Суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 910/14539/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Баранець О.М. - головуючий, Вронська Г.О., Студенець В.І.,

за участю секретаря судового засідання Кравчук О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фініті - Компані"

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді: Ковтун С.А.

від 09.10.2017 року

та на постанову Київського апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Разіної Т.І., Чорної Л.В., Отрюха Б.В.

від 14.12.2017 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фініті - Компані"

до 1) Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Стелс"

про визнання права та визнання відсутнім права

за участю представників:

позивача: не з'явився

відповідачів: 1. Романченко Т.В.

2. не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фініті-компані" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (відповідач-1) та товариства з обмеженою відповідальністю "Стелс" (відповідач-2), в якій просило суд:

1) визнати право Товариства з обмеженою відповідальністю "Фініті-компані" вимагати від товариства з обмеженою відповідальністю "Стелс" сплати суми боргу за кредитними договорами від 09 лютого 2012 року № 4С12049И на суму 806133219,67 грн., від 07 грудня 2012 року № 4С12362И на суму 202194048,85 грн. та від 26 листопада 2013 року № 4С13766И на суму 99653444,51 грн.;

2) визнати відсутнім у публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" права вимагати від товариства з обмеженою відповідальністю "Стелс" сплати суми боргу за кредитними договорами від 09 лютого 2012 року № 4С12049И на суму 806133219,67 грн., від 07 грудня 2012 року № 4С12362И на суму 202194048,85 грн. та від 26 листопада 2013 року № 4С13766И на суму 99653444,51 грн..

Звертаючись до суду із зазначеним позовом позивач зазначає, що між відповідачем-1 та відповідачем-2 були укладені кредитні договори від 09 лютого 2012 року № 4С12049И, від 07 грудня 2012 року № 4С12362И та від 26 листопада 2013 року № 4С13766И. У забезпечення виконання даних кредитних договорів між відповідачем -1 та позивачем, як поручителем був укладений договір поруки № 4С12049И/П від 11 листопада 2016 року, відповідно до умов якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед банком відповідати за зобов'язаннями боржника, які виникають з умов кредитних договорів, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитних договорів. Позивач зазначає, що 15 листопада 2016 року він виконав обов'язок боржника перед кредитором за кредитними договорами від 09 лютого 2012 року № 4С12049И на суму 806133219,67 грн., від 07 грудня 2012 року № 4С12362И на суму 202194048,85 грн. та від 26 листопада 2013 року № 4С13766И на суму 99653444,51 грн., тобто виконав умови договору поруки у повному обсязі, у зв'язку з чим, на думку позивача, до нього перейшли всі права кредитора за кредитними договорами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09 жовтня 2017 року залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14 грудня 2017 року у справі № 910/14539/17 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції обґрунтовані тим, що позивачем не доведено обставин невизнання відповідачами права Товариства з обмеженою відповідальністю "Фініті-компані" вимагати виконання грошових зобов'язань від Товариства з обмеженою відповідальністю "Стелс", тобто суди попередніх інстанцій дійшли висновку про недоведеність факту порушення прав та інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Фініті-компані" чи їх невизнання відповідачами у справі.

Суди керувались приписами ст.ст. 15, 16, 547, 556 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України в редакції чинній до 15 грудня 2017 року.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фініті - Компані" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 09 жовтня 2017 року та на постанову Київського апеляційного господарського суду від 14 грудня 2017 року.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22 січня 2018 року призначено до розгляду касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фініті - Компані" на рішення господарського суду міста Києва від 09 жовтня 2017 року та на постанову Київського апеляційного господарського суду від 14 грудня 2017 року.

У своїй касаційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю "Фініті - Компані" просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 14 грудня 2017 року та рішення Господарського суду міста Києва від 09 жовтня 2017 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів касаційної скарги позивач зазначає про те, що судами попередніх інстанцій не враховано, що ПАТ КБ "Приватбанк" відповідно до пункту 10 Договору поруки не передало ТОВ "Фініті-Компані" документів, що підтверджують обов'язки ТОВ "Стелс" за Кредитними договорами, в тому числі документів, які забезпечували виконання Кредитних договорів. Також, позивач зазначає, що на думку відповідача часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує переходу до нього прав кредитора за цим договором; викладені обставини підтверджують те, що ПАТ КБ "Приватбанк" не визнає, що до ТОВ "Фініті-Компані" перейшло від ТОВ "Стел" право вимоги сплати суми боргу за Кредитними договорами.

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Позивач та відповідач-2 не прийняли участь у судовому засіданні і не направили для участі у справі своїх представників, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду касаційної скарги відповідно до вимог статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів Касаційного господарського суду зазначає, що відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка в судове засіданні представників учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду касаційної скарги, не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 листопада 2016 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк", як кредитором та товариство з обмеженою відповідальністю "Фініті-компані", як поручителем було укладено договір поруки № 4С12049И/П.

Предметом відповідно до п. 1 якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання товариством з обмеженою відповідальністю "Стелс" (боржником) своїх зобов'язань за кредитними договорами від 09лютого 2012 року № 4С12049И, від 07 грудня 2012 року № 4С12362И та від 26 листопада 2013 року № 4С13766И, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитних договорів.

У випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору (п. 4 Договору поруки).

Згідно з п. 5 договору у випадку невиконання боржником обов'язку п.1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання.

Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 договору (п. 6 договору).

За п. 8 договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Цей договір, відповідно до п. 11, набуває чинності з дати укладення, підписання та скріплення печатками сторін і діє три роки від дати його укладання.

За правовою природою договір № 4С12049И/П від 11 листопада 2016 року є договором поруки, як один із видів забезпечення виконання зобов'язань.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно зі ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Оскільки порука є договірним зобов'язанням, стосовно якого передбачено обов'язкове дотримання письмової форми (ч. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України), моментом укладення такого договору є досягнення згоди з усіх істотних умов, внаслідок якого у сторін виникають взаємні права та обов'язки.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що між відповідачем-1 та відповідачем-2 були укладені кредитні договори від 09 лютого 2012 року № 4С12049И, від 07 грудня 2012 року № 4С12362И та від 26 листопада 2013 року № 4С13766И. В забезпечення виконання даних кредитних договорів між відповідачем -1 та позивачем, як поручителем був укладений договір поруки № 4С12049И/П від 11 листопада 2016 року, відповідно до умов якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед банком відповідати за зобов'язаннями боржника, які виникають з умов кредитних договорів, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитних договорів. Позивач зазначає, що 15 листопада 2016 року він виконав обов'язок боржника перед кредитором за кредитними договорами від 09 лютого 2012 року № 4С12049И на суму 806 133 219,67 грн., від 07 грудня 2012 року № 4С12362И на суму 202 194 048,85 грн. та від 26 листопада 2013 року № 4С13766И на суму 99 653 444,51 грн., тобто виконав умови договору поруки у повному обсязі, у зв'язку з чим, на думку позивача, до нього перейшли всі права кредитора за кредитними договорами.

Позивач зазначає, що він звертався до відповідача-2 з листом від 26 липня 2017 року про зобов'язання виконати передбачені умовами кредитних договорів обов'язки з повернення кредиту, однак, будь-яких передбачених вимогою дій відповідачем-2 вчинено не було.

З огляду на викладене, позивач просив суд визнати право Товариства з обмеженою відповідальністю "Фініті - Компані" вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю "Стелс" сплати суми боргу за кредитними договорами від 09 лютого 2012 року № 4С12049И на суму 806 133 219,67 грн., від 07 грудня 2012 року № 4С12362И на суму 202 194 048,85 грн. та від 26 листопада 2013 року № 4С13766И на суму 99 653 444,51 грн. та визнати відсутнім у Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" права вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю "Стелс" сплати суми боргу за кредитними договорами від 09 лютого 2012 року № 4С12049И на суму 806133219,67 грн., від 07 грудня 2012 року № 4С12362И на суму 202194048,85 грн. та від 26 листопада 2013 року № 4С13766И на суму 99 653 444,51 грн.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України у редакції чинній до 15 грудня 2017 року підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Колегія суддів Касаційного господарського суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб'єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб'єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Однак, як вірно встановлено судами попередніх інстанцій позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів.

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Відповідно до п. 8 договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Оскільки порука є договірним зобов'язанням, стосовно якого передбачено обов'язкове дотримання письмової форми (ч. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України), моментом укладення такого договору є досягнення згоди з усіх істотних умов, внаслідок якого у сторін виникають взаємні права та обов'язки.

Доказів того, що відповідачами не визнаються або оспорюються обставини щодо сплати позивачем на користь публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" коштів на суму 806133219,67 грн., 202194048,85 грн. та на суму 99653444,51 грн. в рахунок погашення заборгованості Товариство з обмеженою відповідальністю "Стелс" за кредитними договорами № 4С12049И від 09 лютого 2012 року № 4С12362И від 07 грудня 2012 року № 4С13766И від 26 листопада 2013 року не надано.

Суд погоджується з висновками місцевого і апеляційного господарських судів про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем належними та допустимими не доведено порушення або невизнання відповідачами його прав або охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до частин першої та другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Не можуть вважатися підставою для скасування оскаржуваних судових рішень й доводи касаційної скарги стосовно того, що ПАТ КБ "Приватбанк" відповідно до пункту 10 Договору поруки не передав ТОВ "Фініті-Компані" документів, які підтверджують обов'язки ТОВ "Стелс" за Кредитними договорами, в тому числі документів, які забезпечували виконання Кредитних договорів, оскільки дані обставини не були предметом розгляду в судах попередніх інстанцій.

Відповідно до статей 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, доводи заявника касаційної скарги про порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення колегія суддів Касаційного господарського суду України не вбачає.

З огляду на зазначене. Касаційний господарський суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд - ,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фініті - Компані" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09 жовтня 2017 року та постанову Київського апеляційного господарського від 14 грудня 2017 року у справі № 910/14539/17 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді Г. Вронська

В. Студенець