ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.18 р.                     Справа № 7/127а/5006

Господарський суд Донецької області у складі судді Сковородіної О.М.,

при секретарі судового засідання Нарожній М.С.,

за позовом: Обласного комунального підприємства “Донецьктеплокомуненерго”, м. Краматорськ Донецька область

до відповідача: Маріупольської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області, м.Маріуполь Донецької області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Дочірньої компанії “Газ України” НАК “Нафтогаз України”, м. Київ

про: визнання недійсним податкового повідомлення-рішення №/0 від 20.03.2007р.

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився

Обласне комунальне підприємство “Донецьктеплокомуненерго” звернулось з позовом до Державної податкової інспекції у Ворошиловському районі м.Донецька про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення № /0 від 20.03.2007р.

Заявою від 07.08.2012 року позивач просив визнати недійсним податкове повідомлення-рішення № /0 в частині донарахування податкового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 602 183 грн. та штрафних санкцій в розмірі 627 700 грн.

Рішенням господарського суду Донецької області від 15.08.2012р. у справі №7/127а позовні вимоги Обласного комунального підприємства “Донецьктеплокомуненерго” були задоволені частково.

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 04.12.2012р. рішення господарського суду від 15.08.2012р. у справі №7/127а залишено без змін.

Ухвалою господарського суду Донецької області №7/127а від 27.03.2017р. частково відновлено втрачену справу.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 24.05.2017р. рішення господарського суду Донецької області від 15.08.2012р. та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 04.12.2012р скасував та направив на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

Після повернення матеріалів справи №7/127а/5006 ухвалою господарського суду Донецької області №7/127а/5006 справу було прийнято до провадження суддею Сковородіною О.М.

Ухвалою господарського суду Донецької області №7/127а/5006 від 22.01.2017р. було закінчені підготовчі дії до розгляду справи №7/127а/5006 та розпочато розгляд справи по суті.

В обґрунтування вимог позивач посилається на копії: податкових накладних № 152 від 11.07.2005р., № 174 від 04.07.2005р., № 284 від 14.10.2005р., № 291/а від 06.11.2005р., № 291/б від 06.11.2005р., № 23 від 28.02.2006р., № 163 від 10.04.2006р., № 158 від 04.07.2006р., № 3456 від 28.02.2006р., № 5651 від 31.03.2006р., актів приймання-передачі, наказу про утилізацію документів №178 від 10.06.2010р., правовстановлюючі документи.

Щодо зазначення Вищим адміністративним судом України про те, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки обставинам справи щодо походження придбаного позивачем газу, не витребувано докази що ввезений газ не оформлявся в режимі випуску у вільний обіг із звільненням від обкладення ПДВ.

Виконуючи вказівку Вищого адміністративного суду України під час нового розгляду справи, суд ухвалою №7/127а/5006 від 22.06.2017р. зобов’язав відповідача надати: податкове повідомлення-рішення №/0 від 20.03.2007р.; акт перевірки від 03.03.2007р.; анульоване свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість ПП "Ріно-М"; податкові накладні, видані ПП "Ріно-М", на підставі яких сформований податковий кредит позивача; облікову картку платника податків станом на час розгляду справи ПП "Ріно-М".

31.07.2017р. на адресу суду від відповідача надійшли письмові пояснення б/н від 27.07.2017р. про неможливість надати витребувані судом документи через їх втрату у зв’язку з проведення АТО у місті Донецьку.

Також, позивачем 26.01.2017р. через канцелярію суду надано заяву №юр/196 від 25.01.2017р., в якій зазначено, що все майно, технічна, фінансова, юридична документація захоплена у вересні-жовтні 2014р. в місті Донецьку невідомими особами, тому, не може надати документів відносно даної справи.

Крім того, 31.07.2017р. на адресу суду від Маріупольської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області надійшли:

- заперечення б/н від 27.07.2017р., в яких просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі;

- клопотання б/н від 27.07.2017р. про заміну відповідача - Державної податкової інспекції у Ворошиловському районі м.Донецька його правонаступником Маріупольською об’єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Донецькій області.

28.12.2017р. на адресу суду від третьої особи надійшли пояснення №31/13-5213 від 19.12.2017р., в яких зазначено, що позивач в лютому-березні 2006 року отримав від третьої особи природний газ, який не є предметом пільгового оподаткування за нульовою ставкою ПДВ згідно зі ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік".

Тому, просить суд задовольнити позовні вимоги.

22.01.2018р. позивачем через канцелярію суду були надані додаткові пояснення №юр/100 від 19.01.2018р., в яких зазначено, що податкові накладні складені за господарськими операціями між позивачем та ПП “Ріно-М” № 152 від 11.07.2005г. на суму 6600,00 грн. (у т.ч. ПДВ 1100 грн.); № 174 від 04.07.2005г. на суму 6840,00 грн. (у т.ч. ПДВ 1140 грн.); № 284 від 14.10.2005г. на суму 4113,60 грн. (у т.ч. ПДВ 685,60грн.), а також податкові накладні складені за господарськими операціями між позивачем та ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз Україна” №3456 від 28.02.2006р. на загальну суму 1881629,17 грн. (у т.ч. сума ПДВ 313604,86 грн.) та №5651 від 31.03.2006р. на загальну суму 1676957,14 грн. (у т.ч. 279492,86 грн.) - є первинними документами в розумінні ст.9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”.

Податковий кредит за операціями між позивачем та ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз Україна” у лютому - березні 2006 року на суму 593098,00 грн. та за операціями між позивачем та ПП “Ріно-М” за період з липня 2005р. по жовтень 2005р. на суму 2925,60 грн. - сформовано правомірно, у відповідності до вимог Закону України “Про податок на додану вартість”, а штрафні санкції у розмірі 621875,80 грн. застосовані відповідачем безпідставно.

Тому, просить суд задовольнити позовні вимоги.

Представники сторін у судове засідання не з’явились, про час, дату та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

З огляду на те, що матеріали справи №7/127а були втрачені та відновлені лише в частині процесуальних документів, тому, суд виходить з даних щодо первинної документації, які вказані у постанові господарського суду Донецької області №7/127а від 15.08.2012р. та судових актах вищих інстанцій, прийнятих в межах справи №7/127а, а також наведених вище пояснень сторін та третьої особи.

Також, судом застосовуються норми законодавства, редакція яких, діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

Дослідивши матеріали частково відновленої справи, документи та пояснення, надані сторонами, судом встановлено наступне.

Обласне комунальне підприємство “Донецьктеплокомуненерго” (далі - Позивач) є обласним теплопостачальним підприємством, яке засноване на спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст і знаходиться в управлінні Донецької обласної державної адміністрації.

Згідно Статуту ОКП “Донецьктеплокомуненерго”, позивач здійснює виробництво та розподілення тепла населенню та юридичним особам, виробництво нагрівальних котлів, надання вантажно-ремонтних робіт.

До складу підприємства у вигляді структурних підрозділів входять 20 виробничих одиниць, які діють на підставі положення про виробничу одиниці, самостійно здійснюють фінансово-економічну діяльність і є самостійними платниками податків.

Відповідач є суб’єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах реалізував надані йому Законом України „Про державну податкову службу в Україні” повноваження.

Як було встановлено судом, у період з 15.01.2007р. по 20.02.2007р. ДПІ у Ворошиловському районі м. Донецька була проведена виїзна планова перевірка ОКП “Донецьктеплокомуненерго” з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2005р. по 30.09.2006р., результати якої оформлені актом від 03.03.2007г. № 409/23-6/03337119 (далі – Акт перевірки від 03.03.2007г.).

На підставі акту перевірки від 03.03.2007г. ДПІ винесено податкове повідомлення-рішення від 20.03.2007р. № /0 про донарахування суми податкового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 1271556 грн., з яких сума основного платежу - 622 945 грн., сума штрафних санкцій - 648 611 грн.

Спірне податкове повідомлення рішення прийняте згідно з п.п. 4.2.2 „б" п.4.2 ст.4 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" №2181-111 від 21.12.2000 р. зі змінами та доповненнями.

Штрафна санкція прийнята на підставі п.п. 17.1.3, 17.1.6 п.17.1 ст.17 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" №2181-111 від 21.12.2000 р. зі змінами та доповненнями, про що є посилання в відповідному повідомленні-рішенні.

Як вбачається з Акту перевірки від 03.03.2007р. підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення від 20.03.2007р. № /0 стали висновки податкової інспекції про порушенням позивачем вимог п.4.1, п.4.9 ст. 4, пп.7.2.1, 7.2.3, 7.2.6 п. 7.2, пп.7.3.1, 7.3.5, 7.3.6 п.7.3, пп.7.4.1, 7.4.4, 7.4.5 п .7.4 ст.7 Закону України від 03.04.1997р. № 168/97-ВР “Про податок на додану вартість” зі змінами та доповненнями (далі Закон - 168/97), ст.8 Закону України від 20.12.2005г. № 3235-ІV “Про державний бюджет України на 2006 рік” зі змінами та доповненнями.

Відповідачем донарахована сума основного платежу з податку на додану вартість в розмірі 622 945 грн., яка в тому числі складається із сум донарахованих за господарськими операціями з ПП “Ріно-М” у розмірі 9085,40 грн. та з ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз Україна” у розмірі 593098 грн.

Не погодившись із спірним податковим повідомленням-рішенням Позивач звернувся до суду про його скасування в частині донарахування зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем в розмірі 602 183,40 грн. та штрафних санкцій в розмірі 648611 грн.

В акті перевірки відповідач зазначив, що в порушення пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість” до складу податкового кредиту позивачем (ПЕ “Харцизсктепломережа”) неправомірно віднесена сума 9085,40 грн. згідно податкових накладних, отриманих від ПП “Ріно-М”. В обґрунтування правомірності свого висновку відповідач вказав, що ПП “Ріно-М” знято з обліку ДПІ Святошинського району м.Києва 21.10.2005 року.

Як було встановлено судом, протягом липня 2005 року – липня 2006 року ПП “Ріно-М” на адресу ВО ОКП “ДТКЕ” “Харцизсктепломережа” було поставлено ТМЦ на загальну суму 54512,40 грн. (у т.ч. ПДВ -9085,40), зокрема: насос – 3шт. на суму без ПДВ 2925,6 грн., провід на суму без ПДВ 1172,40 грн., розетки на суму без ПДВ -70,00 грн., автомати, пускателі на суму без ПДВ 1354,00грн., автомати,конденсатори на суму без ПДВ 1562,00 грн., распред. пульт на суму без ПДВ 2001 грн.

За наслідками здійснення господарської операції виконавець ПП “Ріно-М” склало і видало, а позивач прийняв податкові накладні №152 від 11.07.2005р., №174 від 04.08.2005р., №284 від 14.10.2005р., №291а від 06.11.2006р., №291б від 06.11.2005р., №23 від 28.02.2006р., №163 від 10.04.2006р., №158 від 04.07.2006р. на загальну суму 54512,40 грн. у т.ч. ПДВ 9085,40 грн.

На підставі отриманих вищевказаних податкових накладних позивачем віднесено до податкового кредиту суми податку на додану вартість у липні 2005р. -1100 грн., у серпні 2005р.-1140,00 грн., у жовтні 2005р. -685,60 грн., у листопаді 2005р.- 1242,40 грн., у лютому 2006р. -1354,40 грн., у квітні 2006р. – 1562,00 грн., у липні 2006р. – 2001,00 грн.

Податкова інспекція не визнає обґрунтованим віднесення позивачем до податкового кредиту суми ПДВ у розмірі 9085,40 грн., оскільки ПП “Ріно-М” знято з обліку ДПІ Святошинського району м.Києва 21.10.2005 року, у зв’язку з ненаданням декларації протягом року та не знаходженням за місцем реєстрації.

За висновками ДПІ, витрати по сплаті вказаного податку не підтверджені податковими накладними, тому, що вказані податкові накладні не можуть вважатися первинними документами, які фіксують факти здійснення господарських операцій між позивачем та ПП “Ріно-М”, з огляду на скасування реєстрації свідоцтва платника ПДВ підприємства “Ріно-М”.

Як було встановлено судом, 21.10.2005 року ДПІ Святошинського району м.Києва на підставі акту №5/36 та згідно пункту г п.9.8 ст.9 Закону України “Про податок на додану вартість”, анульовано свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість ПП “Ріно-М” з 21.10.2005 року за неподання податковому органу декларацій з ПДВ протягом дванадцяти послідовних податкових місяців.

Ухвалою суду від 19 липня 2012 року у позивача були витребувані первинні документи бухгалтерського обліку, що засвідчують факт здійснення господарських операцій між ОКП “Донецьктеплокомуненерго” та ПП “Ріно-М” у спірний період. Позивач витребуваних документів суду не надав, оскільки відповідно до пояснень його представників первинні документи бухгалтерського обліку за період з 2003 по 2006 роки були знищені, що підтверджується наказом ОКП “Донецьктеплокомуненерго” від 10.06.2010р. №178 та актом про знищення документів від 10.06.2010р.

Проте, факт здійснення господарських операцій між позивачем та ПП “Ріно-М” не є спірним та не заперечується відповідачем, оскільки відповідно до акту перевірки, позивачем були надані до перевірки видаткові накладні, рахунки-фактури, платіжні доручення з відмітками банку, акти звірок та взаєморозрахунків за період з липня 2005р. по липень 2006 року.

Відомості про недоліки та невідповідність зазначених документів вимогам Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” та Наказу Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року N 88 “Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку” в акті перевірки від 03.03.2007р. відсутні.

Щодо господарських операцій між позивачем та ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз Україна”, то в акті перевірки відповідач зазначає, що ОКП “Донецьктеплокомуненерго” в порушення вимог ст.8 Закону України “Про Державний бюджет України на 2006 рік” завищений податковий кредит з ПДВ на загальну суму 593098 грн., у тому числі в лютому 2006р. на суму 313605 грн. і в березні 2006р. на суму 279493 грн.

В обґрунтування правомірності висновків про допущення позивачем вищезазначеного порушення податкова інспекція зазначає, що згідно до статті 8 Закону України “Про Державний бюджет на 2006 рік”, операції з продажу природного газу, ввезеного на митну територію України відповідно до зовнішньоекономічних контрактів, укладених на виконання міжнародних договорів України, крім операцій з продажу такого газу для населення, бюджетних установ та інших споживачів, що не є платниками цього податку, оподатковується за нульовою ставкою податку на додану вартість.

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 Постанови Кабінету міністрів України від 27.12.2001 року №1729 “Про забезпечення споживачів природним газом” потреба в природному газі промислових споживачів та інших суб’єктів господарської діяльності може задовольнятися з ресурсів газу Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”, отриманого за зовнішньоекономічними контрактами, укладеними на виконання міжнародних договорів України.

З огляду на вищевикладені правові норми ДПІ вважає, що спірні операції з продажу –придбання імпортованого природного газу між позивачем та ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз Україна” у період з лютого 2006р. по березень 2006р. мають оподатковуватися за вимогами статті 8 Закону України “Про Державний бюджет на 2006 рік” за нульовою ставкою ПДВ.

Згідно висновків акту перевірки, податкові накладні за лютий – березень 2006 року оформлені ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз Україна” з порушенням вищезазначених вимог – тобто, за ставкою оподаткування податком на додану вартість 20 відсотків, отже не можуть вважатися первинними документами, які фіксують факти здійснення господарських операцій, та не можуть бути підставою формування позивачем податкового кредиту у лютому – березні 2006 року.

Судом було встановлено, що відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 27.12.2001 року №1729 “Про забезпечення споживачів природним газом” (із змінами і доповненнями), у 2006 році, зокрема у лютому-березні 2006 року, потреби підприємств теплоенергетики в природному газі задовольнялися з ресурсів природного газу НАК “Нафтогаз України”.

04 січня 2006 року між суб’єктами господарської діяльності ВАТ “Газпром” (Російська Федерація), НАК “Нафтогаз України”, а також Компанією “РосУкрЕнерго” (Швейцарія) було укладено – Угоду про врегулювання відносин у газовій сфері, відповідно до якої в Україну постачався природний газ імпортного походження. Туркменський газ, що надходив до України, зокрема, у лютому-березні 2006 року є природним газом, отриманим на підставі вищевказаного зовнішньоекономічного контракту від 04.01.2006 року, який не укладався на виконання міжнародних договорів України.

Як було встановлено судом, ДК “Газ України” отримала зазначений імпортований (поставлений за зовнішньоекономічним контрактом від 04.01.2006р.) природний газ від НАК “Нафтогаз Україна” на підставі договору купівлі-продажу природного газу від 03.01.2006р. №06/06-4.

20.01.2006р. між ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз Україна” (Постачальник) та ОКП “Донецьктеплокомуненерго” (Покупець) було укладено договір на постачання природного газу №177-06/06-254, за умовами якого постачальник зобов’язується передати у власність Покупцю у 2006 році природний газ, а Покупець зобов’язується прийняти та оплатити газ на умовах Договору (п.1.1).

За даним Договором постачається імпортований природний газ отриманий НАК “Нафтогаз Україна” за зовнішньоекономічним контрактом укладеним на виконання міжнародних договорів України та переданий Постачальнику за договором купівлі-продажу природного газу між НАК “Нафтогаз Україна” та Постачальником (п.1.2).

Пунктом 1.3 Договору встановлено, що в разі нестачі або відсутності газу передбаченого пунктом 1.2, за даним Договором може передаватися газ іншого походження. Походження газу, що передається за даним Договором коригується Постачальником в односторонньому порядку в залежності від відповідних ресурсів газу.

Отримання природного газу позивачем від ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз Україна” підтверджується актами приймання-передачі від 28.02.2006р. на 2418,297 тис.м.куб. на загальну суму 208227,93грн. та на 942,616 тис.м.куб. на загальну суму 632261,57 грн., у т.ч. ПДВ 105376,93грн. та актом приймання-передачі від 31.03.2006р. на 2500,115 тис.м.куб. на загальну суму 1676957,14грн. у т.ч. ПДВ 279492,86 грн.

За наслідками здійснення господарської операції Постачальник - ДК “Газ України” склав і видав, а позивач прийняв податкові накладні №3456 від 28.02.2006р. на загальну суму 1881629,17 грн., у т.ч. сума ПДВ 313604,86 грн. та №5651 від 31.03.2006р. на загальну суму 1676957,14 грн., у т.ч. ПДВ 279492,86 грн.

На підставі отриманих вищевказаних податкових накладних позивачем віднесено до податкового кредиту суми податку на додану вартість у лютому 2006р на суму 313605грн. та у березні 2006 року на суму 279493грн.

У відповідності до пояснень ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз Україна”, ОКП “Донецьктеплокомуненерго” в лютому – березні 2006 року отримало від ДК “Газ України” природний газ поставлений в Україну за зовнішньоекономічним контрактом від 04.01.2006р., тобто за контрактом, який не укладався на виконання міжнародних договорів України та у відповідності до пункту 1.3 Договору від 20.01.2006р.

Іншого відповідачем не доведено. Податковим органом не надано доказів, якими він спростовує доводи ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз Україна” про поставку позивачу за контрактом від 04.01.2006р., та не доведено, що у спірному періоді ОКП “Донецьктеплокомуненерго” був поставлений газ, який ввезено на митну територію України відповідно до зовнішньоекономічних контрактів, укладених на виконання міжнародних договорів України.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що газ отриманий позивачем від ДК “Газ України” в періоді відображеному в акті перевірки від 03.03.2007р., не являється предметом пільгового оподаткування за нульовою ставкою податку на додану вартість, передбаченого статтею 8 Закону України “Про Державний бюджет на 2006 рік”, тому висновок податкового органу про завищення позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість на загальну суму 593098 грн., у тому числі у лютому 2006р на суму 313605грн., у березні 2006 року на суму 279493грн., є помилковим та таким, що не ґрунтується на нормах законодавства.

Відповідно до ст. 180 Господарського Кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно ч.1 ст. 265 Господарського кодексу України договір поставки - одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Спеціальним законом, який визначає платників податку на додану вартість, об'єкти, базу та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету, є Закон України від 03.04.1997р. №168/97ВР “Про податок на додану вартість”, у редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин. Тому при визначенні об’єкта, бази оподаткування та ставки оподаткування слід керуватися нормами цього Закону, враховуючи також положення інших законодавчих актів з питань оподаткування, які регулюють порядок і підстави виникнення податкового кредиту з податків і не суперечать спеціальному Закону.

За змістом статті 3 Закону України “Про податок на додану вартість” об'єктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце поставки яких знаходиться на митній території України.

За змістом п. 1.7 ст. 1 Закону України “Про податок на додану вартість” (що діяв на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Пунктом 4.1 статті 4 цього Закону встановлено, що база оподаткування операції з поставки товарів (послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни, з урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових платежів), згідно із законами України з питань оподаткування (за винятком податку на додану вартість, а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв'язку, що включається до ціни товарів (послуг)). До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу в зв'язку з компенсацією вартості товарів (послуг).

У разі якщо звичайна ціна на товари (послуги) перевищує договірну ціну на такі товари (послуги) більше ніж на 20 відсотків, база оподаткування операції з поставки таких товарів (послуг) визначається за звичайними цінами.

Ставки податку визначаються статтею 6 вказаного Закону, відповідно до якої об'єкти оподаткування, визначені статтею 3 цього Закону, за винятком операцій, звільнених від оподаткування, та операцій, до яких застосовується нульова ставка згідно з цим Законом, оподатковуються за ставкою 20 відсотків. Податок становить 20 відсотків бази оподаткування, визначеної статтею 4 цього Закону, та додається до ціни товарів (робіт, послуг).

У відповідності з підпунктом 7.4.1. пункту 7.4. ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість”, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

За змістом п. 7.4.5 п.7.4 ст. 7 вказаного закону, не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Відповідно п.п. 7.2.4 п.7.2 ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість” право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

Абзацом 11 пункту 9.8 статті 9 Закону України “Про податок на додану вартість” встановлено, що у разі анулювання реєстрації платник податку позбавляється права на нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування, але у строки, визначені законом, є зобов'язаним погасити суму податкових зобов'язань або податкового боргу з цього податку, що виникли до такого анулювання, за їх наявності, незалежно від того, чи буде така особа залишатися зареєстрованою як платник цього податку на дату сплати такої суми податку, чи ні.

За змістом п. 7.2.6, п. 7.2 вказаного закону податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Згідно до підпункту 7.5.1 пункту 7.7 ст.7 Закону України “Про податок на додану вартість” датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій:

або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків;

або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Аналіз зазначеної норми доводить, що позивач скористався другою із подій та визначив датою виникнення права на податковий кредит дату отримання податкової накладної.

Частиною 2 статті 3 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, зокрема, встановлено, що податкова та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Стаття 1 зазначеного Закону визначає, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до статті 9 Закону „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” та п.2.4 Наказу Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року N 88 “Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку” первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як вже було встановлено судом, досліджені податкові накладні складені за господарськими операціями між позивачем та ПП “Ріно-М” № 152 від 11.07.2005г. на суму 6600,00 грн. (у т.ч. ПДВ 1100 грн.); № 174 від 04.07.2005г. на суму 6840,00 грн. (у т.ч. ПДВ 1140 грн.); № 284 від 14.10.2005г. на суму 4113,60 грн. (у т.ч. ПДВ 685,60грн.), а також податкові накладні складені за господарськими операціями між позивачем та ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз Україна” №3456 від 28.02.2006р. на загальну суму 1881629,17 грн. (у т.ч. сума ПДВ 313604,86 грн.) та №5651 від 31.03.2006р. на загальну суму 1676957,14 грн. (у т.ч. 279492,86 грн.), є первинними документами в розумінні ст.9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”.

Суд зазначає, що вказані податкові накладні відповідають вимогам підпункту 7.2.1 пункту 7.2. статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість” та Порядку заповнення податкової накладної, затвердженому наказом ДПА України №165 від 30 травня 1997 року (діяв на час виникнення спірних правовідносин), що свідчить про відсутність перешкод, визначених підпунктом 7.4.5. пункту 7.4. статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість” для включення зазначеної суми до складу податкового кредиту відповідного звітного періоду.

Щодо податкових накладних, складених за господарськими операціями між позивачем та ПП “Ріно-М” № 291 / а від 06.11.2005г. на суму 7034,40 грн. (у т.ч. ПДВ 1172,40 грн.); № 291 / б від 06.11.2005г. на суму 420,00 грн. (у т.ч. ПДВ 70,0 грн.); № 23 від 28.02.2006г. на суму 8126,40 грн. (у т.ч. ПДВ 1354,40 грн.); № 163 від 10.04.2006р. на суму 9372,00 грн. (у т.ч. ПДВ 1562,00грн.); № 158 від 04.07.2006р. на суму 12006,00 грн. (у т.ч. ПДВ 2001,00 грн.), то суд зазначає наступне.

У відповідності до вимог підпункту 7.2.4 п.7.2 ст.7 та пункту 9.8 статті 9 Закону України “Про податок на додану вартість” ПП “Ріно-М” після анулювання реєстрації свідоцтва платника ПДВ, тобто з 22.10.2005 року було позбавлене права на нарахування податкового кредиту та складання податкових накладних.

В обґрунтування правомірності формування податкового кредиту за вищевказаними податковими накладними, позивач зазначає, що при проведенні господарських операцій за період 3 квартал 2005 року по 3 квартал 2006 року з ПП “Ріно-М”, ніяких сумнівів, стосовно дієздатності продавця не виникало, оскільки позивач отримував від контрагента ТМЦ, податкові накладні, рахунки – фактури та інші документи.

Проте, норми зазначених статей Закону України “Про податок на додану вартість” є імперативними і не можуть бути поставлені в залежність від факту обізнаності чи незнання позивача про анулювання реєстрації свідоцтва платника ПДВ підприємства “Ріно-М”.

З огляду на зазначене, суд вважає, що податковий кредит за господарськими операціями між позивачем та ПП “Ріно-М” на підставі податкових накладних № 291 / а від 06.11.2005г., № 291 / б від 06.11.2005г., № 23 від 28.02.2006г., № 163 від 10.04.2006р., № 158 від 04.07.2006р. на загальну суму 6159,80 грн. сформовано позивачем з порушенням вимог діючого законодавства, отже відповідно до пп.7.4.5. пункту 7.4. статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість”, вказана сума, не підлягає включенню до складу податкового кредиту, оскільки, не підтверджена податковими накладними складеними належним суб’єктом.

Як встановлено судом, відповідачем податковим повідомленням-рішенням від 20.03.2007р. № /0 позивачу визначена сума податкового зобов’язання з податку на додану вартість в розмірі 622945 грн., яка складається із сум донарахованих за господарськими операціями з ПП “Ріно-М” у розмірі 9085,40 грн. та з ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз Україна” у розмірі 593098 грн.

Дослідженими судом обставинами доведено, що податковий кредит за операціями між позивачем та ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз Україна” у лютому – березні 2006 року на суму 593098 грн. сформовано правомірно, у відповідності до вимог Закону України “Про податок на додану вартість”.

Щодо операцій між позивачем та ПП “Ріно-М”, то за період з липня 2005р. по жовтень 2005 року податковий кредит на суму 2925,60 грн. сформовано правомірно, а за період з листопада 2005р. по липень 2006 р. на суму 6159,80грн. з порушенням вимог податкового законодавства.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги про скасування податкового повідомлення-рішенням від 20.03.2007р. № /0 в частині донарахування зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем в розмірі 602183 грн. підлягають частковому задоволенню, а саме на суму 596023,60 грн. (593098 + 2925,60 = 596023,60).

Крім донарахування зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем податковим повідомленням-рішенням від 20.03.2007р. № /0 позивачу на підставі пп. 17.1.6, пп. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" N 2181-III від 21.12.2000 р. (із змінами та доповненнями) нараховано штрафні санкції з ПДВ у сумі 648 611 грн.

В обґрунтування позовних вимог в частині, позивач зазначає, що відповідачем неправомірно застосовано п.п. 17.1.6, 17.1 ст.17 Закону №2181 при нарахуванні штрафних санкцій на суму донарахованого податкового зобов'язання з податку на додану вартість, тому що факт засудження позивача або його посадової особи не було встановлено відповідачем, і позивачем не були задекларовані переоцінені або недооцінені об'єкти оподаткування, що призвело б до заниження податкового зобов'язання у великих розмірах.

Абзацом "б" пп.4.2.2 п.4.2. ст.4 Закону України “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” передбачено, що контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання платника податку у випадку, якщо дані документальних перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, заявлених у податкових деклараціях.

Підпунктом 17.1 ст.17 Закону № 2181 передбачено, що штрафні санкції за порушення податкового законодавства накладаються на платників податків у розмірах, визначених цією статтею.

Щодо нарахування штрафу на підставі підпункту 17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону №2181.

Підпунктом 17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону № 2181 встановлено, що у разі коли контролюючий орган самостійно донараховує суму податкового зобов'язання платника податків за підставами, викладеними у підпункті "б" підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, такий платник податків зобов'язаний сплатити штраф у розмірі десяти відсотків від суми недоплати (заниження суми податкового зобов'язання) за кожний з податкових періодів, установлених для такого податку, збору (обов'язкового платежу), починаючи з податкового періоду, на який припадає така недоплата, та закінчуючи податковим періодом, на який припадає отримання таким платником податків податкового повідомлення від контролюючого органу, але не більше п'ятдесяти відсотків такої суми та не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових періодів, що минули.

Судом встановлено, що суми фінансових санкцій до позивача були застосовані за період з липня 2005 року по вересень 2006 року на суму визначеного податкового зобов'язання у розмірі 622945 грн., у тому числі за господарськими операціями з контрагентами ПП “Ріно-М”, за період з липня 2005р. по липень 2006р. та ДК “Газ України” НАК “Нафтогаз Україна” за лютий – березень 2006 року.

З урахуванням висновків господарського суду щодо неправомірності донарахування зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем на суму 596023,60 грн. суд вважає, що відповідач мав підстави для нарахування штрафних санкцій на суму основного платежу у розмірі 26921,40 грн. (622945 -596023,60 = 26921,40 грн.).

З огляду на вищевикладене, судом здійснено перерахунок штрафних санкцій на підставі вимог підпункту 17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону № 2181, яким встановлено загальну суму фінансових санкцій, що підлягає стягненню з позивача та складає 26735,20 грн. (у розмірі 10% від суми заниження податкового зобов'язання за кожний з податкових періодів, але не більше 50% такої суми), зокрема: за серпень 2005р. – 170 грн., вересень 2005р. -170 грн., жовтень 2005р. – 379,20грн., листопад 2005р. – 1464 грн., грудень 2005р. – 1477 грн., грудень 2005р. – 456,50 грн., січень 2006р. – 581,50грн., лютий 2006р. – 778грн., березень 2006р. – 1300,50грн., квітень 2006р. – 2726грн., травень 2006р. – 10834,50грн., червень 2006р. – 170грн., липень 2006р. – 3654грн., серпень 2006р. – 170 грн., вересень 2006р. – 2404 грн.

Щодо нарахування штрафу на підставі підпункту 17.1.6 п.17.1 ст.17 Закону № 2181.

Підпунктом 17.1.6 п.17.1 ст.17 Закону № 2181 визначено, що, у разі коли платника податків (посадову особу платника податків) засуджено за скоєння злочину щодо ухилення від сплати податків або якщо платник податків декларує переоцінені або недооцінені об'єкти оподаткування, що призводить до заниження податкового зобов'язання у великих розмірах, такий платник податків додатково до штрафів, визначених цим пунктом, за наявності підстав для їх накладення сплачує штраф у розмірі п'ятдесяти відсотків від суми недоплати, але не менше ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових періодів, що минули. Заниженням податкового зобов'язання у великих розмірах вважається сума недоплати, яка встановлюється на рівні, визначеному Кримінальним кодексом України.

В обґрунтування правомірності застосування норми передбаченої підпунктом 17.1.6 п.17.1 ст.17 Закону № 2181 відповідач зазначає, що донарахована сума податкового зобов’язання, яка за висновками господарського суду підлягає стягненню з позивача, а саме 26921,40 грн., є заниженням податкового зобов'язання у великих розмірах, отже, вважає, що податковий орган мав підстави для додаткового накладення штрафу.

Проте, суд не погоджується із зазначеним доводами відповідача з огляду на наступне.

Згідно до статті 212 Кримінального кодексу України “Ухилення від сплати податків, зборів, інших обов'язкових платежів” (в редакції що діяла на час винесення спірного податкового повідомлення-рішення), під великим розміром коштів слід розуміти суми податків, зборів і інших обов'язкових платежів, які в три тисячі і більше разів перевищують установлений законодавством неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Відповідно до п. 22.5 ст. 22 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" при кваліфікації злочинів сума неоподатковуваного мінімуму доходів громадян встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 6.1.1 п. 6.1 ст. 6 цього Закону для відповідного року з урахуванням положень п. 22.4 ст. 22 Закону. У 2007 році розмір податкової соціальної пільги становив 200 грн. Отже, відповідно до вимог зазначених законів, сума заниження податкового зобов'язання - 26921,40 грн. не є великим розміром.

Оскільки відповідач не надав суду доказів, що підтверджують засудження посадової особи позивача за скоєння злочину щодо ухилення від сплати податків або докази декларування позивачем переоцінених чи недооцінених об'єктів оподаткування у великих розмірах, то нарахування позивачу штрафної санкції згідно пп. 17.1.6 п.17.1 ст.17 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" є неправомірним.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги про скасування податкового повідомлення-рішення від 20.03.2007р. № /0 в частині донарахування штрафних санкцій у розмірі 627700 грн. підлягають частковому задоволенню, а саме на суму 621875,80 грн. (648611 - 26735,20 =621875,80)

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд вважає, що позивачем надані докази, якими він обґрунтовує свої вимоги і вони є належними. Доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач, приймаючи податкове повідомлення-рішення № /0 від 20.03.2007р. діяв на підставі та у межах повноважень що передбачені Конституцією та законами України, проте, не обґрунтовано, без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

З урахуванням викладених обставин, суд задовольняє позов частково та визнає недійсним податкове повідомлення-рішення № /0 від 20.03.2007р. в частині донарахування податкового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 596023,60 грн. та штрафних санкцій на суму 621875,80 грн.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відсутність у сторін первинних документів робить неможливим встановлення факту походження придбаного позивачем газу та доказів, що ввезений газ не оформлювався в режимі випуску у вільний обіг із звільненням від обкладення ПДВ.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 139, 241-243 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов Обласного комунального підприємства “Донецьктеплокомуненерго” до Маріупольської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області, м.Маріуполь Донецької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Дочірньої компанії “Газ України” НАК “Нафтогаз України”, м. Київ про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення № /0 від 20.03.2007р. - задовольнити частково.

Визнати недійсним податкове повідомлення-рішення № /0 від 20.03.2007р. прийняте державною податковою інспекцією у Ворошиловському районі м.Донецька в частині визначення обласному комунальному підприємству “Донецьктеплокомуненерго” податкового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 1217899 грн. 40 коп., у тому числі за основним платежем – 596023 грн.60 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями – 621875 грн. 80коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Маріупольської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області (87515, Донецька область, місто Маріуполь, вул. Італійська, 59, ) на користь Обласного комунального підприємства “Донецьктеплокомуненерго” (84300, Донецька область, місто Краматорськ, пров. Земляний, 2, ) судовий збір в розмірі 3 (три) гривні 37 коп.

Вступну та резолютивну частини рішення проголошено 13 лютого 2018 року.

Повний текст рішення складено та підписано 19 лютого 2018 року.

Рішення суду може бути оскажено в порядку встановленому статтями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.М. Сковородіна