безпосередньо позивачем.

На підставі викладеного, за результатами оцінки доказів, з урахуванням факту невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань, несплати нарахованих позивачем сум в добровільному порядку, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат у відповідності до приписів статті 129 ГПК України суд зазначає, що оскільки спір виник з вини відповідача, а позовні вимоги підлягають задоволенню частково (96,13 %, з урахуванням факту сплати заборгованості після порушення провадження у справі) судовий збір у розмірі 8567,19 грн покладається на відповідача.

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 129, 231, 238, 240 ГПК України,

в и р і ш и в :

1. Провадження у справі в частині стягнення 254812,34 грн основної заборгованості закрити.

2. Позовні вимоги в іншій частині позову задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АМАЛТЕЯ ТРЕЙД» (73000 м. Херсон, проспект Текстильників, буд. 10, ідентифікаційний код 36130219) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД «СКАЙ ПОЛІМЕР» (02068 м. Київ, вул. Драгоманова, буд. 44-А, оф. 63, ідентифікаційний код 40735618) 277537,40 грн основної заборгованості, 30814,57 грн річних, 8010,45 грн інфляційних та 8567,19 грн компенсації по сплаті судового збору.

4. В іншій частині позову в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 21.02.2018

Суддя М.К. Закурін