КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2018 р. Справа№ 910/22947/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Петрик М.О.

За участю представників сторін:

від позивача: Гузіков В.В. - ордер на надання правової допомоги серії КВ № 361354 від 20.02.2018 р.

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.12.2017 р.

у справі № 910/22947/17(суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології"

до 1) Державного підприємства "Молдовська залізниця" (Calea Feratг din Moldova)

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Іволга-2"

про стягнення 7 879 680 доларів США

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Молдовська залізниця" (Calea Feratг din Moldova), та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Іволга-2" про стягнення 7879680 доларів США.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2017 року позовну заяву повернуто позивачеві на підставі п. 2 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись із прийнятою ухвалою, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу місцевого господарського суду та направити справу № 910/22947/17 для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вимоги ТОВ «Нафтогазові технології», заявлені у позовній заяві до кількох відповідачів, пов'язані між собою однією підставою виникнення та підтверджуються тими самими доказами, а тому підлягають розгляду в порядку одного (господарського) судочинства, а отже позивачем не порушено вимог ст. 58 ГПК України при зверненні до суду з даним позовом.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.12.2017 року у справі № 910/22947/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. - головуюча суддя; судді - Руденко М.А., Пономаренко Є. Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2018 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/22947/17.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2018 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.12.2017 р. у справі № 910/22947/17 призначено на 20.02.2018 р.

У судове засідання 20.02.2018 р. повноважні представники відповідачів не з'явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили, проте 20.02.2018 р. від відповідача 2 надійшло клопотання, в якому останній просить розглянути справу без участі представника ТОВ «Іволга-2».

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник позивача у судовому засіданні 20.02.2018 р. вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено колегією суддів, товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Молдовська залізниця" (Calea Feratг din Moldova) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Іволга-2" про стягнення солідарно з Державного підприємства "Молдовська залізниця" (Calea Feratг din Moldova) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Іволга-2" на користь позивача лізингових платежів в розмірі 10 000,00 доларів США; стягнення з Державного підприємства "Молдовська залізниця" (Calea Feratг din Moldova) на користь позивача лізингових платежів за період з 01.01.2003 по 20.03.2007 р. в розмірі 7 869 680,00 доларів США.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2017 року у справі № 910/22947/17 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології" було повернуто на підставі п. 2 ч. 5 ст. 174 ГПК України.

Повертаючи позовну заяву позивачу, суд першої інстанції у оскаржуваній ухвалі виходив з того, що оскільки у позовній заяві позивачем порушено правила об'єднання позовних вимог (а саме: об'єднано вимоги, які належить розглядати в порядку різного судочинства), а також враховуючи, що позовна заява подана в тому числі без додержання вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності редакцією Господарського процесуального кодексу України згідно Закону України від 03.10.2017 р. №2147-VIII, позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології" підлягає поверненню позивачу на підставі п. 2 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України. Також, суд першої інстанції зазначив, що доказів того, що сторони своєю угодою передбачили можливість розгляду спорів, що виникають із договору оренди №02/12-97 від 31.12.1997 р., у судах України матеріали позовної заяви не містять.

Однак, колегія суддів не погоджується із даними висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

15.12.2017 р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 1992, № 6, ст. 56) та викладено його у новій редакції.

Матеріали позовної заяви надійшли до Господарського суду міста Києва засобами поштового зв'язку 18.12.2017 р., а направлені позивачем до суду першої інстанції 14.12.2017 р., що підтверджується штемпелем відповідного відділу зв'язку на конверті, тобто до вступу чинної редакції Господарського процесуального кодексу України в законну силу.

Відповідно до п. 11 перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не порушено на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідачами у позовній заяві визначені Державне підприємство "Молдовська залізниця" (Calea Feratг din Moldova), який є резидентом Республіки Молдова, та Товариство з обмеженою відповідальністю "Іволга-2", який є резидентом України та знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориса Гмирі, 1.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги до відповідача 1 були заявлені на підставі договору оренди № 02/12-97 від 31.12.1997 р., укладеного між Фірмою Nistas GmbH та Державним підприємством "Молдовська залізниця" з урахуванням договору відступлення прав вимоги, укладеного між Фірмою Nistas GmbH та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології".

Позовні вимоги до відповідача 2 були заявлені на підставі договору поруки № П/01-17 від 22.02.2002 р., укладеного між ТОВ «Івогла-2» та Фірмою Nistas GmbH, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання всіх обов'язків Державного підприємства "Молдовська залізниця", які виникли відповідно до договору оренди № 02/12-97 від 31.12.1997 р.

Як вбачається з пункту 6 договору оренди № 02/12-97 від 31.12.1997 р., всі спори, які виникли між сторонами при виконанні зобов'язань по цьому договору, повинні вирішуватись шляхом переговорів. У випадку неможливості вирішення спорів шляхом переговорів справа підлягає передачі на вирішення економічного суду міста Кишинева.

Крім того, 05.01.1998 р. сторонами були внесені зміни до договору оренди №02/12-97 від 31.12.1997 р. Так, відповідно до п. 9 змін до договору оренди №02/12-97 від 31.12.1997 р. у випадку, якщо сторони не можуть дійти згоди, всі спори та розбіжності, які виникають в результаті невиконання даного договору або у зв'язку з ним, підлягають вирішенню в арбітражному суді у відповідності до законодавства Республіки Молдова.

Як вбачається з пунктів 7.3., 7.4. договору поруки № П/01-17 від 22.07.2002 р., всі спори, пов'язані з цим договором, вирішуються шляхом переговорів між сторонами. Якщо спір не може бути вирішений шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку в Господарському суді міста Києва. Сторонами погоджено, що при вирішенні спорів використовується матеріальне право України.

Суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву, посилався на ч. 4 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII), відповідно до якої не допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Однак, як вбачається з ст. 23 Господарського процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 р. №2147-VIII) у випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, спір, який відноситься до юрисдикції господарського суду, може бути переданий за угодою сторін на вирішення суду іншої держави.

Статтею 366 Господарського процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03.10.2017 р. № 2147-VIII визначено, що підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

За приписами ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право", суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом випадках, зокрема, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону.

Відповідно до ст. 77 Закону України "Про міжнародне приватне право" підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом:

1) якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів у рамках державно-приватного партнерства, укладених Кабінетом Міністрів України, згідно з якими нерухоме майно є об'єктом такого партнерства, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об'єкт;

2) якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні;

3) якщо у справі про спадщину спадкодавець - громадянин України і мав в ній місце проживання;

4) якщо спір пов'язаний з оформленням права інтелектуальної власності, яке потребує реєстрації чи видачі свідоцтва (патенту) в Україні;

5) якщо спір пов'язаний з реєстрацією або ліквідацією на території України іноземних юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців;

6) якщо спір стосується дійсності записів у державному реєстрі, кадастрі України;

7) якщо у справах про банкрутство боржник був створений відповідно до законодавства України;

8) якщо справа стосується випуску або знищення цінних паперів, оформлених в Україні;

9) справи, що стосуються усиновлення, яке було здійснено або здійснюється на території України;

10) в інших випадках, визначених законами України.

Постановою Верховної ради України від 19.12.1992 р. № 2889-XII було ратифіковано Угоду про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, підписану у Києві 20 березня 1992 року Урядами держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав.

Угода про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, регулює питання вирішення справ, що випливають з договірних та інших цивільно-правових відносин між господарюючими суб'єктами, з їх відносин з державними та іншими органами, а також виконання рішень за ними. (ст. 1 Угоди)

Частиною 2 ст. 4 Угоди передбачено, що компетентні суди держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав розглядають справи у випадках, якщо про це є письмова угода Сторін про передачу спору до суду.

Крім того, абзацом 2 частини 2 ст. 4 Угоди передбачено, що при наявності такої угоди суд іншої держави - учасниці Співдружності припиняє виробництво у справі за заявою відповідача, якщо така заява зроблена до прийняття рішення у справі.

Отже, спори з іноземним суб'єктом господарювання можуть розглядатись у господарських судах України, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність такої справи з іноземним елементом судам України.

В рамках даної справи позивачем заявлено дві окремі майнові вимоги, а саме: вимога про стягнення з відповідачів лізингових платежів солідарно (на підставі договору оренди № 02/12-97 від 31.12.1997 р. та договору поруки №П/01-17 від 22.07.2002 р.) та окремо вимога про стягнення з Державного підприємства "Молдовська залізниця" (Calea Feratг din Moldova) лізингових платежів на підставі договору оренди № 02/12-97 від 31.12.1997 р.

Як вже було зазначено раніше, у договорі оренди № 02/12-97 від 31.12.1997 р. сторони визначили підсудність вирішення спорів саме в економічному суді міста Кишинів, та у змінах від 05.01.1998 р. до договору оренди № 02/12-97 від 31.12.1997 р. здійснили вибір права Республіки Молдова (право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом).

В той же час, у договорі поруки № П/01-17 від 22.07.2002 р. сторони визначили, що спори, пов'язанні з цим договором, вирішуються у судовому порядку у Господарському суді міста Києва та з використанням матеріального права України.

Таким чином, у поданій позовній заяві були об'єднані позовні вимоги до відповідача 1, спори з яким мають розглядатись у економічному суді м. Кишинів та здійснений вибір права Республіки Молдова, та до відповідача 2, спори з яким мають розглядатись Господарським судом міста Києва.

Відповідно до ч. 6 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз'єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об'єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання господарського судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Суд першої інстанції, при винесенні оскаржуваної ухвали, не вірно дослідив вищевстановлені обставини та не врахував положення п. 4 Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності та ч. 6 ст. 173 ГПК України. Не скористався наданим ГПК України правом роз'єднання позовних вимог та застосування положень ст. 175 ГПК України щодо вимог, які не підлягають розгляду у порядку господарського судочинства України.

Також, повернувши без розгляду дану позовну заяву, суд позбавив права позивача щодо розгляду позовної заяви в частині стягнення коштів за договором поруки, що підлягає розгляду в господарських судах України з урахуванням ст.ст. 226, 366 ГПК України, оскільки вона оформлена однією позовною вимогою про солідарне стягнення (що не є поєднанням позовних вимог в розумінні ст. 173 ГПК України) та законодавством не передбачено можливості роз'єднання такої вимоги.

На підставі вищевикладеного, апеляційний господарський суд приходить до висновку про те, що господарський суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо повернення позовної заяви на підставі п. 2 ч. 5 ст. 174 ГПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Частиною 3 ст. 271 ГПК України встановлено, що у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

З огляду на вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала місцевого господарського суду про повернення позовної заяви підлягає скасуванню, а справа підлягає передачі на розгляд Господарського суду міста Києва для вирішення питання відкриття провадження у справі з урахуванням зазначених вище положень Господарського процесуального кодексу України про розгляд справ у господарському суді з іноземним елементом.

У зв'язку зі скасуванням ухвали місцевого господарського суду з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, розподіл сум судового збору повинен бути здійснений судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 280, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.12.2017 року у справі № 910/22947/17 задовольнити частково.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.12.2017 року у справі № 910/22947/17 скасувати.

3. Матеріали справи № 910/22947/17 передати на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 26.02.2018 р.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко