КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2018 р. Справа№ 910/14910/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Буравльова С.І.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Степанці О.В.,

від позивача - Мезецький М.С.,

Погодічева Н.В.,

від відповідача - Свистунов А.В.,

від третьої особи 1 - Грицак А.С.,

від третьої особи 2 - Гузієнко Я.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги

Державної іпотечної установи

на рішення господарського суду міста Києва від 15.11.2017 року (повний текст рішення складений 17.11.2017 року)

у справі №910/14910/17 (суддя О.В. Чинчин)

за позовом Державної іпотечної установи, м. Київ

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова В.В., м. Київ

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ

2) Національний банк України, м. Київ

про визнання недійсним договору купівлі - продажу цінних паперів, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року Державна іпотечна установа подала до Господарського суду міста Києва позов до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова В.В. про визнання недійсним договору купівлі - продажу цінних паперів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що при укладенні Договору №ДД-751/2014 від 08.09.2014 року ПАТ "Дельта Банк" введено Державну іпотечну установу в оману щодо обставин, які мають істотне значення та зі сторони ПАТ "Дельта Банк" договір укладено з порушенням господарської компетенції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.09.2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - Національний банк України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.11.2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачем не доведено наявності обставин, з якими чинне законодавство пов'язує визнання правочинів недійсними, а саме введення в оману сторони за договором.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державна іпотечна установа 08.12.2017 року подала до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.11.2017 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Державної іпотечної установи, визнати Договір купівлі-продажу цінних паперів №ДД-751/2014 від 08.09.2014 року недійсним.

Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи мотивовано неповним з'ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду першої інстанції обставинам справи. Зокрема, у апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про недоведеність наявності умислу в діях відповідача і факту обману відповідачем позивача на момент укладання спірного договору.

Скаржник обґрунтовує свої заперечення, посилаючись на висновок комплексного аналізу платоспроможності банку АТ "Дельта Банк", проведений ТОВ "Ернст енд Янг аудиторські послуги" яким, на думку позивача, "встановлено викривлення відповідачем протягом 2013-2015 року інформації щодо дотримання банком вимог НБУ в частині показників достатності та ліквідності", позивач обґрунтовує тим, що відповідачем повідомлено відомості, що не відповідають дійсності та замовчено обставини, що мають істотне значення, з огляду на невідповідність показників фінансової діяльності (стандартам діяльності ДІУ) вимогам проспекту емісії 2013 року та умовам щодо сплати вартості облігацій. Вказані факти, впливають на волевиявлення позивача, оскільки відповідач знав про свій фінансовий стан і ліквідність і "умисно подавав перекручену звітність ДІУ з метою введення в оману".

Окрім цього, наявність у себе порушених відповідачем прав на здійснення статутної діяльності позивач обґрунтовував тим, що через укладення оспорюваного правочину позивач позбавлений можливості користуватись власними коштами та зобов'язаний здійснювати виплату відсотків.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2017 року апеляційну скаргу Державної іпотечної установи прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючого судді Агрикової О.В., суддів Буравльов С.І., Чорногуз М.Г.

05.01.2018 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від третьої особи 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

11.01.2018 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від третьої особи 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.

16.01.2018 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

01.02.2018 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшла заява про відвід суддів Буравльова С.І. та Чорногуза М.Г.

01.02.2018 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшло клопотання про розгляд справи у закритому судовому засіданні.

01.02.2018 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшло клопотання про витребування доказів у Національного банку України, а саме належним чином завірені копії звітів про інспектування АТ "Дельта Банк", складених за результатами планових та позапланових перевірок, проведених в період з 2012 до 2016 року.

Також, 01.02.2018 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшло клопотання про витребування доказів у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а саме належним чином засвідчену копію висновку результатів Комплексного аналізу неплатоспроможного банку АТ "Дельта Банк", за 2012-2015 року, проведеного ТОВ "Ernst and Young Аудиторські послуги" на замовлення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Крім того, через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшли відповіді на відзив на апеляційну скаргу в яких останній просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні 01.02.2018 року, враховуючи заяву про відвід суддів Буравльова С.І. та Чорногуза М.Г., колегія суддів заслухавши пояснення представників, вирішила розглянути подані клопотання про витребування доказів та про розгляд справи у закритому судовому засіданні після вирішення заяви про відвід суддів Буравльова С.І. та Чорногуза М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.02.2018 у справі №910/14910/17 зупинено провадження у справі до вирішення заяви про відвід суддів Буравльова С.І. та Чорногуза М.Г.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2018 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М. для розгляду заяви про відвід суддів Буравльова С.І. та Чорногуза М.Г..

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2018 у справі №910/14910/17 у задоволенні заяви Державної іпотечної установи про відвід суддів Буравльова С.І. та Чорногуза М.Г. відмовлено.

Матеріали справи №910/14910/17 повернуто колегії суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Буравльов С.І., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.02.2018 року поновлено провадження у справі та призначено її розгляд на 01.03.2018 року.

В судовому засіданні 01.03.2018 року представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу, представник відповідача надав усні пояснення по суті спору, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, представники третьої особи 1 та третьої особи 2 надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Розглянувши клопотання Державної іпотечної установи про витребування доказів колегія суддів зазначає наступне.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто заявляючи клопотання про витребування доказів, стороною, якою заявлено таке клопотання має бути обґрунтовано те, що заявленим до витребування доказом може бути підтверджено обставини, що входять до предмету доказування та підтверджують, у даному випадку, заявлені вимоги.

Предметом доказування у даній справі є встановлення обставини дійсності або недійсності укладеного та виконаного сторонами договору.

Позивач просив витребувати:

- у Національного банку України належним чином завірені копії звітів про інспектування АТ "Дельта Банк", складених за результатами планових та позапланових перевірок, проведених в період з 2012 до 2016 року;

- у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб належним чином засвідчену копію висновку результатів Комплексного аналізу неплатоспроможного банку АТ "Дельта Банк", за 2012-2015 року, проведеного ТОВ "Ernst and Young Аудиторські послуги" на замовлення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Вказані документи на думку позивача можуть містити докази наявності умислу відповідача у поданні перекрученої інформації з метою введення позивача в оману щодо відповідності фінансових показників відповідача вимогам стандартів позивача.

Поняття умислу міститься у ст. 24 КК України, відповідно якої умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

За змістом Закону України "Про аудиторську діяльність" аудит - перевіркаданих бухгалтерського обліку і показників фінансової звітності суб'єкта господарювання з метою висловлення незалежної думки аудитора про її достовірність в усіх суттєвих аспектах та відповідність вимогам законів України, положень (стандартів) бухгалтерського обліку або інших правил (внутрішніх положень суб'єктів господарювання) згідно із вимогами користувачів.

З наявної в матеріалах справи роздруківки стислих результатів аналізу ПАТ "Дельта Банк" міжнародною аудиторською компанією "Ernst and Young" неможливо встановити, що вказаним документом може бути підтверджено обставини реального недотримання відповідачем законодавства та встановлених щодо нього обмежень в частині укладання саме оспорюваного правочину, чи того факту, що оспорюваний правочин укладено на підставі викривленої саме відповідачем інформації, яка надавалась заявнику в межах договору №103 від 10.01.2011. До того ж, аудиторська перевірка є результатом висловлення незалежної думки аудитора та не може бути остаточним доказом наявності умислу у діях відповідної особи, оскільки таким доказом може бути лише вирок суду.

Відповідно до п.п. 3 п. 2 Положення про організацію та проведення інспекційних перевірок, затвердженого постановою правління НБУ від 17.07.2001 №276 (далі - положення), звіт про інспекційну перевірку - документ установленої форми про результати проведеної інспекційної перевірки об'єкта перевірки, що формується керівником інспекційної групи з урахуванням довідок про перевірку та іншої інформації.

Пунктом 3 цього положення визначено, що інспекційна перевірка здійснюється з метою: оцінки фінансового стану об'єкта перевірки або окремих видів діяльності (операцій), у т.ч. визначення рівня безпеки та стабільності його операцій; оцінки рівня, характеру й особливостей ризиків об'єкта перевірки, управління цими ризиками; перевірки достовірності звітності об'єкта перевірки; виявлення фактів здійснення та запобігання ризиковій діяльності, що загрожує інтересам вкладників та інших кредиторів банку; оцінки якості корпоративного управління та внутрішнього контролю об'єкта перевірки з урахуванням характеру його діяльності; виявлення недоліків або вразливих компонентів діяльності об'єкта перевірки; контролю за дотриманням об'єктом перевірки вимог банківського законодавства України, у т.ч. нормативно-правових актів Національного банку.

Тобто документом такого характеру не може бути підтверджено наявність умислу відповідача щодо введення в оману позивача щодо обставин укладання оспорюваного правочину з урахуванням стандартів позивача.

Крім того, п. 46 Положення визначено, що Звіт про інспекційну перевірку, довідки про перевірку та інші матеріали щодо інспекційної перевірки є інформацією з обмеженим доступом і власністю Національного банку та не підлягають розголошенню.

При цьому колегія суддів зазначає, що подання інформації щодо фінансових показників відповідача, умовами оспорюваного правочину не передбачено.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що у задоволенні клопотань позивача про витребування доказів необхідно відмовити.

Також розглянувши заявлене клопотання про розгляд справи у закритому режимі, колегія суддів вирішила його відхилити, оскільки судом відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування у Національного банку України належним чином завірених копій звітів про інспектування АТ "Дельта Банк", складених за результатами планових та позапланових перевірок, проведених в період з 2012 до 2016 року, відомості, що містяться у вказаних звітах є банківською таємницею, яка не підлягає розголошенню, а тому необхідності проведення розгляду справи у закритому режимі, немає.

За таких обставин суд відмовляє позивачу у задоволенні клопотання про розгляд справи у закритому режимі.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегією суддів досліджено матеріали справи та не встановлено порушення норм процесуального прав або неправильного застосування норм матеріального права, тому суд апеляційної інстанції розглядає дану справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Місцевим господарським судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 08.09.2014 року між Державною іпотечною установою (далі - позивач), як емітентом та ПАТ "Дельта Банк" (далі - відповідача), як покупцем укладено Договір купівлі-продажу цінних паперів №ДД-751/2014 (надалі - Договір; т.1, а.с. 19-24).

Відповідно до п. 1.1. договору визначено, що в порядку та на умовах, визначених цим Договором, емітент зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цінні папери (надалі за текстом ЦП): емітентом яких є Державна Іпотечна Установа, код ЦП (ISIN) UA, дата погашення ЦП 18.11.2020, вид ЦП - "Облігації підприємств, іменні відсоткові з додатковим забезпеченням", бездокументарної форми існування, серія "В3", номінальна вартість одного ЦП 100 000,00 грн., кількість ЦП 4 500 шт., ціна одного ЦП 101 821, 92 грн., загальна вартість ЦП (сума цього договору) 458 198 640, 00 грн.

Пунктом 2.2 Договору визначено, що Емітент за умови виконання покупцем п. 2.4, зобов'язаний забезпечити надання розпорядження про списання ЦП, що зазначені у п. 1.1 цього Договору, з емітентського рахунку у цінних паперах №100024- UA70000001 у Національному депозитарії України на рахунок у цінних паперах Покупця №301465- UA30001231 у депозитарній установі АТ "Дельта Банк", код МДО 301465, не пізніше 08.09.2014 року з дотриманням вимог чинного законодавства України.

Згідно із п. 2.4 Договору покупець зобов'язується оплатити загальну вартість ЦП, що передаються за цим Договором у власність покупцю, у сумі, зазначеній у п. 1.1 даного Договору, в безготівковій формі не пізніше 08.09.2014 року шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Емітента №0995 в АТ "Дельта Банк", код установи банку 380236, код за до кінця операційного дня.

Право власності на продані за цим Договором ЦП переходить до покупця з моменту зарахування ЦП на рахунок у цінних паперах Покупця №301465- UA30001231 у депозитарній установі АТ "Дельта Банк", код МДО 301465 (п. 2.5 Договору).

В пункті 7.1 Договору визначено, що останній набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів відбитками печаток сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим Договором.

Відповідач на виконання умов укладеного між сторонами Договору, 08.09.2014 року надав розпорядження депозитарній установі АТ "Дельта Банк" на виконання облікової операції за вих. №731/2014 щодо зарахування цінних паперів (т.І, а.с. 173) та відповідно до меморіального ордеру №73955081 від 08.08.2014 року сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 458 198 640, 00 грн. (т.І, а.с. 175), а позивач в свою чергу надав розпорядження про списання цінних паперів з емітентського рахунку у цінних паперах №100024- UA70000001 у Національному депозитарії України на рахунок у цінних паперах відповідача №301465- UA30001231 у депозитарній установі АТ "Дельта Банк", код МДО 301465.

Вказані обставини вірно встановлено судом першої інстанції та сторонами не заперечуються.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Звертаючись з даним позовом, позивач вказує на те, що при укладенні спірного Договору, відповідач навмисно та цілеспрямовано ввів позивача в оману та не повідомив фактів, які впливають на укладення правочину, а саме щодо стану ліквідності та загального фінансового стану банку. Також, позивач вказує на те, що Договір купівлі-продажу цінних паперів №ДД-751/2014 від 08.09.2014 року укладений з порушенням господарської компетенції, з посиланням на п. 4.3 програми фінансового оздоровлення на термін до 01.01.2017 року, якою відповідачу заборонено здійснення будь-яких інвестицій.

Колегія суддів заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини справи та перевірку їх доказами з урахуванням доводів сторін, погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

За приписом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частинами 1 та 2 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи зі змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю (аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 29.04.2014 у справі № 26/071-12).

Державна іпотечна установа зазначає, що відповідач на виконання п. 5.3.1 Генерального договору про фінансування та обслуговування іпотечних кредитів №103 від 10.01.2011 року з метою введення позивача в оману, відповідач надавав останньому недостовірну інформацію та звітність щодо відповідності фінансових показників АТ "Дельта Банк" вимогам Стандарту ДІУ.

В матеріалах справи наявний Генеральний договір №103 від 10.01.2011 року укладений між Державною іпотечною установою (установа) та ПАТ "Дельта Банк" (первинний кредитор). (далі Генеральний договір; т.1, а.с. 15-18).

Відповідно до п. 1.1. Генерального договору сторони погоджуються про здійснення співпраці на ринку іпотечного кредитування відповідно до умов і вимог стандартів надання рефінансування та обслуговування іпотечних кредитів, які є невід'ємною частиною цього договору.

Пунктом 5.3 Генерального договору передбачено, що у період дії цього договору первинний кредитор надає установі інформацію та звітність за встановленою формою та в строки, визначені Стандартами Установи та договором про обслуговування іпотечних кредитів.

Відтак, колегія суддів зазначає, що Генеральний договір про фінансування та обслуговування іпотечних кредитів №103 від 10.01.2011 року регулює зовсім іншу сферу діяльності та не стосується спірних правовідносин, що спростовує доводи позивача про те, що відповідачем подано певну недостовірну інформацію з метою введення позивача в оману щодо обставин істотних для вчинення спірного правочину.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що як вбачається зі змісту умов Договору купівлі-продажу цінних паперів №ДД-751/2014 від 08.09.2014 року, в останніх відсутні посилання на Генеральний договір №103 від 10.01.2011 року, а також відсутні будь-які застереження з приводу необхідності інформування позивача про фінансово-господарський стан Банку.

Також, як вбачається зі змісту умов Генерального договору, будь-яких застережень з приводу необхідності інформування позивача про фінансово-господарський стан Банку у випадку укладення будь-якого роду договорів між цими ж сторонами в останньому немає.

Відтак висновок місцевого господарського суду, що позивач маючи сумніви щодо фінансового стану відповідача на час укладення спірного Договору, не був позбавлений можливості звернутися до останнього з метою отримання такої інформації є вірним та обґрунтованим.

Слід також зазначити, що станом на момент вирішення спору в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що при укладанні договору №ДД-751/2014, визначним при виборі контрагента з боку емітента був саме фінансовий стан (ліквідність) покупця та заявником витребовувались відповідні дані від ПАТ "Дельта Банк".

Відтак, посилання позивача на недостовірність та необґрунтованість інформації, наданої відповідачем на виконання умов договору №103 від 10.01.2011 року, ніяким чином не може свідчити про те, що покупцем при укладанні договору №ДД-751/2014 від 08.08.2014 року було навмисно введено емітента в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

В матеріалах справи наявний проспект емісії облігацій серії "z2", "а3", "b3", "c3", "d3" Державної іпотечної установи. (далі проспект емісії; т.1, а.с. 25-35).

Як вбачається з п. 4.4. проспекту емісії, мета використання фінансових ресурсів, залучених від емісії облігацій ДІУ під державну гарантію, відповідає маті та предмету діяльності, передбаченої статутом Установи, зокрема рефінансування та кредитування іпотечних кредиторів (банків і небанківських фінансових установ, які провадять діяльність з надання забезпечених іпотекою кредитів).

Відповідно до п. 4.6. проспекту емісії визначено порядок укладання договорів з першими власниками облігацій.

Згідно з п. 4.6.1. проспекту емісії встановлено, що облігації розміщуються шляхом закритого (приватного) продажу на території України серед інвесторів - 100 найбільших банків України, зокрема банків-партнерів Установи. Розміщення облігацій серії "z2", "а3", "b3", "c3", "d3" здійснюється емітентом самостійно.

Пунктом 4.6.3. проспекту емісії визначено перелік осіб серед яких емітент мав намір розмістити облігації, в якому під №5 міститься відповідач (ПАТ «Дельта Банк»).

Крім того, в матеріалах справи наявні Стандарти надання, рефінансування та обслуговування іпотечних житлових кредитів, затверджені рішенням наглядової ради Державної іпотечної установи 11.09.2008 року протоколом №31. (далі стандарти; т.1, а.с. 37-43).

Вказаними вище стандартами визначено, зокрема, вимоги до первинних кредиторів - банків для участі у системі рефінансування установою первинних кредиторів, які здійснюють надання іпотечних кредитів.

Зокрема, відповідно до п. 1 (загальні положення) встановлено, що дотримання первинними кредиторами-банками критеріїв відбору банків та встановлених цими вимогами є підставою для розгляду та прийняття рішення щодо здійснення установою рефінансування шляхом набуття права вимоги за іпотечними кредитами, надання кредитів банкам та отримання у заставу майнових прав, придбання іпотечних облігацій, емітентами яких є первинні кредитори.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що стандарти не відносяться до спірних правовідносин у вказаній справі, оскільки відповідач у спірних правовідносинах виступав, як покупець державних облігацій, а не в якості банку, який мав бути рефінансований позивачем.

Також, в матеріалах справи наявні надані позивачем стислі результати результатів аналізу ПАТ "Дельта Банк" міжнародною аудиторською компанією "Ernst and Young". (далі результати; т.1, а.с. 58-64).

Колегія суддів зазначає, що вказані результати не завірені відповідно до положень чинного законодавства, не містять доказів реального недотримання відповідачем законодавства та встановлених щодо нього обмежень що стосуються укладання оспорюваного правочину.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що доказів на обґрунтування своїх доводів про те, що оскаржуваний договір укладено внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів, позивачем ані суду першої, ані апеляційної інстанції надано не було. Також не було надано доказів наявності обвинувачувального вироку суду на підтвердження шахрайства та зловмисних намірів посадових осіб банку, або інших осіб щодо укладення оспорюваного правочину.

Позивачем не надано доказів того, що станом на день укладення договору купівлі-продажу цінних паперів (08.09.2014 року), сторони могли знати про те, що 02.03.2015 року Правлінням НБУ буде прийнята Постанова №150 "Про віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних", а виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.03.2015 р. буде прийнято рішення № 51 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ " Дельта Банк" з 03.03.2015 р.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач не довів наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і апелянтом такого висновку спростовано не було.

Щодо доводів позивача про те, що Договір №ДД-751/2014 від 08.09.2014 року укладено з порушенням господарської компетенції колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абз. 6 п. 12 Постанови Правління НБУ №91 від 24.02.2014 р. "Про затвердження Положення про надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності" визначено, що банку на період користування кредитом для збереження ліквідності забороняється здійснення окремих видів операцій, а саме: придбання цінних паперів (крім державних облігацій України, депозитних сертифікатів Національного банку, облігацій Державної іпотечної установи з додатковим забезпеченням у формі державної гарантії за зобов'язаннями емітента, яка видана Кабінетом Міністрів України, та облігацій підприємств (крім цільових), розміщення яких здійснено під гарантію Кабінету Міністрів України).

Отже, з огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо недоведеності позивачем факту невідповідності договору купівлі-продажу цінних паперів від 08.09.2014 року № ДД-751/2014 нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Також позивачем не обґрунтовано належними і допустимими доказами, як наявності умислу в діях відповідача, так і самого факту обману відповідачем позивача на момент укладення спірного договору.

Більше того, матеріалами справи підтверджено вчинення сторонами оспорюваного правочину дій спрямованих на його виконання, що полягали у здійсненні оплати та зарахування цінних паперів на рахунок. Про волю сторін до настання певних правових наслідків укладання оспорюваного правочину також свідчать численні заяви позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог (т.1, а.с. 179-186), в яких останнім вказувалось про наявність у позивача обов'язку з виплати відповідачу відсоткового доходу за цінні папери.

Відтак доводи позивача про те, що договір купівлі-продажу цінних паперів від 08.09.2014 року № ДД-751/2014 укладено з порушенням господарської компетенції є безпідставними, оскільки позивачем не доведено наявності у позивача станом на момент вчинення спірного правочину будь-яких обмежень, які забороняли йому укладати спірний договір.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у даній справі.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до ч. 4, ст. 74 Господарського процесуального кодексу України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Отже, відмова місцевого господарського суду у задоволенні позову є обґрунтованою, а доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції та відповідно підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення бути не можуть.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

постановив:

1. Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 15.11.2017 року №910/14910/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.11.2017 року у справі № 910/14910/17 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14910/17.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 02.03.2018 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді С.І. Буравльов

М.Г. Чорногуз