КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2018 р. Справа№ 910/14341/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Ігнатюк Г.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Горобець Д.Г. ( за довіреністю №2 від 11.01.2018)

від відповідача 1: Житник О.В. ( за довіреністю №364 від 30.01.2018)

від відповідача 2: не з'явився

від третьої особи 1: не з'явився

від третьої особи 2: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті"

на рішення господарського суду м. Києва від 07.11.2017 р.

у справі № 910/14341/17 (суддя - Турчин С.О.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті"

до 1. публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

2. товариства з обмеженою відповідальністю "Церіс"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. Національний банк України

2. Міністерство фінансів України.

про визнання права та визнання відсутнім права,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" та товариства з обмеженою відповідальністю "Церіс", в якому просили визнати за позивачем права вимагати від товариства з обмеженою відповідальністю "Церіс" сплати суму боргу за кредитним договором № 4Ц14060Д від 10.02.2014 р. в розмірі 944 847 453, 28 грн, який був сплачений товариством з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"; визнати відсутнім у публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" права вимагати від товариства з обмеженою відповідальністю "Церіс" сплати суми боргу за кредитним договором № 4Ц14060Д від 10.02.2014 р. в розмірі 944 847 453, 28 грн., який був сплачений товариством з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" за товариство з обмеженою відповідальністю "Церіс".

Рішенням господарського суду міста Києва від 07.11.2017 р. у справі № 910/14341/17 у задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" відмовлено повністю.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що за відсутності належних та допустимих доказів у підтвердження дійсного розміру заборгованості за кредитним договором та того, що за рахунок коштів у сумі 944 847 453, 28 грн. було в повному обсязі погашено заборгованість за боржника (відповідача 2) за кредитним договором, є підстави дійти висновку про недоведеність позивачем виконання зобов'язання боржника за вказаним кредитним договором у повному обсязі. Заявлені вимоги позивача є фактично вимогами про встановлення факту та не можуть бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 07.11.2017 р. у справі № 910/14341/17 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги позивач зазначив про те, що відповідач 2 не визнає факт погашення заборгованості та факт переходу прав кредитора до позивача та відмовляється діяти у визначений законом спосіб, чим порушує його права передбачені ст. 556 ЦК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.12.2017 р. відновлено товариству з обмеженою відповідальністю «Лайк Сіті» строк на подання апеляційної скарги та прийнято до розгляду апеляційну скаргу на рішення господарського суду м. Києва від 07.11.2017 р. у справі № 910/14341/17 та призначено справу до слухання на 30.01.2018 року колегією суддів у справі головуючий суддя Руденко М.А., судді Пономаренко Є.Ю., Дідиченко М.А.

У подальшому розгляд справи відкладався.

У судовому засіданні 23.01.2018 р. представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача 1 заперечив вказав на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим , підстави для його скасування відсутні.

Представники відповідача 2, третіх осіб 1 та 2 у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, як свідчать матеріали справи, про дату, час та місце розгляду справи всі представники сторін були повідомлені належним чином. (а.с. 108-116).

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч.3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин нявки.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, судова колегія вважає можливим розглянути справу у відсутності представників відповідача 2, третіх осіб 1 та 2 за наявними у справі доказами.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 20.10.2016 між товариством з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" (позивач, поручитель) та публічним акціонерним товариства Комерційний банк "Приватбанк" (відповідач 1, кредитор) укладено договір поруки № 4Ц14032И/П (далі - договір поруки), предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання товариством з обмеженою відповідальністю "Церіс" (код за ) (далі - боржник, відповідач 2) своїх зобов'язань за:

- кредитним договором від 21.01.2014 р. №4Ц14032И (далі - кредитний договір 1), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 1;

- кредитним договором від 10.02.2014 р. №4Ц14060Д (далі - кредитний договір 2), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 2;

- кредитним договором від 11.02.2014 р. №4Ц14066Д (далі - кредитний договір 3), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 3;

- кредитним договором від 22.01.2015 р. №4Ц15020И (далі - кредитний договір 4), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору 4. ( а.с. 14)

Відповідно до п. 2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

У пункті 3 договору поруки зазначено, що поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений.

У випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору (п. 4 договору поруки).

Пунктом 5 договору поруки передбачено, що у випадку невиконання боржником п. 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання.

При цьому, поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмові вимозі кредитора, впродовж 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору (п. 6 договору поруки).

Згідно із вимогами п. 8 договору поруки обумовлено, що до поручителя, який виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Пунктом 10 договору поруки визначено, що кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Строк дії договору поруки, передбачений п.11 зазначеного договору. Так, цей договір набуває чинності з дати укладання, підписання та скріплення печатками сторін і діє три роки від дати його укладання. Порука припиняється після закінчення строку у три роки від дати укладання цього договору.

Вищевказаний договір поруки укладено/підписано із використання електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" в порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі УГОДИ про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 24.02.2016, укладеної сторонами ( п. 17 договору поруки).

Позивачем на виконання вимог ухвали суду від 21.09.2017 р. було надано Угоду про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 24.02.2016 (далі - Угода), укладену між товариством з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" та публічним акціонерним товариства Комерційний банк "Приватбанк" відповідно до умов якої, представники сторін на умовах Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "Приватбанк" (далі за текстом - АЦСК) - свідоцтво про акредитацію центру сертифікації ключів серії СА № 26; атестат відповідності виданий Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації України від 25.03.2011 за № 4262; Експертний висновок № 05/1-2057 від 30.05.2011, проходять ідентифікацію та отримують посилений сертифікат відритого ключа електронного цифрового підпису, посилений сертифікат відкритого ключа електронної цифрової печатки. Сторони при накладанні електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа користується програмним забезпечення, що надається АЦСК (п. 1 Угоди). ( а.с. 50)

Згідно доданої до матеріалів справи копії платіжного доручення № 1381 від 20.10.2016 р. позивачем перераховано відповідачу-1 кошти в розмірі 944 847 453, 28 грн з призначенням платежу: "виконання обов'язків по кредитному договору № 4Ц14060Д від 10.02.14 згідно договору поруки № 4Ц14032И/П від 20.10.16." (а.с. 15).

Позивач 27.01.2017 р. направив на адресу відповідача 2 лист вих. № 23 від 27.01.2017р., у якому повідомив про виконання зобов'язань щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків та просив відповідача 2 підписати Угоду та довіреність на представництво інтересів. Відповідач 2 відповіді на зазначений лист не надав.

Позивач, звертаючись з даним позовом зазначив, що він, як поручитель, виконав обов'язок боржника за кредитним договором, а саме погасив борг в розмірі 944 847 453, 28 грн, та відповідно до ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України став новим кредитором за кредитним договором, проте відповідачі не визнають факт погашення заборгованості та факт переходу прав кредитора.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що матеріали справи не містять доказів підтвердження того, що станом на 20.10.2016 року заборгованість ТОВ «ЦЕРІС» за кредитним договором № 4Ц14060Д від 10.02.2014 року становила 944 847 453, 28, отже не можна прийти до висновку про повне погашення заборгованості поручителем . Також, зазначив, що заявлені позивачем вимоги про визнання права вимоги у позивача та визнання відсутнім права вимоги у відповідача -1 не призводять до поновлення права позивача, яке на його думку було порушено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України (в редакції станом на дату подання позову) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 76 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Отже, до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб'єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб'єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Однак, позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів.

Колегією суддів досліджені правові норми, які підлягають застосуванню у спірних відносинах сторін. Так, за своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поруки. Сторони досягли всіх суттєвих умов відносно вказаного виду договору, тобто встановили його предмет, порядок виконання зобов'язань та строк дії договору, а тому відповідно до вимог ст. ст. 553, 554, 555, 556 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. ст. 180, 181 Господарського кодексу України (далі - ГК України), він вважається укладеним згідно ч. 7 ст. 181 ГК України, оскільки подія, до якої прагнули сторони відбулася.

Договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 ГК України, ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Як унормовано вимогами ст. 554 Цивільного кодексу України - у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідачем 1 не заперечується факт укладення договору поруки № 4Ц14032И/П від 20.10.2016 р., отримання коштів від позивача в розмірі 944 847 453, 28 грн. та не подано доказів повернення цих коштів як помилково перерахованих.

Згідно зі ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

У відповідності до п. 8 Договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Отже, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки закону та будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

Доказів того, що відповідачами не визнаються або оспорюються обставини щодо сплати позивачем на користь ПАТ "КБ "Приватбанк" коштів у розмірі 944 847 453,28 грн. в рахунок погашення заборгованості ТОВ "Церіс", в тому числі за кредитним договором №4Ц14060Д від 10.02.2014 р., позивачем не надано.

При цьому, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що матеріали справи не містять доказів того, що на час погашення заборгованості поручителем за кредитнім договором за кредитним договором № 4Ц14060Д від 10.02.2014 року становила 944 847 453, 28, отже не можна прийти до висновку про виконання в повному обсязі поручителем зобов'язання боржника за вищевказаним кредитним договором.

За змістом ст. ст. 14, 15, 16 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ст. ст. 73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

За таких обставин, оскільки товариством з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту порушення або невизнання відповідачами його прав або охоронюваних законом інтересів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про визнання права ТОВ "Лайк Сіті" вимагати від ТОВ "Церіс" сплати суми боргу за кредитним договором №4Ц14060Д від 10.02.2014 р. у розмірі 944 847 453, 28 грн, який був сплачений ТОВ "Лайк Сіті" на користь ПАТ "КБ "Приватбанк" за ТОВ "Церіс", визнання відсутнім у ПАТ "КБ "Приватбанк" права вимагати від ТОВ "Церіс" сплати суми боргу за кредитним договором №4Ц14060Д від 10.02.2014 р. в розмірі 944 847 453, 28 грн, який був сплачений ТОВ "Лайк Сіті" на користь банку за ТОВ "Церіс", є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 07.11.2017 року у справі № 910/14341/17, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лайк Сіті" на рішення господарського суду міста Києва від 07.11.2017 р. у справі № 910/14341/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 07.11.2017 року у справі № 910/14341/17 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на позивача (апелянта).

Матеріали справи № 910/14341/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 22.02.2018 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко