РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.02.2018Справа № 910/21856/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участю секретаря судового засідання Бугаєнко Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

За позовом Transcargo Services Limited (адреса реєстрації: 6th Floor, 32, Ludgate Hill, London EC4M 7DR England, адреса для листування: 01004, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 9/2, офіс 76)

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська,5)

про стягнення 307 119,92 доларів США

за участю представників

від позивача: Ковальчук М.О.
від відповідача:Мельник М.А.

В судовому засіданні 21.02.2018, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Transcargo Services Limited звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 307 119,92 доларів США.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.02.2017 у справі № 910/21856/16 (суддя Чинчин О.В.), з урахуванням зменшення розміру позовних вимог, відмовлено компанії Transcargo Services Limited ("Трансарго Сервісез ЛТД" - позивач) у задоволенні позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2017 у даній справі (головуючий суддя Чорна Л.В., судді: Разіна Т.І., Отрюх Б.В.) частково задоволено апеляційну скаргу Компаниї Transcargo Services Limited, скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2017 у справі № 910/21856/16 та прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Transcargo Services Limited 154 117,99 доларів США, що еквівалентно 3 943 512,41 грн, 59 152,69 грн судового збору за подання позову. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.12.2017 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" задоволено частково, рішення Господарського суду м. Києва від 15.02.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2017 у справі № 910/21856/16 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Згідно розпорядження керівника апарату Господарського суду м. Києва №05-23/3220 від 20.12.2017 призначено проведення повторного автоматичного розподілу справи № 910/21856/16, за результатами якого дану справу передано на розгляд судді Пукшин Л.Г., що відображено у протоколі автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.12.2017, у зв'язку з чим вказана справа приймається до провадження суддею Пукшин Л.Г.

Судами попередніх інстанцій справа № 910/21856/16 розглядалась за правилами Господарського процесуального кодексу, що діяв у редакції, яка передувала редакції названого Кодексу, запровадженої із набранням чинності 15.12.2017 Законом України „Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів.

Так, приписи п.9 ч.1 Розділу Х Перехідні положення ГПК України (в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017р.) визначають, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2017 суд прийняв справу № 910/21856/16 до свого провадження та вирішив розглядати її за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 31.01.2018.

19.01.2018 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшли додаткові пояснення відповідача, відповідно до яких останній зазначає, що договір № 421-0647/08-ЦЮ від 12.11.2008 продовжує діяти до повного виконання сторонами взаєморозрахунків за ним; лист ТОВ "Трансарго Сервісез ЛТД" від 27.01.2016 не можливо розцінювати як претензію, оскільки його зміст не відповідає вимогам ст. 29 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, а також рекомендаціям Міністерства юстиції України про порядок введення претензійної та позовної роботи на підприємстві, установі, організації № 34-14/7 та направлення його на адресу відповідача було здійснено після спливу 9-й місячного строку позовної давності. Крім того, відповідач вважає, що жодних обставин, які можуть мати преюдиційне значення при вирішенні даного спору, судами у справі №910/18395/14 не встановлено. Також, відповідач зазначає, що ПАТ "Українська залізниця" не стало правонаступником прав та обов'язків Державної адміністрації залізничного транспорту України.

31.01.2018 до господарського суду надійшли письмові пояснення позивача, відповідно до яких позивач зазначає, що перерахунок провізних платежів Тарифною Комісією Державної адміністрації залізничного транспорту України шляхом прийняття рішення від 20.03.2014 здійснено безпосередньо після приймання вантажу до перевезення та надання транспортних послуг, що в свою чергу суперечить ст. 13 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, ст. 10 ЦІМ КОТІФ та п. 9.1. Збірника Тарифів. Крім того, позивач звертає увагу, що правовідносини між сторонами виникли не з договору про організацію перевезень залізницями, який завершив свою дію, згідно з додатковою угодою про його пролонгацію 31.12.2013, а з рішення Господарського суду міста Києва №910/18395/14 від 19.11.2014, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2015. Також позивач зауважує, що до відносин, які врегульовані главою 83 Цивільного кодексу України, зокрема ст. 1212, застосовується загальний строк позовної давності, встановлений ст. 257 Цивільного кодексу України, який становить три роки. При цьому, перебіг позовної давності за викладеними у позовній заяві вимогами почався згідно п. 1 ст. 261 ГПК України в день коли господарським судом була встановлена незаконність списання залізницею в односторонньому порядку на свою користь належних позивачу грошей у розмірі 154 117,99 дол. США.

У судовому засіданні 31.01.2018 суд на місці ухвалив задовольнити клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, оголосити перерву в судовому засіданні до 21.02.2018 та продовжити строк для подання додаткових документів по справі до 14.02.2018.

У судовому засіданні 21.02.2018, за участю представників сторін, з урахуванням положення п. 3 ч. 3 ст. 185 ГПК України оголошено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті у той же день.

Судом заслухано пояснення представника позивача, який позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві та письмових поясненнях, та заперечення відповідача наведених у відзиві та наданих поясненнях.

Дослідивши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

12 листопада 2008 року між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансарго Сервісез ЛТД" було укладено договір про організацію перевезень транзитних вантажів залізницями України №421-0647/08-ЦЮ (надалі - договір), який регулює відносини сторін, пов'язані з організацією перевезення вантажів залізничним транспортом України в міжнародному залізничному вантажному сполученні, надання додаткових послуг, пов'язаних з цими перевезеннями і оплатою їх Замовником за встановленими тарифами.

Додатковою угодою № 6 від 01.11.2012 до договору про організацію перевезень транзитних вантажів залізницями України №421-0647/08-ЦЮ від 12.11.2008 сторони дійшли згоди щодо змін до реквізитів для розрахунків та пролонгації дії договору до 31.12.2013 включно, а частині взаєморозрахунків - до повного їх завершення.

Тарифною Комісією Державної адміністрації залізничного транспорту України було прийнято рішення від 20.03.2014р. про перерахунок провізної плати за ставками Тарифної політики із застосуванням коефіцієнта до базової ставки Тарифної політики 0,62 замість коефіцієнта 0,40, на підставі якого з рахунку компанії Transcargo Services Limited Укрзалізницею в односторонньому порядку були списані грошові кошти у розмірі 154 117,99 доларів США.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2014 у справі №910/18395/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2015, було відмовлено у задоволенні позовних вимог Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниця) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансарго Сервісез ЛТД" про стягнення 11 195 439,54 дол. США та встановлено, що Державна адміністрація залізничного транспорту самостійно збільшила суму провізної плати всупереч вимогам міжнародних договір та положень укладеного між сторонами договору про організацію перевезень залізничним транспортом.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки, обов'язковою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору, а в справі № 910/18395/14 брали участь ті самі сторони, що й у даній справі, суд приходить до висновку, що факти, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2014 у справі №910/18395/14, яке набрало законної сили, не можуть бути поставлені під сумнів та не підлягають повторному доказуванню, зокрема щодо того, що перерахування ціни провізної плати суперечить вимогам міжнародно-правових договорів, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України.

27 січня 2016 року позивач звернувся до відповідача з листом вих. №71 від 27.01.2016 у якому просив останнього з урахуванням прийнятого рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2014 у справі № 910/18395/14, яке набрало законної сили, здійснити повернення неправомірно утриманих ПАТ "Українська залізниця" грошових коштів у розмірі 154 117,99 дол. США, що були стягнуті за рішенням Тарифної комісії від 20.03.2014 в рахунок донарахованої провізної плати, шляхом зарахування їх в рахунок майбутніх платежів по діючому між сторонами договору № 475.

04 листопада 2016 року позивач звернувся до відповідача із претензією №84, в якій на підставі статей 525, 526, 625, 629 Цивільного кодексу України просив повернути кошти, зокрема 154 117,99 дол. США. Однак, станом на момент звернення з позовом до суду, позивач не отримав жодної відповіді від відповідача, як і грошових коштів у розмірі 154 117,99 дол. США.

За твердженням позивача, спір у справі виник внаслідок того, що відповідач без будь-яких законних підстав грубо порушує права позивача, утримуючи неправомірно стягнуті за рішенням Тарифної комісії від 20.03.2014 грошові кошти, що були в односторонньому порядку списані відповідачем в рахунок донарахованої перевізної плати у розмірі 154 117,99 дол. США., у зв'язку з чим позивач на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу просить повернути зазначені кошти, як безпідставно набуте майно.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов набуття або збереження майна, набуття або збереження за рахунок іншої особи, відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Як встановлено судом, у позовній заяві з посиланням на ч. 5, 3 ст. 11 та норми глави 83 Цивільного кодексу України позивач зазначив, що правовідносини між сторонами виникли не з договору про організацію перевезень залізницями, а з рішення Господарського суду міста Києва № 910/18395/14 від 19.11.2014, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2015, яким було встановлено, що вимога залізниці про стягнення з Transcargo Services Limited донарахованої в односторонньому порядку суми провізної плати є необґрунтованою та неправомірною.

Право позивача вимагати від відповідача повернення списаної останнім на свій рахунок суми належних позивачу грошових коштів і відповідного обов'язку відповідача повернути вказані кошти виникло на підставі ст. 1212 ЦК України, а відтак, припинення чи чинність дії договору про організацію перевезень транзитних вантажів залізницями України №421-0647/08-ЦЮ від 12.11.2008 жодним чином не впливає на розгляд вимог, що заявлені на підставі ст. 1212 ЦК України. Однак, судом встановлено, що з урахуванням умов додаткової угоди № 6 від 12.11.2012 договір про організацію перевезень транзитних вантажів залізницями України №421-0647/08-ЦЮ від 12.11.2008 припинив свою дію 31.12.2013.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки перебіг позовної давності щодо повернення безпідставно отриманих залізницею грошових коштів, почався згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України в день коли господарським судом була встановлена незаконність перерахування ціни провізної плати, загальний строк позовної даності, що застосовується до відносин, які врегульовані главою 83 ЦК України, станом на момент звернення позивача з позовом до суду не сплив.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача на ст. 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, яка передбачає скорочені строки позовної давності у дев'ять місяців, оскільки положення останньої регулює пред'явлення позовів на підставі договорів перевезення, а тому не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Як встановлено судом, 27 січня 2016 року позивач звернувся до відповідача з листом вих. №71 від 27.01.2016 у якому просив останнього з урахуванням прийнятого рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2014 у справі № 910/18395/14, яке набрало законної сили, здійснити повернення неправомірно утриманих ПАТ "Українська залізниця" грошових коштів у розмірі 154 117,99 дол. США, що були стягнуті за рішенням Тарифної комісії від 20.03.2014 в рахунок донарахованої провізної плати, шляхом зарахування їх в рахунок майбутніх платежів по діючому між сторонами договору № 475.

Дослідивши зміст вказаного листа, врахувавши відсутність доказів надсилання його на адресу відповідача чи вручення адресату під розписку, прийнявши до уваги, що останній містить лише вимогу про зарахування 154 117,99 дол. США в рахунок майбутніх платежів по діючому договору № 475, суд не вважає за можливе розглядати даний лист, як претензію щодо повернення грошових коштів у розмірі 154 117,99 дол. США.

При цьому, у матеріалах справи міститься претензія №84 від 04 листопада 2016 року, у якій позивач на підставі статей 525, 526, 625, 629 Цивільного кодексу України просив відповідача повернути грошові кошти, зокрема у розмірі 154 117,99 грн.

Дана претензія разом з листом № 85 від 04.11.2016 була отримана уповноваженим представником відповідача, про що не заперечується останнім, проте, станом на момент звернення позивача з позовом до суду, залишена без відповіді та задоволення, грошові кошти у розмірі 154 117,99 дол. США. відповідачем не повернуті.

Враховуючи, що факт наявності у відповідача заборгованості по поверненню безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 154 117,99 дол. США, які були неправомірно в односторонньому порядку списані відповідачем в рахунок стягнення донарахованої провізної плати за рішенням Тарифної комісії від 20.03.2014, належним чином доведений, документально підтверджений, та доказів повернення спірної суми матеріали справи не містять, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення 154 117,99 дол. США, що станом на 24.11.2016р. - дата звернення до суду, еквівалентно 3 943 512,41 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 5.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення безпідставно набутого.

За своєю суттю обов'язок щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України.

Тобто, положення ч. 2 ст. 625 ЦК України застосовуються до зобов'язальних правовідносин, тоді як позов в частині стягнення основного боргу заявлено на підставі ст. 1212 ЦК України.

З огляду на зазначене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

Що стосується питання правонаступництва суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" утворено ПАТ "Українська залізниця", 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття.

Відповідно до п. 1 статуту ПАТ "Українська залізниця", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735, ПАТ "Українська залізниця" є юридичною особою, що утворена відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Згідно з п. 2 вказаного статуту ПАТ "Українська залізниця", 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Товариство є правонаступником усіх прав і обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Як встановлено судом, 21.10.2015 року було проведено державну реєстрацію ПАТ "Українська залізниця" ().

За відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які за змістом ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" презюмуються достовірними, ПАТ "Українська залізниця" визначене правонаступником у тому числі і Державної адміністрації залізничного транспорту України (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ).

Таким чином, враховуючи факт реєстрації ПАТ "Українська залізниця", зміст статей 1, 2 статуту якого визначають положення щодо правонаступництва, всі права та обов'язки Державної адміністрації залізничного транспорту України перейшли до його правонаступника - ПАТ "Українська залізниця".

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог Transcargo Services Limited, а саме щодо стягнення 154 117,99 дол. США, що еквівалентно 3 943 512,41 грн, в іншій частині вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору у разі часткового задоволення позову покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Керуючись ст.ст. 129, 236 - 239, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь Transcargo Services Limited (адреса реєстрації: 6th Floor, 32, Ludgate Hill, London EC4M 7DR England, адреса для листування: 01004, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 9/2, офіс 76) 154 117 (сто п'ятдесят чотири тисячі сто сімнадцять) 99 доларів США, що еквівалентно 3 943 512 (три мільйони дев'ятсот сорок три тисячі п'ятсот дванадцять) грн. 41 коп., 59 152 (п'ятдесят дев'ять тисяч сто п'ятдесят дві) грн. 69 коп. - витрати по сплаті судового збору.

3. В іншій частині вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23.02.2018

Суддя Пукшин Л.Г.