Суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 916/679/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Баранець О.М. - головуючий, Вронська Г.О., Студенець В.І.

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної установи "Лабораторний центр Міністерства охорони здоров?я України на водному транспорті"

на постанову Одеського апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Величко Т.А., Бєляновського В.В., Лавриненко Л.В.

від 10.08.2017 року

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

до Державної установи "Лабораторний центр Міністерства охорони здоров?я України на водному транспорті"

про стягнення 25728,42 грн.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року Державне підприємство „Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії державного підприємства „Адміністрація морських портів України" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до державної установи „Лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України на водному транспорті" про стягнення (з врахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 06 квітня 2017 року за вх. № 2-1927/17, від 28 квітня 2017 року за вх.№2-2413/17) 25728,42 грн., з яких: 25176,40 грн. основного боргу, 350,61 грн. пені, 126,57 грн. інфляційних втрат, 74,84 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 193 Господарського кодексу України, ст. ст. 526, 529, 530, 610, 625 Цивільного кодексу України та вмотивовані неналежним виконання грошового зобов'язання з оплати вартості отриманих відповідачем послуг за договорами про технічне забезпечення електропостачання споживача від 23 квітня 2013 року за № 377-О та про надання послуг з використання мереж водопостачання та водовідведення від 08 травня 2015 року за № 65-П-ІЛФ-15 внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 25176,40 грн., що призвело до нарахування на підставі п. 8.2 договору № 3770 від 23 квітня 2013 року та п. 5.4 договору № 65-П-ІЛФ-15 від 08 травня 2015 року пені, що загалом становить 350,61 грн., а також, в порядку ст. 625 ЦК України відповідачу нараховані інфляційні втрати в сумі 126,57 грн. та 3% річних в сумі 74,84 грн. Викладені обставини зумовили звернення позивача до суду з відповідними позовними вимогами до відповідача.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 06 червня 2017 року у справі № 916/679/17 в позові відмовлено. Визнано недійсним договір про технічне забезпечення електропостачання споживача №377-О від 23 квітня 2013 року, укладений між державним підприємством „Адміністрація морських портів України" та державною установою „Лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України на водному транспорті". Визнано недійсним договір на надання послуг з використання мереж водопостачання та водовідведення №65-П-ІЛФ-15 від 08.05.2015 року, укладений між державним підприємством „Адміністрація морських портів України" та державною установою „Лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України на водному транспорті".

Рішення суду обґрунтовано положеннями ст. ст. 185, 190, 216, 901 Цивільного кодексу України, ст. 11 Закону України „Про морські порти", Правилами санітарної охорони території України, Положенням про санітарно-карантинний відділ у пункті пропуску через державний кордон України та вмотивовано тим, що вимогами ст. 11 Закону України „Про морські порти" адміністрація морських портів зобов'язана надавати в користування на безоплатній основі приміщення організаціям, що виконують санітарно-карантинний та екологічний контроль на пунктах пропуску державного кордону України, внаслідок чого 07 листопада 2013 року між Регіональним відділенням фонду державного майна України та відповідачем було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить державі № 93, на підставі якого відповідачем прийнято в строкове користування нежитлове приміщення, що знаходиться у місці Чорноморськ по вул. Транспортна, 37, балансоотримувачем якого є позивач, з орендною платою, що становить 1 грн. на рік. Виходячи з вимог ст. 185 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що мережі електропостачання, водопостачання та водовідведення є приналежністю головної річчі - об'єкту оренди за договором оренди від 07 листопада 2013 року, а тому зазначені послуги відповідач має отримувати на безоплатній основі, що зумовлює відмову в задоволенні позову і в порядку п. 1 ч. 1 ст. 83 Господарського кодексу України у редакції чинній на момент прийняття рішення підлягає визнанню недійсними договір про технічне забезпечення електропостачання споживача № 377-О від 23 квітня 2013 року та договір на надання послуг з використання мереж водопостачання та водовідведення № 65-П-ІЛФ-15 від 08 травня 2015 року.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 10 серпня 2017 року у справі № 916/679/17 рішення Господарського суду Одеської області від 06 червня 2017 року у справі № 916/679/17 скасовано. Позовні вимоги задоволено. Стягнуто з державної установи „Лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України на водному транспорті" на користь Державного підприємства „Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії ДП „АМПУ" 25176,40 грн. - основного боргу, 350,61 грн. - пені, 126,57 грн. - інфляційних втрат, 74,84 грн. - 3% річних, 1760,00 грн. - судового збору за апеляційне провадження.

Постанову суду апеляційної інстанції обґрунтовано ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, ч. 2 ст. 11, ч. 1, 2 ст. 509, 525, 526, ч.1 ст. 901 Цивільного кодексу України. Підпунктом ст. 1 Правил користування системи централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 року № 190, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2008 року за № 936/15627 встановлено, що ці Правила є обов'язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб - підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об'єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод. Субспоживач - суб'єкт господарювання, який одержує воду з комунальної водопровідної мережі або скидає стічні води в комунальну мережу водовідведення через мережі споживача. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що договір на надання послуг з використання мереж водопостачання та водовідведення № 65-П-ІЛФ-15 від 08 травня 2015 року та договір про технічне забезпечення електропостачання споживача №377-О від 23 квітня 2013 року не припинили свою дію шляхом відмови від їх пролонгації або їх розірвання та є чинними на дату звернення позивача до суду, а також на дату їх складання укладені у відповідності до чинного законодавства, а тому у відповідача виникла заборгованість в сумі 25176,40 грн. за отримані ним комунальні послуги, яка підлягає до стягнення.

Державна установа "Лабораторний центр Міністерства охорони здоров?я України на водному транспорті" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 10 серпня 2017 року.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 02 листопада 2017 року прийнято до касаційного провадження та призначено до розгляду касаційну скаргу Державної установи "Лабораторний центр Міністерства охорони здоров?я України на водному транспорті" у справі № 916/679/17 Господарського суду Одеської області. Зупинено виконання постанови Одеського апеляційного господарського суду від 10 серпня 2017 року у справі № 916/679/17 до закінчення її перегляду в порядку касації.

На підставі підпунктів 4, 6 пункту 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України за розпорядженням керівника апарату Вищого господарського суду України № 38-р від 15 грудня 2017 року зазначену касаційну скаргу разом зі справою № 916/679/17 передано до Касаційного господарського суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 січня 2018 року у справі № 916/679/17 визначено колегію суддів у складі: Баранець О.М. (головуючий суддя), судді: Вронська Г.О., Студенець В.І.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2018 року призначено до розгляду касаційну скаргу Державної установи "Лабораторний центр Міністерства охорони здоров?я України на водному транспорті" на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 10.08.2017 року у справі №916/679/17 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 13 лютого 2018 року.

У своїй касаційній скарзі Державна установа "Лабораторний центр Міністерства охорони здоров?я України на водному транспорті" просить постанову Одеського апеляційного господарського суду від 10 серпня 2017 року скасувати та рішення Господарського суду Одеської області від 06 червня 2017 року.

В обґрунтування доводів касаційної скарги відповідач зазначає, що відповідно до положення про санітарно-карантинний відділ у пункті пропуску через державний кордон України та вимог ст. 11 Закону України „Про морські порти" адміністрація морських портів зобов'язана надавати в користування на безоплатній основі приміщення організаціям, що виконують санітарно-карантинний та екологічний контроль на пунктах пропуску державного кордону України. Договори про технічне забезпечення електропостачання споживача № 377-О від 23 квітня 2013 року та на надання послуг з використання мереж водопостачання та водовідведення № 65-П-ІЛФ-15 від 08 травня 2015 року є недійсними, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення боргу за недійсними договорами.

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" заперечуючи проти доводів касаційної скарги у своєму відзиві зазначила, що суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки у відповідача перед позивачем виникла заборгованість на підставі укладених договорів на надання послуг з використання мереж водопостачання та водовідведення № 65-П-ІЛФ-15 від 08 травня 2015 року та про технічне забезпечення електропостачання споживача №377-О від 23 квітня 2013 року.

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та постанову суду апеляційної інстанції залишити в без змін.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07 листопада 2013 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Державною установою „Лабораторний центр Держсанепідслужби України на Водному транспорті" (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 93, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування державне нерухоме майно, що обліковується на балансі ДП „Іллічівський морський торговельний порт" (Балансоутримувач), зокрема, нежитлове приміщення, що розташовано за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, вул. Транспортна, буд. 37 (п.1.1 договору).

Пунктом 3.1 договору обумовлено, що орендна плата визначається на підставі п. 10 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 1995 року за № 786 (зі змінами) і становить 1 гривню на рік.

Відповідно до п. 5.9 договору орендар зобов'язується здійснювати витрати, пов'язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів, після підписання цього договору, укласти з Балансоутримувачем орендного майна договір про відшкодування витрат Балансоутримувачу на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю та витрат зі сплати податку на землю.

Пунктами 10.1, 10.4 договору встановлено, що цей договір укладено строком на 1 рік, що діє з 01 листопада 2013 року до 07 листопада 2014 року включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих умовах, які були передбачені цим договором при обов'язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об'єктом оренди. (а/с 144-148).

07 листопада 2013 року актом приймання - передавання державного нерухомого майна, що обліковується на балансі ДП „Іллічівський морський торговельний порт" до договору оренди від 07 листопада 2013 року, укладеного з Державною установою „Лабораторний центр Держсанепідслужби України на водному транспорті" орендодавцем передано, а орендарем прийнято у строкове платне користування державне нерухоме майно, що обліковується на балансі ДП „Іллічівський морський торговельний порт" (Балансоутримувач), зокрема, нежитлове приміщення, що розташовано за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, вул. Транспортна, буд. 37 (а/с 149).

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про чинність цього договору на дату звернення позивача до суду, оскільки в матеріалах справи відсутні документальні докази на підтвердження припинення строку дії договору або відмову сторін від його пролонгації або розірвання.

На виконання умов п. 5.9 договору оренди № 93 від 07 листопада 2013 року, між ДП „Іллічівський морський торговельний порт" (власник мереж) та Державною установою „Лабораторний центр Держсанепідслужби України на Водному транспорті" (Споживач) 23 квітня 2013 року укладено договір про технічне забезпечення електропостачання споживача №377-О, відповідно до якого власник мереж забезпечує технічну можливість передачі електричної енергії споживачу в обсягах, згідно з договором про постачання або про купівлю - продаж електричної енергії, з показниками допустимих відхилень від стандартних умов надання обсягу електричної енергії та рівня дозволеної потужності за класами напруги, а споживач дотримується установленого режиму споживання електричної енергії та своєчасно сплачує за отримані послуги, визначені п. 4.1 цього договору (п.1.1 договору).

Підпунктом 4.1.1 п. 4.1 договору передбачено, що споживач зобов'язується здійснювати оплату за перетікання реактивної електричної енергії за розрахунковий період. Розрахунковий період вважається період з 25 числа попереднього місяця до 25 числа поточного місяця. Плата за перетікання реактивної електричної енергії вноситься субспоживачем на підставі рахунка, одержаного від порту. Тривалість періоду для оплати отриманого рахунка становить 10 днів.

Пунктом 8.2 договору встановлено, що у разі внесення платежів, передбачених п. 4.1 цього договору з порушенням термінів, споживач сплачує власнику мереж пеню в розмірі 0,1% за кожен день прострочення платежу, враховуючи фактичний день оплати. Сума пені зазначається в розрахунковому документі окремим рядком.

Пунктом 10.6 договору обумовлено, що цей договір укладається на строк до 31 грудня 2013 року, набирає чинності з дня його підписання та вважається автоматично продовженим на кожен наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення строку не буде заявлено однією із сторін про відмову від цього договору або його перегляд. Договір може бути розірвано і в інший термін за ініціативою будь-якої із сторін у порядку, визначеному законодавством України. (а/с. 20-25).

Суд апеляційної інстанції зазначив, що в матеріалах справи відсутні документальні докази на підтвердження припинення дії зазначеного договору, а відтак, такий договір також є чинним на дату звернення позивача до суду.

Колегія суддів Касаційного господарського суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Частинами 1, 3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 1.2 Правил користування електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року № 28 (у редакції постанови Національної комісії регулювання електроенергетики України від 17 жовтня 2005 року № 910), зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 02 серпня 1996 року за № 417/1442 встановлено, що власник електричних мереж - юридична або фізична особа, якій на праві власності або користування належать електроустановки, призначені для передачі та/або розподілу електричної енергії. Договір про технічне забезпечення електропостачання споживача - домовленість двох сторін (споживач та електропередавальна організація або основний споживач), яка є документом певної форми, що встановлює зміст та регулює правовідносини між сторонами під час технічного забезпечення постачання електричної енергії. Технічне забезпечення електропостачання споживача (субспоживача) - забезпечення власником електричних мереж технічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії в точку приєднання електроустановок споживача (субспоживача) в певних обсягах у межах дозволеної потужності споживача (субспоживача) з показниками параметрів якості електричної енергії в точці приєднання електроустановок споживача (субспоживача) відповідно до умов договору.

Пунктом 1.5 зазначених Правил передбачено, що у разі підключення електроустановок споживача до електричних мереж, власник яких не є постачальником електричної енергії, та виникнення у споживача відповідно до законодавства України зобов'язань уносити плату за перетікання реактивної електроенергії, між споживачем та цим власником електричних мереж на основі типового договору (додаток 1) укладається договір про технічне забезпечення електропостачання споживача.

Колегія суддів Касаційного господарського суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що договір про технічне забезпечення електропостачання споживача №377-О від 23 квітня 2013 року укладено у відповідності до вимог чинного законодавства, який відповідає типовому договору про технічне забезпечення електропостачання споживача, встановленого додатком 1 Правил користування електричної енергії.

Крім того, на виконання умов п. 5.9 договору оренди № 93 від 07 листопада 2013 року між ДП „Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівськом філії ДП „Адміністрація морських портів України" (адміністрація Іллічівського морського порту) та Державною установою „Лабораторний центр Держсанепідслужби України на Водному транспорті" (абонент) 08 травня 2015 року укладено договір на надання послуг з використання мереж водопостачання та водовідведення № 65-П-ІЛФ-15, згідно з яким Адміністрація здійснює послуги з подачі питної води, на об'єкт Абонента і послуги з передачі від нього господарсько-побутових і виробничих стоків в міську каналізаційну мережу каналізаційними мережами Адміністрації (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 2.1 розділу 2 договору обумовлено, що Адміністрація зобов'язується цілодобово забезпечувати об'єкт абонента водою і приймати від нього господарсько-побутові і виробничі стоки в межах лімітів, встановлених КП „Іллічівськводоканал".

Пунктом 5.3 договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 10 березня 2016 року до договору № 65-П-ІЛФ-15 від 08 травня 2015 року) встановлено, що оплата проводиться на підставі виписаного рахунку (за поточний період), направленого замовленим листом або врученого уповноваженому представнику абонента під розпис, який підлягає оплаті не пізніше 20-го числа наступного за звітним.

Пунктом 5.4 договору обумовлено, що у разі прострочення оплати абонент оплачує адміністрації пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діє в період, за який нараховується пеня за кожен день прострочення оплати від суми недоплати.

Умовами п. 5.6 договору встановлено, що сторони погодились, що акт приймання-здачі виконаних робіт, підписаний уповноваженими представниками сторін, є документом, що підтверджує факт надання Адміністрацією послуг абоненту. Абонент зобов'язаний не пізніше другого дня після отримання екземплярів акта приймання-передачі виконаних робіт повернути Адміністрації підписаний та засвідчений власною печаткою, належний екземпляр акта. У разі невиконання абонентом зазначених зобов'язань, акт приймання-передачі виконаних робіт вважається прийнятим ним без зауважень і має силу документа, підписаного абонентом.

Пунктом 8.1 договору передбачено, що цей договір укладається на строк з 01 січня 2015 року до 31 грудня 2015 року і вважається автоматично щорічно продовженим, якщо за місяць до закінчення терміну його дії не буде заявлено однією із сторін про відмову від цього договору або його перегляд. (а/с 10-19).

Суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про чинність договору на дату звернення позивача до суду, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які доказів на підтвердження припинення дії цього договору шляхом відмови від його пролонгації або його розірвання.

У відповідності до Закону України „Про морські порти" адміністрація морських портів України входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України та об'єднує українські морські порти та інші інфраструктурні елементи. Одним із завдань адміністрації морських портів України є ефективне використання та управління державним майном, внаслідок чого адміністрації морських портів України, чинним законодавством наділено правом на укладення господарських договорів з питань забезпечення своєї діяльності, в тому числі на комунальні послуги.

Підпунктом ст. 1 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27 червня 2008 року № 190, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2008 року за № 936/15627 встановлено, що ці Правила є обов'язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб - підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об'єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод. Субспоживач - суб'єкт господарювання, який одержує воду з комунальної водопровідної мережі або скидає стічні води в комунальну мережу водовідведення через мережі споживача.

З умов договору на надання послуг з використання мереж водопостачання та водовідведення № 65-П-ІЛФ-15 від 08 травня 2015 року вбачається, що забезпечення Адміністрацією водою і приймання від відповідача господарсько-побутових стоків здійснюються в межах, встановлених КП „Іллічівськводоканал" і зважаючи на умови п. 5.9 договору оренди № 93 від 07 листопада 2013 року, фактично в договорі № 65-П-ІЛФ-15 від 08 травня 2015 року Адміністрація виступає в якості основного споживача, що користується послугами з подачі питної води та каналізаційними стоками, що надає КП „Іллічівськводоканал" з оплатою вартості таких послуг, а відповідач в цьому договорі фактично виступає в якості субспоживача з використання таких послуг, вартість яких має компенсувати у відповідності до показань обліку.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що зазначені вище договори, на дату їх складання були укладені у відповідності до чинного законодавства.

Безпідставним є посилання відповідача на те що укладення договорів № 377-0 від 03 листопада 2013 року, № 65-П-ІЛФ-15 від 08 травня 2015 року відбулося в порушення Постанови Кабінету Міністрів України „Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства" від 22 лютого 1994 p. N 100 (з наступними змінами та доповненнями); Положення про санітарно-карантинний відділ у пункті пропуску через державний кордон України у морському (річковому) порту, відкритому для міжнародних зв'язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 23 лютого 2000 р. N 31, оскільки наведені норми права регулюють відносини між сторонами, що є предметом цього спору, які виникають на території митних та пропускних пунктах через державний кордон України, тоді як, відповідачем не спростовано, що нежитлове орендоване приміщення відповідачем, що знаходиться у місці Чорноморськ по вул. Транспортна, 37, територіально знаходиться поза межами порту, що унеможливлює застосування наведених вище норм права.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на виконання умов договору № 65-П-ІЛФ-15 від 08 травня 2015 року позивачем на адресу відповідача були надіслані рахунки на оплату Пр/1 012 від 31 січня 2017 року на суму 6828,86 грн., № Пр/ 1 078 від 28 лютого 2017 року на суму 9450,66 грн., № Пр/ 2 316 від 31 березня 2017 року на суму 8536,08 грн. та на виконання умов договору № 377-0 від 03 листопада 2013 року надіслані рахунки на оплату №Пр/1 017 від 31 січня 2017 року на суму 129,61 грн., № Пр/2 274 від 28 лютого 2017 року на суму 135,71 грн. № Пр/2 315 від 31 березня 2017 року на суму 95,48 грн., що загалом становить 25176,40 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частинами 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З огляду на викладене та в зв'язку з несплатою вартості отриманих відповідачем комунальних послуг у нього виникла заборгованість в сумі 25176,40 грн. перед позивачем, а тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано задовольнив позов в цій частині.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів Касаційного господарського суду вважає обґрунтованим задоволення позову в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат, що за правильним розрахунком позивача становить 126,57 грн. інфляційних втрат та 74,84 грн. 3% річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 8.2 договору № 377-О від 23 квітня 2013 року встановлено, що у разі внесення платежів, передбачених п. 4.1 цього договору з порушенням термінів, споживач сплачує власнику мереж пеню в розмірі 0,1% за кожен день прострочення платежу, враховуючи фактичний день оплати. Сума пені зазначається в розрахунковому документі окремим рядком.

Пунктом 5.4 договору № 65-П-ІЛФ-15 від 08 травня 2015 року обумовлено, що у разі прострочення оплати абонент оплачує адміністрації пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діє в період, за який нараховується пеня за кожен день прострочення оплати від суми недоплати.

Виходячи з викладеного суд апеляційної інстанції обґрунтовано задовольнив позов в частині стягнення пені у розмірі 350,61 грн.

Відповідно до статей 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Матеріали справи свідчать про те, що апеляційний господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та правильно, з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права вирішив спір у справі.

Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, доводи заявника касаційної скарги про порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення колегія суддів Касаційного господарського суду України не вбачає.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 02 листопада 2017 року зупинено виконання постанови Одеського апеляційного господарського суду від 10 серпня 2017 року у справі № 916/679/17 до закінчення її перегляду в порядку касації. У зв'язку з закінченням касаційного перегляду справи виконання постанови Одеського апеляційного господарського суду від 10 серпня 2017 року у справі № 916/679/17 слід поновити.

Керуючись статтями 286, 300, 301, пунктом 1 частини 1 статті 308, статтями 309, 314, 315 Господарського процесуального кодексу України Суд - ,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державної установи "Лабораторний центр Міністерства охорони здоров?я України на водному транспорті" залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 10 серпня 2017 року у справі № 916/679/17 залишити без змін.

3. Поновити виконання постанови Одеського апеляційного господарського суду від 10 серпня 2017 року у справі № 916/679/17.

4. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною та оскарженню не підлягає

Головуючий О. Баранець

Судді Г. Вронська

В. Студенець

м