ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02.03.2018 Справа № 920/1236/17
Господарський суд Сумської області, у складі судді Спиридонової Н.О., при секретарі судового засідання Гребенюк С.В., розглянувши матеріали справи № 920/1236/17 в порядку загального позовного провадження

за позовом: керівника Шосткинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі позивача - Головного управління Держгеокадастру в Сумській області, (вул. Петропавлівська, 108, м. Суми, 40021),

до відповідачів: 1) Шосткинської міської ради Сумської області, (вул. Садовий бульвар, 14, м. Шостка, Сумська область, 41100),

2) фізичної особи-підприємця Ісаєвої Юлії Михайлівни (АДРЕСА_1, 41100),

про скасування рішення в частині та зобов'язання вчинити дії

представники сторін:

прокурор - Вортоломей М.Ф.

позивач - Кунець В.В. (довіреність № 14/62-18 від 12.01.2018)

перший відповідач - не з'явився

другий відповідач - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до суду про скасування пункту 4 рішення 31 сесії Шосткинської міської ради 6 скликання від 20.03.2015 в частині надання дозволу фізичний особі-підприємцю Ісаєвій Ю.М. на укладення договору встановлення особистого строкового сервітуту щодо земельної ділянки площею 24,0 кв.м. під розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності між будинками № 12 та № 14 по вул. Свободи в м. Шостка; зобов'язати фізичну особу - підприємця Ісаєву Юлію Михайлівну повернути територіальній громаді м. Шостка земельну ділянку площею 24,0 кв.м, нормативна грошова оцінка якої становить 10706,16 грн., розташовану між будинками № 12 та № 14 по вулиці Свободи в м. Шостка під розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, передану на підставі договору № 208 встановлення особистого строкового сервітуту від 08.06.2016 та стягнути з відповідачів судовий збір.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 21.12.2017 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до розпорядження керівника апарату господарського суду Сумської області від 18.01.2018 справа № 920/1236/17 призначена на повторний автоматичний розподіл.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 18.01.2018 визначено суддю Спиридонову Н.О.

Перший відповідач подав відзив № 01-28/3476 від 28.12.2017 на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки Шосткинська міська рада при прийнятті рішення в частині надання дозволу на укладення договору ФОП Ісаєва Ю.М. керувалась виключно діючим законодавством та в межах наданих їй повноважень та просить суд провести підготовче засідання без участі її представника.

Другий відповідач подав відзив б/н від 29.12.2017 на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки розміщення тимчасової споруди в блоці із автобусною зупинкою відповідно до укладеного договору встановлення особистого строкового сервітуту щодо земельної ділянки під розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності № 208 від 08.06.2016 на підставі п. 4 рішення 31 сесії Шосткинської міської ради 6 скликання законно і просить суд провести підготовче засідання без її участі.

Шосткинська місцева прокуратура подала відповідь № 104-186 вих 18 від 11.01.2018 на відзиви відповідачів, в яких зазначила, що ФОП Ісаєва Ю.М. не є власником або користувачем земельної ділянки, для задоволення потреб якою необхідно становити земельний сервітут стосовно земельної ділянки, розташованої між будинками № 12 та № 14 по вулиці Свободи в м. Шостка площею 24,0 кв.м. Також зазначила, що зі змісту п. 4 рішення 31 сесії 6 скликання Шосткинської міської ради від 20.03.2015 та договору № 208 встановлення особистого строкового сервітуту від 08.06.2016 не вбачається, що потреби ФОП Ісаєвої Ю.М. стосовно здійснення підприємницької діяльності не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту, отже, потреби у розміщенні другим відповідачем тимчасової споруди на спірній земельній ділянці не було і підстав для визнання між сторонами прав на встановлення сервітуту не існувало, а тому у Шосткинської міської ради не було будь-яких підставі для встановлення сервітутних відносин з ФОП Ісаєвою Ю.М. та відповідно, для прийняття рішення.

10.01.2018 позивач надав суду пояснення на відзив першого відповідача, в яких зазначив, що в порушення вимог земельного законодавства вказана земельна ділянка передана в оренду, а саме в порушення вимог ст. 124 Земельного кодексу України, відповідно до якої передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними Земельного кодексу України, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки, за результатами проведення земельних торгів.

16.01.2018 позивач надав суду відповідь на відзив другого відповідача, в якому просить суд задовольнити позовні вимоги, оскільки укладення договору земельного сервітуту замість договору оренди є створення механізму надання землі підприємцям в обхід проведення аукціонів, без розроблення землевпорядної документації та формування земельної ділянки в натурі. Лише земельні торги забезпечують рівні права для всіх бажаючих взяти землю у користування. Разом з тим, проведення таких торгів та укладення відповідних договорів оренди за їх результатами дають змогу збільшити надходження у вигляді орендної плати до відповідних бюджетів.

Ухвалою суду від 08.02.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.03.2018.

У судовому засіданні 01.03.2018 було оголошено перерву до 02.03.2018.

01.03.2018 перший відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки при прийнятті спірного рішення Шосткинська міська рада в частині надання дозволу на укладення договору керувалась виключно діючим законодавством та в межах наданих їй повноважень, а також просить суд справу слухати без участі її представника.

Представники відповідачів у судове засідання не з'явилися, другий відповідач про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення 12.02.2018.

На виконання протокольної ухвали суду від 01.03.2018 Шосткинська місцева прокуратура направила на адресу суду лист електронною поштою підтверджуючі дані щодо реєстраційного номеру облікової картки платника податків Ісаєвої Ю.М.

Прокурор та представник позивача в судовому засідання підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представника позивача, оцінивши надані докази, суд встановив:

Згідно ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 Господарського процесуального кодексу України.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» представництво інтересів держави у суді полягає у здійсненні прокурором від її імені процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом.

Рішенням Конституційного суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 встановлено, що прокурор або його заступник самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету,територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає зі посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Суд дійшов висновку, що з матеріалів справи вбачаються правові підстави для звернення прокурора з позовною заявою як позивача.

Відповідно до п. 4 рішення 31 сесії 6 скликання Шосткинської міської ради від 20.03.2015 «Про надання дозволів на укладання договорів встановлення особистих строкових сервітутів щодо земельних ділянок» фізичній особі - підприємцю Ісаєвій Юлії Михайлівні надано дозвіл на укладення договору встановлення особистого строкового сервітуту щодо земельної ділянки площею 24,0 кв.м під розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності в блоці з автобусною зупинкою між будинками № 12 та № 14 по вул. К.Маркса терміном на три роки (з моменту прийняття даного рішення) для торгівлі промисловими товарами.

На виконання вказаного рішення між Шосткинською міською радою та ФОП Ісаєвою Ю.М. укладено договір від 08.06.2016 № 208 про встановлення особистого строкового сервітуту щодо земельної ділянки під розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, відповідно до пункту 1.1 якого предметом договору є особистий строковий сервітут, встановлений виключно «Сервітуарію» на територію (об'єкт благоустрою) в м. Шостка, на якій буде розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності тимчасова споруда площею 24,0 кв.м.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що об'єктом особистого строкового сервітуту є територія (об'єкт благоустрою) в районі між будинками № 12 та № 14 по вул. Свободи в м. Шостка, площею 24,0 кв.м, розташування та межі якої зазначено в додатку до цього договору.

Відповідно до пункту 1.4. договору сторони встановили, що даний договір не є договором оренди земельної ділянки чи будь-яким іншим договором користування земельною ділянкою.

Сторонами погоджено у п.3.1, що за користування особистим строковим сервітутом сервітуарій сплачує власнику річну плату в розмірі 4% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка визначається управлінням Держгеокадастру в м. Шостка Сумської області для кожного календарного року. Нормативно грошова оцінка земельної ділянки на 2016 рік становить 10706,16 грн. за 1 кв.м.

Прокурор в обґрунтування позовних вимог зазначає, що вищевказане рішення Шосткинської міської ради прийняте з порушенням вимог законодавства, укладений на його основі договір встановлення особистого строкового сервітуту по суті є неукладений, а земельна ділянка площею 24,0 кв.м підлягає поверненню територіальній громаді м. Шостка в особі Шосткинської міської ради, оскільки з аналізу норм матеріального права, яким регулюються правовідносини з встановлення сервітуту, вбачається, що сервітут на земельну ділянку встановлюється виключно за домовленістю між власниками (користувачами) земельних ділянок з метою усунення недоліків своєї ділянки задля задоволення своїх потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Також прокурор зазначає, що правовідносини між відповідачами мають характер правовідносин щодо оренди земельної ділянки, отже в даному випадку вбачаються ознаки удаваного правочину, з огляду на зміст частини першої статті 235 Цивільного кодексу України, якою визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і Законами України та керуються у своїй діяльності Конституцією і Законами України, актами Президента України, Кабінету міністрів України.

Згідно ст. 12 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно із ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» за договором землі орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві у володіння і користування земельну ділянку орендареві на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Згідно п. 2.31. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» поняття, зміст та підстави встановлення і припинення земельного сервітуту визначені главою 32 Цивільного кодексу України (статті 401 - 406), главою 16 Земельного кодексу України (статті 98 - 102).

Відповідно до статті 395 Цивільного кодексу України сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Згідно ст. 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими та здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею (ч. 3 ст. 98 Земельного кодексу України).

Статтею 100 Земельного кодексу України визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Частиною 1 статті 404 Цивільного кодексу України встановлено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

У відповідності до ст. 8 Земельного кодексу України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно відповідно та в порядку, визначеному Земельним кодексом України.

Крім того, слід зазначити, що перелік цілей, для яких можливо встановити земельний сервітут, визначений статтею 99 Земельного кодексу України.

Так, статтею 99 Земельного кодексу України встановлено, що власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів:

а) право проходу та проїзду на велосипеді;

б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху;

в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм);

г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку;

ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку;

д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми;

е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми;

є) право прогону худоби по наявному шляху;

ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд;

з) інші земельні сервітути.

Таким чином, правовідносини земельного сервітуту виникають між власниками (володільцями) сусідніх земельних ділянок, а саме між власником земельної ділянки, яка має бути обтяжена сервітутом, тобто, між особою, яка зобов'язана надати свою земельну ділянку в обмежене користування, і особою, яка вимагає встановлення сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки (іншого нерухомого майна) і якій належить право на встановлення земельного сервітуту.

Тобто, земельний сервітут може бути встановлений лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту.

З матеріалів справи вбачається, що за договором про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності від 08.06.2016 об'єктом особистого строкового сервітуту є територія (об'єкт благоустрою) в районі між будинками № 12 та № 14 по вул. Свободи в м. Шостка, площею 24,0 кв.м (п. 1.2 договору).

Проте, ФОП Ісаєва Ю.М. на момент укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту не була ані власником, ані землекористувачем земельної ділянки, для задоволення потреб якою необхідно встановити земельний сервітут стосовно земельної ділянки, розташованої між будинками № 12 та № 14 по вул. Свободи в м. Шостка, а тому не є суб'єктом, який має право вимагати встановлення сервітуту.

Отже потреби у розміщенні другим відповідачем тимчасової споруди на спірній земельній ділянці не було.

Обов'язковою умовою для встановлення сервітуту є умова щодо неможливості задоволення потреби осіб у інший (ніж встановлення сервітуту) спосіб.

Однак, пунктом 4 рішення Шосткинської міської ради від 20.03.2015 передбачено, що земельна ділянка ФОП Ісаєвій Ю.М. надається для встановлення сервітуту не для усунення недоліків своєї земельної ділянки, а для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, тобто здійснення господарської діяльності, що суперечить самій правовій природі сервітуту та меті його надання. При цьому відомості про те, що ФОП Ісаєва Ю.М. не має змоги задовольнити свої інтереси іншим способом, ніж розмістити тимчасову споруду саме на спірній земельній ділянці відсутні.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що підстав для визнання між сторонами прав на встановлення сервітуту не існувало, а тому, у Шосткинської міської ради не було будь-яких підстав для встановлення сервітутних відносин з ФОП Ісаєвою Ю.М. та відповідно, для прийняття рішення.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Підстави та порядок передачі в оренду земельних ділянок комунальної власності встановлений статтями 124, 134 Земельного кодексу України та нормами Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 Земельного кодексу України, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 Земельного кодексу України.

Згідно часини першої статті 134 Земельного кодексу України, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, враховуючи мету укладення спірного договору - провадження підприємницької діяльності, а також оплатний характер цього договору, суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини щодо платного володіння та користування земельною ділянкою для ведення другим відповідачем підприємницької діяльності, що відповідає визначенню оренди землі, наведеному у статті 1 Закону України «Про оренду землі».

Крім того, як вже зазначалося вище, земельний сервітут може бути встановлений лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту.

З аналізу норм матеріального права, яким регулюються правовідносини з встановлення сервітуту, вбачається, що сервітут на земельну ділянку встановлюється виключно за домовленістю між власниками (користувачами) земельних ділянок з метою усунення недоліків своєї ділянки задля задоволення своїх потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

На момент укладення договору про встановлення земельного сервітуту ФОП Ісаєва Ю.М. не була власником (користувачем) земельної ділянки, для задоволення потреб користування якою встановлено сервітут за рахунок встановлення обмеження у користуванні іншою земельною ділянкою.

Отже, суть правовідносин між сторонами по спірному договору, їх зміст та мета отримання земельної ділянки не відповідає такому правовому інституту, як земельний сервітут.

Зазначене свідчить про те, що договір сервітуту укладений з порушенням норм чинного земельного законодавства. Передача земельної ділянки повинна була проводитись на умовах оренди в порядку, визначеному ст. ст. 124, 134 Земельного кодексу України та згідно положень Закону України «Про оренду землі».

Таким чином, в порушення вимог земельного законодавства вказана земельна ділянка передана в оренду, а саме в порушення вимог статті 124 Земельного кодексу України, відповідно до якої передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 Земельного кодексу України, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки, за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 Земельного кодексу України.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За приписами вищевказаної статті ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд вважає, що правовий зміст спірного договору про встановлення особистого строкового сервітуту суперечить вищезазначеним положенням Цивільному кодексу України, Земельному кодексу України та Закону України «Про оренду землі», адже цей договір не спрямований на реальне настання наслідків, що ними обумовлені.

За приписами статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Фактично наслідком прийняття спірного рішення стало надання другому відповідачу спірної земельної ділянки у строкове користування без дотримання встановленої процедури та підстав.

За таких обставин, рішення Шосткинської міської ради від 20.03.2015 «Про надання дозволів на укладання договорів встановлення особистих строкових сервітутів щодо земельних ділянок» фізичній особі-підприємцю Ісаєвій Юлії Михайлівні прийнято із порушенням положень Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України та підлягає скасуванню.

Аналізуючи положення договору про встановлення особистого строкового сервітуту від 08.06.2016, укладеного між відповідачами зокрема, предмет договору, права та обов'язки сторін, можна дійти до висновку про відсутність ознак права земельного сервітуту, внаслідок чого цей договір не відповідає вимогам чинного законодавства. В даному випадку відповідна земельна ділянка була фактично передана в оренду.

У зв'язку з цим вбачаються ознаки удаваного правочину з огляду на статтю 235 Господарського кодексу України, відповідно до частини першої якої визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Укладення договору сервітуту замість договору оренди є створенням механізму надання землі у користування підприємцям в обхід проведення земельних торгів (аукціонів). Натомість проведення земельних торгів забезпечує реалізацію принципу рівності прав громадян, юридичних осіб, територіальних громад і держави на землекористування, визначений статтею 5 Земельного кодексу України.

Відповідно до статей 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України та іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договором, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету міністрів України, актам інших органів державної влади України, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Пунктами 1, 2 постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Крім того, зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

В порушення вищевказаних вимог Законів, у спірному договорі відсутній кадастровий номер земельної ділянки, яка передавалась ФОП Ісаєвій Ю.М., який характеризує об'єкт оренди та є істотною умовою договору оренди.

Враховуючи, що у спірному договорі відсутні всі істотні умови, отже відсутні підстави вважати спірний правочин вчиненим.

Разом з тим, недійсним може бути визнано лише укладений договір - відповідне узгоджується з правовою позицією, викладеною у пункті 8 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-99цс13 тощо.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З огляду на викладене, договір встановлення особистого строкового сервітуту від 08.06.2016 щодо земельної ділянки є таким, що не укладений, бо не породив юридичних наслідків.

Враховуючи, що договір є неукладеним, безпідставно використовується ФОП Ісаєвою Ю.М. земельна ділянка в м. Шостка, в районі між будинками № 12 та № 14 по вул. Свободи, яка підлягає поверненню.

Відповідно до пп. 6 п. 8 постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої Цивільного кодексу України.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України (глава 83) встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (стаття 1213 Цивільного кодексу України).

Таким чином, ФОП Ісаєва Ю.М. повинна повернути територіальній громаді м. Шостка в особі Шосткинської міської ради земельну ділянку по вул. Свободи в м. Шостка в районі між будинками № 12 та № 14 у стані, що існував до надання вказаної земельної ділянки у користування.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 17.08.2017 у справі № 920/625/16, від 02.03.2017 у справі № 905/533/15.

Прокурором обґрунтовано належними та допустимими доказами порушення інтересів держави прийняттям оспорюваного рішення, оскільки саме державою здійснюється особлива охорона землі як національного багатства в силу статті 14 Конституції України, а недотримання відповідачами встановленої статтями 124, 134 Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі» процедури передачі оспорюваної земельної ділянки другому відповідачу у платне володіння та користування порушує ці інтереси.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до вимог статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає позовні вимоги прокурора правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір в розмірі 3200 грн. покладається на відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 91, 120, 123, 129, 178, 202, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Скасувати п. 4 рішення 31 сесії Шосткинської міської ради 6 скликання від 20.03.2015 у частині надання дозволу фізичній особі - підприємцю Ісаєвій Юлії Михайлівні на укладення договору встановлення особистого строкового сервітуту щодо земельної ділянки площею 24,0 кв.м під розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діляності між будинками № 12 та № 14 по вул. Свободи в м. Шостка.

3. Зобов'язати фізичну особу - підприємця Ісаєву Юлію Михайлівну (АДРЕСА_1, 41100) повернути територіальній громаді м. Шостка земельну ділянку площею 24,0 кв.м, нормативна грошова оцінка якої становить 10706,16 грн., розташовану між будинками № 12 та № 14 по вулиці Свободи в м. Шостка під розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, передану на підставі договору № 208 встановлення особистого строкового сервітуту від 08.06.2016.

4. Стягнути з Шосткинської міської ради (41100, м. Шостка, вул. Садовий бульвар, ) на користь прокуратури Сумської області (код 03527891, р/р 2983 в ДКСУ у м. Київ, МФО 820172) судовий збір в сумі 1600 грн. 00 коп., сплачений при поданні позову за розгляд справи господарським судом Сумської області (одержувач - прокуратура Сумської області, , рахунок № 2983 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172).

5. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Ісаєвої Юлії Михайлівни (41100, АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_1) на користь прокуратури Сумської області (код 03527891, р/р 2983 в ДКСУ у м. Київ, МФО 820172) судовий збір в сумі 1600 грн. 00 коп., сплачений при поданні позову за розгляд справи господарським судом Сумської області (одержувач - прокуратура Сумської області, , рахунок № 2983 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172).

6. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 03.03.2018.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.О. Спиридонова