Суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 924/1180/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т.Б. - головуючого, Пількова К.М., Чумака Ю.Я.,

секретар судового засідання - Підгірська Г.О.,

за участю представників:

прокуратури - Коркішка В.М.,

позивача - Тушницького О.О.,

відповідача - Ніколенко О.В.,

третіх осіб - Занудіна С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Заступника військового прокурора Західного регіону України, Концерну "Військторгсервіс" та Міністерства оборони України

на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 17.08.2017 (головуючий - Демянчук Ю.Г., судді - Демидюк О.О., Крейбух О.Г.) у справі № 924/1180/16

за позовом Першого заступника військового прокурора Західного регіону в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерінвестгруп" і Товариства з обмеженою відповідальністю "ДПА Компані",

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Концерну "Військторгсервіс" та Фонду державного майна України,

про витребування нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року Перший заступник військового прокурора Західного регіону в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Міністерства оборони України (далі - Міноборони) звернувся до Господарського суду Хмельницької області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерінвестгруп" (далі - ТОВ "Інтерінвестгруп") про витребування нерухомого майна, а саме: автогаражів, будівлі будинку водія, господарського складу, овоческладу, промислового складу, прохідної, столярної майстерні, що розташовані по вул. Попова, 73-6, комбінату побутового обслуговування по вул. Миру, 1/3, продовольчого магазину по вул. Софіївській,11, торгового центру по вул. Есенській, 2 у м. Старокостянтинові Хмельницької області, вартістю 948 916,55 грн.

Позовні вимоги, з посиланням на приписи статей 15, 16, 220, 235, 387, 640, 759, 795, 1130, 1132, 1133, 1139 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), обґрунтовано незаконністю використання відповідачем спірного нерухомого майна з 2005 року внаслідок чого, на думку прокурора, держава була позбавлена можливості у правовий спосіб використовувати державне майно, що призвело до нанесення державі збитків.

Прокурор зазначив, що договір про спільну діяльність від 25.07.2005 № 140/5/877 (далі - договір № 140/5/877), укладений між Головним управлінням торгівлі Тилу Міноборони (правонаступником якого є Концерн "Військторгсервіс") і Товариством з обмеженою відповідальністю "Старокостянтинівський гарнізонторг" (у подальшому замінене на ТОВ "Інтерінвестгруп"), за яким у спільну діяльність було передано спірне нерухоме майно, є удаваним правочином, спрямованим на приховання іншого правочину - договору найму (оренди) державного нерухомого майна. На думку прокурора, встановленого законодавством порядку передачі в оренду державного нерухомого майна (нотаріальне посвідчення, отримання згоди уповноваженого органу) сторонами дотримано не було. Отже, враховуючи нікчемність договору № 140/5/877, прокурор вважав обґрунтованим витребування на підставі статті 387 ЦК спірного нерухомого майна на користь Міноборони.

ТОВ "Інтерінвестгруп" у відзиві на позов просило припинити провадження у справі на підставі пункту 11 статті 81 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) у редакції, чинній до 15.12.2017, посилаючись на те, що стороною-2 за договором № 140/5/877 з урахуванням додаткової угоди до цього договору від 26.04.2011 є саме Товариство з обмеженою відповіадльністю "ДПА Компані" (далі - ТОВ "ДПА Компані").

У доповненнях до відзиву на позов ТОВ "Інтерінвестгруп" просило залишити позов без розгляду, зазнаючи про помилкове тлумачення прокурором правової природи договору № 140/5/877; відповідність цього договору вимогам законодавства, що підтверджується, в тому числі, постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.12.2015 у справі № 910/1094/14, яка набрала законної сили; необґрунтування прокурором наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді та недоведеність порушення інтересів держави у спірних правовідносинах.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 25.01.2017 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ТОВ "ДПА Компані".

У письмових поясненнях ТОВ "ДПА Компані" просило залишити позов без розгляду, посилаючись на чинність договору № 140/5/877 та необґрунтування прокурором наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді у спірних правовідносинах.

Міноборони у письмових поясненнях наголошувало на тому, що власником майна є держава, відчуження майна відбулося поза волею власника, а тому є підстави, передбачені статтею 388 ЦК, для витребування такого майна у відповідача.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 16.02.2017 ТОВ "ДПА Компані" залучено до участі у справі як співвідповідача.

15.03.2017 ТОВ "ДПА Компані" до господарського суду першої інстанції було подано заяву про застосування строку позовної давності.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 18.04.2017 (суддя Шпак В.О.) у задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи судове рішення, місцевий господарський суд установив, що відносини сторін, які виникли із договору № 140/5/877, не мають ознак, притаманних відносинам у сфері оренди (найму) нерухомого майна, оскільки цей договір не містить умов, властивих договору оренди. Суд визнав недоведеним удаваний характер спірного правочину та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого прокурором позову.

Водночас, зважаючи на недоведеність прокурором порушення прав позивача у спірних правовідносинах, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ТОВ "ДПА Компані" про застосування строку позовної давності.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 17.08.2017 рішення Господарського суду Хмельницької області від 18.04.2017 залишено без змін із тих же підстав, а апеляційну скаргу Міноборони - без задоволення.

Заступник військового прокурора Західного регіону України подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 18.04.2017 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 17.08.2017, а справу передати на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Підставами для скасування судових рішень прокурор зазначає порушення норм матеріального і процесуального права, зокрема статей 640, 793, 1133 ЦК, статей 43, 47, 43, 84, 105 ГПК у редакції, чинній до 15.12.2017, посилаючись на те, що договір № 140/5/877 укладено з метою приховання договору оренди нерухомого майна, без дотримання встановленого законодавством порядку укладання договорів оренди, кошти від спільної діяльності Концерну "Військторгсервіс" не надходили. Крім того, скаржник зазначав, що предмет позову в цій справі та у справі № 910/1094/14 Господарського суду міста Києва різняться, а тому, на думку скаржника, факти, встановлені у зазначеній справі, не можуть враховуватися при розгляді цієї справи.

Також не погоджуючись з ухваленими у справі судовими рішеннями, з касаційною скаргою звернулося Міноборони, яке просило скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 18.04.2017 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 17.08.2017, а справу передати на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Підставами для скасування судових рішень міністерство зазначає порушення норм матеріального і процесуального права, а саме статей 640, 793 ЦК, статей 43, 47, 43, 84, 105 ГПК у редакції, чинній до 15.12.2017, та, зокрема вважає, що судами невірно визначено правову природу договору № 140/5/887, допущено неповноту судового дослідження, зокрема не з'ясовано власника спірного майна, наявність його волевиявлення.

Концерн "Військторгсервіс" також оскаржив ухвалені у справі судові рішення та у поданій касаційній скарзі просив скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 18.04.2017 і постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 17.08.2017, а справу передати на новий розгляд до господарського суду першої інстанції в іншому складі суду.

Підставами для скасування судових рішень скаржник зазначає порушення норм матеріального і процесуального права, а саме: статей 203, 215, 234 ЦК, статей 193, 207 Господарського кодексу України, статей 34, 43 ГПК у редакції, чинній до 15.12.2017, та наголошує на невиконанні ТОВ "ДПА Компані" своїх зобов'язань за договором № 140/5/887; недостовірності поданих відповідачем суду доказів щодо перерахування коштів на виконання спірного договору та удаваності цього договору.

Від ТОВ "ДПА Компані" надійшов відзив на касаційні скарги, в якому товариство просить судові рішення у справі залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення, посилаючись на помилковість тверджень скаржників щодо удаваності договору № 140/5/887 та акцентуючи на здійсненні розподілу прибутку сторонами за цим договором. Крім того, відповідач зазначив про зловживання Концерном "Військторгсервіс" своїми правами за спірним договором, посилаючись при цьому на судові рішення у справі № 910/18044/15.

Від Заступника військового прокурора Західного регіону України надійшла відповідь на відзив ТОВ "ДПА Компані", в якій він посилається на необґрунтованість доводів, викладених у відзиві відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні представників учасників справи, дослідивши доводи касаційних скарг і аргументи відзиву на касаційні скарги, перевіривши наявні матеріали справи щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Вкладені у касаційних скаргах аргументи не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки вони не спростовують обґрунтованих висновків господарських судів, фактично зводяться до переоцінки обставин, належно та повно встановлених судами, виходячи із такого.

Щодо доводів касаційних скарг про удаваність договору № 140/5/877, який, на думку скаржників, укладений з метою приховання договору оренди нерухомого майна, то ці доводи визнаються неспроможними з огляду на таке.

Відповідно до статті 1130 ЦК за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Статтею 1133 цього ж Кодексу визначено, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Згідно зі статтею 1139 ЦК прибуток, одержаний учасниками договору простого товариства в результаті їх спільної діяльності, розподіляється пропорційно вартості вкладів учасників у спільне майно, якщо інше не встановлено договором простого товариства або іншою домовленістю учасників.

Відповідно до приписів статті 235 ЦК удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Надавши оцінку договору № 140/5/877, укладеному між сторонами у справі, та зібраним у справі доказам, господарські суди попередніх інстанцій установили, що відносини сторін, які виникли із цього договору, не мають ознак, притаманних відносинам у сфері оренди нерухомого майна, оскільки зазначений договір не містить умов властивих договору оренди, та визнали недоведеним удаваний характер спірного правочину у розумінні статті 235 ЦК. Натомість судами було встановлено, що договір № 140/5/877 за своєю природою є договором про спільну діяльність, містить усі істотні умови, характерні для договорів даного виду та він виконувався сторонами.

Водночас визнаються необґрунтованими посилання прокурора у касаційній скарзі на неналежне виконання ТОВ "ДПА Компані" своїх договірних зобов'язань щодо перерахування частини прибутку за цим договором та помилкове врахування судом апеляційної інстанції фактів встановлених у судовому рішенні у справі № 910/1094/14, оскільки предмети спору у цій справі та у справі № 910/1094/14 різняться. За приписами частини 3 статті 35 ГПК у редакції, чинній до 15.12.2017, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Наведені положення вказують на факти, які містяться у винесених раніше судових рішеннях. Ці факти мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ; преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Як було встановлено апеляційним господарським судом, предметом позову у справі № 910/1094/14 було розірвання договору № 140/5/877 у зв'язку з істотним порушенням ТОВ "ДПА Компані" умов щодо перерахування частини прибутку за цим договором, однак факт неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань за вказаним договором не знайшов свого підтвердження під час розгляду спору у справі № 910/1094/14.

Аргументи Міноборони про необхідність відчуження майна лише за згодою його власника, не можуть бути підставою для скасування постанови у справі, оскільки суди не встановили, що внаслідок укладення договору № 140/5/877 це майно змінило свого власника. Натомість суди встановили, що спірне майно за умовами зазначеного договору було передано Головним управлінням торгівлі Тилу Міноборони лише як вклад у спільну діяльність без створення юридичної особи. Зокрема, згідно з пунктом 1 договору сторони зобов'язалися шляхом об'єднання зусиль та майна спільно діяти без створення юридичної особи у сфері організації виробничої і торгівельної діяльності, надання послуг, у тому числі з перевалки, збереження майна (вантажів, товарів), стоянки та збереження автотранспорту, наданні майна в найм, а також здійснення інших видів діяльності з метою отримання доходу.

Разом із тим колегія суддів зазначає, що інші доводи, наведені у касаційних скаргах, не спростовують обставин, на які посилались суди попередніх інстанцій як на підставу для відмови у позові, вони ґрунтуються на переоцінці доказів, зібраних у справі, що за приписами статті 300 ГПК не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Водночас колегія суддів погоджується з аргументами, викладеними у відзиві на касаційні скарги, що ґрунтуються на встановлених судами обставинах справи та відповідають нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Верховний Суд вважає, що оскаржену постанову суду апеляційної інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а тому її необхідно залишити без змін з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, не встановив правових підстав для витребування майна із незаконного володіння відповідача та визнав позовні вимоги необґрунтованими.

Відповідно до статті 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статей 317, 318 ЦК власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Відповідно до статті 387 ЦК (яка визначена підставою позову) власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник. Водночас законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою ("титулом").

Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися.

Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння.

Дослідивши обставини справи та надавши оцінку зібраним у справі доказам, господарські суди попередніх інстанцій визнали недоведеним прокурором і позивачем наявність правових підстав для витребування спірного нерухомого майна у відповідача.

Господарські суди першої і апеляційної інстанцій установили, що спірне майно, про витребування якого заявлено позов, було передано ТОВ "ДПА Компані" на підставі договору № 140/5/887 (з урахуванням додаткової угоди від 26.04.2011); цей договір не є удаваним правочином, його не було визнано недійсним у встановленому порядку; він виконувався сторонами (здійснювалося перерахування частини прибутку від спільної діяльності згідно з умовами договору); незаконність і безпідставність заволодіння та неправомірність утримання відповідачем цього майна не доведено.

Згідно зі статтею 300 ГПК переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Ураховуючи наведені приписи законодавства та обставини, встановлені господарськими судами, колегія суддів зазначає, що оскаржену постанову у справі ухвалено із додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для її скасування немає.

Оскільки підстави для скасування судового рішення та задоволення касаційних скарги відсутні, то судовий збір за подання касаційних скарг покладається на скаржників.

Водночас, ураховуючи те, що ухвалою Вищого господарського суду України від 08.11.2017 було задоволено клопотання Концерну "Військторгсервіс" про відстрочку сплати судового збору та відстрочено Концерну "Військторгсервіс" сплату судового збору в розмірі 17080,50 грн до прийняття постанови Вищим господарським судом України, та зважаючи, що Концерном "Військторгсервіс" не було сплачено судовий збір за подання касаційної скарги, 17080,50 грн судового збору за подання касаційної скарги підлягає стягненню з Концерну "Військторгсервіс" до Державного бюджету України.

Керуючись статтями 129, 300, 301, пунктом 1 частини 1 статті 308, статтями 309, 314, 315, 317 ГПК, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 17.08.2017 у справі № 924/1180/16 залишити без змін.

Касаційні скарги Заступника військового прокурора Західного регіону України, Концерну "Військторгсервіс" і Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Стягнути з Концерну "Військторгсервіс" на користь Державного бюджету України 17 080,50 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Видачу наказу доручити Господарському суду Хмельницької області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Дроботова

Судді: К.М. Пільков

Ю.Я. Чумак