РІШЕННЯ

Іменем України

28 лютого 2018 року м. Чернігів

Господарським судом Чернігівської області у складі судді Оленич Т. Г.

за участю секретаря судового засідання Хіловської І. Д.

розглянуто у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу №927/96/18

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНКРІС-АГРО», вул. Соборності, буд. 66, м. Полтава, 36014

до відповідача: Приватного сільськогосподарського підприємства «ОЛЕКСАНДРІВСЬКЕ», вул. Молодіжна, буд. 1, с. Олександрівка, Семенівський район, Чернігівська область

про стягнення 187533грн.79коп.

у присутності представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність вих.№628 від 13.12.2017)

від відповідача: ОСОБА_2 директора

В судовому засіданні 28.02.2018 на підставі ч.1 ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача 146000грн.16коп. боргу, 18128грн.55коп. пені, нарахованої за період з 05.09.2017 по 29.01.2018, 16846грн.63коп. 28% річних, нарахованих за період з 05.09.2017 по 29.01.2018, та 6558грн.45коп. інфляційних нарахувань, обчислених за період з вересня по грудень 2017 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору поставки №30-Ч на умовах відстрочки платежу від 21.08.2017, додатків до цього договору №ІА000001543 від 21.08.2017 та №ІА000001565 від 23.08.2017 по видатковим накладним №1477 від 22.08.2017, №1693 від 04.09.2017 та №1728 від 12.09.2017 позивачем передано відповідачу товар загальною вартістю 195572грн.16коп.

За повідомленням позивача, відповідач вартість товару, переданого на підставі додатку №ІА000001543 від 21.08.2017 до договору поставки №30-Ч на умовах відстрочки платежу від 21.08.2017 по видатковій накладній №1477 від 22.08.2017, оплатив з порушенням встановленого договором строку лише 29.11.2017, в звязку з чим за прострочення оплати товару позивач просить застосувати до відповідача заходи відповідальності, передбачені п.7.2. договору та ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України.

За твердженням позивача, відповідач вартість товару, переданого на підставі додатку №ІА000001565 від 23.08.2017 до договору поставки №30-Ч на умовах відстрочки платежу від 21.08.2017 по видатковим накладним №1693 від 04.09.2017 та №1728 від 12.09.2017 не оплатив, внаслідок чого виник заявлений до стягнення борг, який він і просить стягнути з відповідача в судовому порядку, а також застосувати до останнього заходи відповідальності, передбачені п.7.2. договору та ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України за прострочення оплати товару.

В судовому засіданні представником позивача подано заяву №111 від 23.02.2018 про зменшення позовних вимог на 5850грн.16коп.

Порівняльний аналіз вимог, викладених у позовній заяві та у заяві про зменшення позовних вимог, свідчить, що фактично позивачем збільшено розмір позовних вимог в частині заявлених до стягнення пені, процентів річних шляхом збільшення періоду розрахунку вказаних нарахувань до 27.02.2018, та в частині заявлених до стягнення втрат від інфляції шляхом збільшення періоду розрахунку вказаних нарахувань та включення до розрахунку індексу інфляції за січень 2018 року.

Крім того, у заяві про зменшення позовних вимог позивач повідомляє, що відповідачем платіжним дорученням №3 від 02.02.2018 перераховано на рахунок позивача грошові кошти в сумі 15000грн.16коп. Вказані кошти на підставі ст.534 Цивільного кодексу України зараховані позивачем в рахунок погашення вимоги позивача по процентам річним.

Таким чином, в заяві про зменшення позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 181683грн.63коп., з яких: 146000грн.16коп. боргу, 21840грн.55коп. пені, нарахованої за період з 05.09.2017 по 27.02.2018, 5094грн.47коп. 28% річних, нарахованих за період з 05.09.2017 по 27.02.2018 (20094грн.63коп.-15000грн.16коп.), та 8748грн.45коп. інфляційних нарахувань, обчислених за період з вересня 2017 року по січень 2018 року.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, позивач вправі був подати заяву про зменшення розміру позовних вимог до початку першого судового засідання. Натомість позивачем заява про зменшення розміру позовних вимог подана в судовому засіданні, тобто після закінчення встановленого законом строку для вчинення відповідної процесуальної дії.

Згідно зі ст.118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи відсутність підстав для поновлення позивачу строку на подання заяви про зменшення розміру позовних вимог, суд залишає її без розгляду, у звязку з чим судом розглядаються по суті вимоги, викладені в позовній заяві.

У строк, встановлений судом, відзив відповідачем не надано. Про поважність причин ненадання відзиву на позов відповідач суд не повідомив.

У клопотанні, поданому в судовому засіданні, відповідач повідомив про часткову оплату товару, на підтвердження чого надано платіжне доручення №114 від 29.11.2017 на суму 49572грн.00коп. та платіжне доручення №3 від 02.02.2018 на суму 15000грн.16коп.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши в ході розгляду справи по суті пояснення та доводи сторін, зясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши їх доказами, суд ВСТАНОВИВ:

21 серпня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНКРІС-АГРО» (позивач у справі, постачальник за договором) та Приватним сільськогосподарським підприємством «ОЛЕКСАНДРІВСЬКЕ» (відповідач у справі, покупець за договором) укладено договір поставки №30-Ч на умовах відстрочки платежу (далі по тексту договір поставки), за умовами якого позивач в строки, визначені договором, зобовязався передати у власність відповідача продукцію виробничо-технічного призначення, а відповідач, в свою чергу, зобовязався прийняти товар і оплатити його ціну, сплативши за нього визначену договором грошову суму.

Відповідно до п.1.2. договору поставки найменування товару, його кількість, ціна за одиницю, строк поставки покупцю та базис поставки, строк оплати, а також інші умови, визначені в додатках до договору, які є невідємною його частиною. Фактична номенклатура, асортимент та кількість по задоволеним постачальником замовленням визначаються згідно видаткових накладних.

До договору поставки сторонами підписано додатки до цього договору №ІА000001543 від 21.08.2017 та №ІА000001565 від 23.08.2017, в яких визначено, зокрема, найменування товару, його кількість, ціну, термін поставки товару, базис поставки товару, термін оплати товару.

Відповідно до додатку №ІА000001543 від 21.08.2017 позивач зобовязався поставити відповідачу гербіцид «Гліфовіт» РК (20л), у кількості 600л, загальною вартістю з ПДВ 49572грн.00коп.

Згідно із додатком №ІА000001565 від 23.08.2017 позивач зобовязався поставити відповідачу насіння озимого жита, Гуттіно, F1, Кінто Дуо+Гаучо Плюс+Вітазим+Рексолін АВС,1 МН, 2017 рік врож. в кількості 40 мішків, загальною вартістю з ПДВ 56000грн.16коп.; а також насіння озимої «Кубус» 1 репродукція в кількості 10т, загальною вартістю з ПДВ 90000грн.00коп.

Відповідно до п.5.1. договору поставки господарські зобовязання сторін цього договору, які виникли на його основі, існують протягом одного року із дня його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін.

Як вбачається з наданої до матеріалів справи копії примірника договору поставки, останній підписаний сторонами та скріплений їх печатками, що свідчить про його укладеність, що також не оспорювалось сторонами в ході розгляду справи.

Доказів розірвання або визнання недійсним вказаного договору в судовому порядку на час розгляду даної справи сторонами не надано, а тому в силу ст.629 Цивільного кодексу України договір поставки №30-Ч на умовах відстрочки платежу від 21.08.2017 діє та є обовязковим для виконання сторонами, що також не оспорювалось жодною із сторін в ході розгляду справи.

Аналіз змісту та субєктного складу договору №30-Ч від 21.08.2017 свідчить, що у звязку з його укладенням між сторонами виникли правовідносини поставки, які регулюються нормами §1 глави 30 Господарського кодексу України та §3 глави 54 Цивільного кодексу України.

За змістом ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Відповідно до ч.6 ст.265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

В силу ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Аналіз договору №30-Ч від 21.08.2017 свідчить, що в ньому відсутні будь-які застереження щодо застосування до правовідносин, які виникли між сторонами у звязку з його укладенням, положень про купівлю-продаж, а тому судом при вирішенні даного спору застосовуються також норми чинного законодавства, які регулюють відносини купівлі-продажу.

На виконання договору поставки та додатку №ІА000001543 від 21.08.2017 позивачем передано відповідачу по видатковій накладній №1477 від 22.08.2017 гербіцид «Гліфовіт» РК (20л), у кількості 600л, загальною вартістю з ПДВ 49572грн.00коп.

На виконання договору поставки та додатку №ІА000001565 від 23.08.2017 позивачем передано відповідачу по видатковій накладній №1693 від 04.09.2017 насіння озимого жита, Гуттіно, F1, Кінто Дуо+Гаучо Плюс+Вітазим+Рексолін АВС,1 МН, 2017 рік врож. в кількості 40 мішків, загальною вартістю з ПДВ 56000грн.16коп., та по видатковій накладній №1728 від 12.09.2017 насіння озимої пшениці «Кубус» 1 репродукція в кількості 10т, загальною вартістю з ПДВ 90000грн.00коп. Загальна вартість товару переданого на підставі додатку №ІА000001565 від 23.08.2017 по видатковим накладним №1693 від 04.09.2017 та №1728 від 12.09.2017 становить 146000грн.16коп.

Про отримання відповідачем товару, погодження з ціною та асортиментом поставленого товару свідчать підписи директора відповідача на вищевказаних накладних, засвідчені печаткою відповідача.

Факт отримання від позивача на підставі договору поставки по видатковим накладним, покладеним в основу позову, товару загальною вартістю 195572грн.16коп. в ході судового розгляду даної справи відповідачем не заперечувався.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем належним чином виконано взяті на себе за договором зобовязання в частині поставки товару відповідачу.

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно із п.2.4. договору поставки покупець проводить розрахунки з постачальником на умовах відстрочки оплати вартості (ціни) товару, визначеної із врахуванням вимог п.п. 2.2.-2.3., на строк зазначений у додатку до даного договору, який є його невідємною частиною, від дати переходу права власності товар до покупця, шляхом перерахування коштів в національній валюті на банківський рахунок постачальника.

В силу п.2.5. договору поставки моментом переходу права власності на товар від постачальника до покупця є дата підписання уповноваженим представником покупця видаткової накладної на товар, що свідчить про прийняття товару по кількості, номенклатурі та ціні, зазначених у видатковій накладній на товар.

Як вбачається з додатку №ІА000001543 від 21.08.2017 покупець мав оплатити вартість отриманого на його підставі товару до 04.09.2017.

Отже товар, отриманий відповідачем по видатковій накладній №1477 від 22.08.2017, відповідач зобовязаний був оплатити до 04.09.2017.

Як вбачається з додатку №ІА000001565 від 23.08.2017 покупець мав оплатити вартість отриманого на його підставі товару до 15.09.2017.

Таким чином товар, отриманий відповідачем по видатковим накладним №1693 від 04.09.2017 та №1728 від 12.09.2017 відповідач зобовязаний був оплатити до 15.09.2017.

За повідомленням позивача, відповідач товар, отриманий по видатковій накладній №1477 від 22.08.2017, оплатив з порушенням встановленого договором терміну лише 29.11.2017.

Факт оплати відповідачем товару, отриманого від позивача по видатковій накладній №1477 від 22.08.2017, з порушенням встановленого договором терміну підтверджується платіжним дорученням №114 від 29.11.2017 на суму 49572грн.00коп. та визнається відповідачем.

За твердженням позивача, відповідач товар, отриманий по видатковим накладним №1693 від 04.09.2017 та №1728 від 12.09.2017, не оплатив, внаслідок чого виник заявлений до стягнення борг, який він і просить стягнути з відповідача в судовому порядку.

Разом з тим, відповідач стверджує про сплату в рахунок оплати отриманого товару платіжним дорученням №3 від 02.02.2018 грошових коштів в сумі 15000грн.16коп.

Позивач факт отримання від відповідача коштів у сумі 15000грн.16коп. визнає, однак стверджує, що на підставі ст.534 Цивільного кодексу України, вказані грошові кошти були зараховані ним в рахунок погашення нарахованих за прострочення оплати товару 28% річних.

Вказана позиція позивача не приймається судом до уваги, оскільки є неправомірною з огляду на таке:

Відповідно до ст.534 Цивільного кодексу України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Аналіз змісту вищенаведеної цивільно-правової норми свідчить, що вона є диспозитивною, а тому сторони можуть передбачити в договорі інший порядок зарахування коштів, перерахованих на виконання грошового зобовязання, у разі недостатності суми проведеного платежу

В підпункті 3.2.2. п.3.2. договору поставки сторони встановили, що у разі порушення покупцем строків оплати, постачальник, незалежно від вказаного покупцем призначення платежу, має право зарахувати кошти в рахунок оплати простроченої заборгованості перед постачальником.

Отже сторони в договорі узгодили, що незалежно від вказаного покупцем призначення платежу кошти, перераховані покупцем на рахунок постачальника, можуть бути зараховані постачальником на власний розсуд виключно в рахунок оплати простроченої заборгованості перед постачальником.

Таким чином, суд приходить до висновку, що грошові кошти в сумі 15000грн.16коп., перераховані відповідачем на рахунок позивача платіжним дорученням №3 від 02.02.2018 в рахунок оплати основного боргу за товар та мають бути відповідним чином зараховані позивачем в порядку, встановленим договором.

Як вбачається з матеріалів справи, вказана сума сплачена відповідачем після звернення позивача до суду з даним позовом, у звязку з чим суд приходить до висновку, що спір між сторонами в цій частині був врегульований в добровільному порядку в процесі судового розгляду; на момент проведення засідання по розгляду справи предмет спору в частині стягнення 15000грн.16коп. боргу відсутній.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

За таких обставин суд приходить до висновку, що провадження у справі в частині стягнення 15000грн.16коп. боргу підлягає закриттю.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу ч.1, 3 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідач доказів оплати в повному обсязі вартості отриманого товару, а також доказів, які спростовують наявність боргу в розмірі 131000грн.00коп., в ході розгляду даної справи в місцевому господарському суді не надав.

В силу ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобовязань.

За змістом ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

За приписами ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки на момент звернення позивача до суду з даним позовом термін виконання зобовязання сплив, суд приходить до висновку, що відповідачем порушено умови договору в частині своєчасної оплати товару, що свідчить про неналежне виконання відповідачем взятих на себе за договором поставки зобовязань.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобовязання по оплаті товару, отриманого від позивача по видатковим накладним №1693 від 04.09.2017 та №1728 від 12.09.2017 на підставі договору поставки №30-Ч на умовах відстрочки платежу від 21.08.2017 та додатку до нього №ІА000001565 від 23.08.2017, на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості за отриманий товар відповідач суду не представив, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача боргу задовольняється судом частково з урахуванням сплаченої після подання позову суми 15000грн.16коп., а саме у розмірі 131000грн.00коп.

Відповідно до підп. «а» п.7.2. договору поставки у випадках порушення умов даного договору, постачальник має право притягти покупця до відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті у встановлені договором терміни вартості (ціни) товару. За порушення даних умов договору покупець сплачує за кожен день прострочення платежу, після закінчення строку відстрочки платежу, визначеного п.п.2.4. договору, на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від суми боргу, за кожен день такого прострочення.

З посиланням на вказану умову договору позивач просить стягнути з відповідача 18128грн.55коп. пені, нарахованої за період з 05.09.2017 по 29.01.2018, за прострочення оплати товару, отриманого по видатковим накладним №1477 від 22.08.2017, №1693 від 04.09.2017 та №1728 від 12.09.2017.

За змістом ст.611 Цивільного кодексу України порушення боржником взятих на себе зобовязань призводить до настання певних правових наслідків, які полягають у застосуванні до нього встановлених законом та договором мір відповідальності, зокрема і у сплаті неустойки.

Згідно із ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Відповідно до ч.3 вказаної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Здійснивши перевірку розрахунку пені, судом встановлено, що при обчисленні пені позивачем допущено арифметичну помилку. Фактично розмір пені за визначений позивачем період становить 17551грн.17коп.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем зобовязання по своєчасній оплаті отриманого від позивача товару, а тому суд приходить до висновку, що вимога позивача в частині стягнення з відповідача пені є правомірною однак задовольняється судом частково у сумі 17551грн.17коп. через допущену позивачем арифметичну помилку при розрахунку.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В підпункті «б» п.7.2. договору поставки сторонами узгоджено, що за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті у встановлені договором терміни вартості (ціни) товару покупець сплачує на користь постачальника 28 (двадцять вісім) відсотків річних від простроченої суми та індекс інфляції за весь час прострочення (ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України).

З посиланням на вказану норму закону та умову договору поставки, якою передбачено інший розмір процентів річних, позивач просить стягнути з відповідача 16846грн.63коп. 28% річних, нарахованих за період з 05.09.2017 по 29.01.2018, та 6558грн.45коп. інфляційних нарахувань, обчислених за період з вересня по грудень 2017 року, за прострочення оплати товару, отриманого по видатковим накладним №1477 від 22.08.2017, №1693 від 04.09.2017 та №1728 від 12.09.2017.

Здійснивши перевірку правильності обчислення інфляційної складової боргу, судом встановлено, що розрахунок здійснений з урахуванням фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства та є арифметично вірними.

Разом з тим, за вказаний позивачем період розмір 28% річних фактично становить 18128грн.65коп., що є більшим, аніж заявлено позивачем до стягнення.

Однак відповідно до норм господарського процесу при зверненні до суду позивач самостійно визначає обсяг порушення свого права та спосіб його захисту, а суд лише оцінює наявність підстав для захисту в межах заявленої вимоги. Враховуючи, що позивачем не подано у встановлений процесуальним законом строк заяви про збільшення розміру позовних вимог, з огляду на принцип рівності сторін перед судом та законом суд невправі самостійно змінювати (збільшувати) розмір позовних вимог, а тому судом задовольняється вимога про стягнення процентів річних в межах заявленого розміру.

Враховуючи, що факт прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання підтверджується матеріалами справи, вимоги позивача про стягнення з відповідача 28% річних та інфляційних нарахувань задовольняються судом в повному обсязі.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги належить задовольнити частково, в звязку з чим з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 131000грн. боргу, 17551грн.17коп. пені, 16846грн.63коп. 28% річних та 6558грн.45коп. інфляційних нарахувань.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат суд виходить з такого:

Відповідно до ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, відповідно до ч.9 ст.129 Господарського процесуального кодексу України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом до сторони, неправильні дії якої призвели до виникнення спору, незалежно від результату вирішення спору.

Враховуючи, що частина заявленої до стягнення суми боргу, а саме 15000грн.16коп., сплачена відповідачем лише після звернення позивача до суду з даним позовом, тобто спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, а тому в цій частині судовий збір покладається також на відповідача.

Керуючись ст.74, 129, 231, 233, 237, 238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНКРІС-АГРО» задовольнити частково.

Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства «ОЛЕКСАНДРІВСЬКЕ», вул.Молодіжна, б.1, с. Олександрівка, Семенівський район, Чернігівська область (ідентифікаційний код 32289003) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНКРІС-АГРО», вул.Соборності, б.66, м.Полтава (ідентифікаційний код 38661762) 131000грн. боргу, 16846грн.63коп. 28 процентів річних, 17551грн.17коп. пені, 6558грн.45коп. інфляційних нарахувань та 2804грн.35коп. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Закрити провадження у справі в частині стягнення з Приватного сільськогосподарського підприємства «ОЛЕКСАНДРІВСЬКЕ» 15000грн.16коп. боргу.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п.п.17.5 п.17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 03 березня 2018 року.

Суддя Т. Г. Оленич