КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2018 р. Справа№ 910/16462/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Драчук Р.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнеспром Інвест»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 06.12.2017 (повне рішення складено 07.12.2017)

у справі № 910/16462/17 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнеспром Інвест»

до 1) Публічного акціонерного товариства Комерційний банк

«Приватбанк»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Фокс-Трейдінг»

про визнання права

В С Т А Н О В И В:

Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнеспром Інвест» (далі - ТОВ «Бізнеспром Інвест», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк», відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фокс-Трейдінг» (далі - ТОВ «Фокс-Трейдінг», відповідач-2) про:

- визнання права ТОВ «Бізнеспром Інвест» вимагати від ТОВ «Фокс-Трейдінг» сплати боргу за кредитними договорами №4Ф10157И від 02.08.2010 та № 4Ф14208И від 12.02.2014, укладеними між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Фокс-Трейдінг»,зобов'язання боржника за якими перед ПАТ КБ «Приватбанк» були виконані поручителем - ТОВ «Бізнеспром Інвест»;

- визнання відсутнім у ПАТ КБ «Приватбанк» права вимагати від ТОВ «Фокс-Трейдінг» сплати боргу за кредитними договорами №4Ф10157И від 02.08.2010 та № 4Ф14208И від 12.02.2014, укладеними між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Фокс-Трейдінг», зобов'язання боржника за якими перед ПАТ КБ «Приватбанк» були виконані поручителем - ТОВ «Бізнеспром Інвест».

В обґрунтування своїх вимог зазначило, що виконавши як поручитель боржника - ТОВ «Фокс-Трейдінг» зобов'язання останнього за кредитними договорами №4Ф10157И від 02.08.2010 та № 4Ф14208И від 12.02.2014 перед ПАТ КБ «Приватбанк» на загальну суму 518 491 762,94 грн., позивач набув права вимоги виконання грошових зобов'язань від боржника - ТОВ «Фокс-Трейдінг». За твердженнями позивача, невручення йому відповідачем-1 документів на підтвердження обов'язку відповідача-2, а також невиконання останнім вимоги про сплату заборгованості свідчить про невизнання відповідачами 1 та 2 факту оплати позивачем заборгованості за вищезгаданими кредитними договорами та переходу до нього права вимоги за ними, що й стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Заперечуючи проти позову, відповідач-1 зазначив, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заборгованості, яка існувала на момент сплати, тобто не доведено виконання обов'язку в повному обсязі. За твердженнями відповідача-1, позивач не звертався до ПАТ КБ «Приватбанк» або боржника з вимогою про надання копій або оригіналів кредитних договорів і інш., що свідчить про передчасність заявлених позовних вимог. Крім цього, відповідач-1 звертав увагу на те, що перерахування грошових коштів відбулося в день укладення договору поруки (наявний штемпель на платіжному дорученні), хоча за умовами п. 6. договору поруки обов'язок поручителя зі сплати суми боргу підлягає виконанню поручителем протягом 5 днів з моменту отримання вимоги кредитора про погашення заборгованості.

Відповідач-2 заперечень проти позову суду не надав.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 у справі № 910/16462/17 у задоволені позову відмовлено повністю.

Приймаючи рішення у справі, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту невизнання або оспорювання відповідачами 1 та 2 обставин з приводу сплати ним на користь ПАТ КБ «Приватбанк» коштів в розмірі 518 491 762,94 грн. в рахунок погашення заборгованості ТОВ «Фокс-Трейдінг» за кредитними договорами, як не надано й доказів повернення відповідачем-1 цих коштів як помилково перерахованих в зв'язку із відсутністю договору поруки.

Не погодившись із згаданим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення прийнято за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, невручення відповідачем-1 йому документів, які підтверджують обов'язок відповідача-2, ненадання інформації щодо виконання ним умов Договору поруки, а також невиконання відповідачем-2 вимоги про сплату заборгованості свідчить про невизнання відповідачами 1 та 2 факту оплати позивачем заборгованості за кредитними договорами та переходу до нього права вимоги за ними. НА переконання апелянта, відсутність у позивача оригіналів або копій кредитних договорів позбавляє його можливості реалізувати своє право як нового кредитора.

В судове засідання апеляційної інстанції 27.02.2018 з'явились представники позивача та відповдіача-1, представник відповідача-2 не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав. З огляду на наведене, апеляційний суд вража, що справу належить розглядати за відсутності представника відповідача-2 за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповдіача-1 в судовому засіданні надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 10.11.2016 між ТОВ «Бізнеспром Інвест» (позивачем, поручителем за договором) та ПАТ КБ «Приватбанк» (відповідачем-1, кредитором за договором) укладено договір поруки №4Ф10157И/П (надалі - Договір поруки), за умовами п. 1 якого його предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ «Фокс-Трейдінг» (відповідачем-2, боржником за договором) своїх зобов'язань за:

- кредитним договором від 02.08.2010 № 4Ф10157И (далі - Кредитний договір-1), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору-1;

- кредитним договором від 12.02.2014 № 4Ф14208И (далі - Кредитний договір-2), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору-2.

Положеннями п. 2 Договору поруки сторони погодили, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за Кредитними договорами з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору.

За умовами п. 4 Договору поруки у випадку невиконання боржником зобов'язань за Кредитними договорами, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники в сумі заборгованості за кредитом та в сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни за Кредитними договорами.

Договором ( п. 5 ) сторони погодили, що у випадку невиконання боржником обов'язку п.1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов'язання.

Поручитель зобов'язаний виконати обов'язок, зазначений в письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 Договору поруки (п. 6).

Цей договір на підставі п. 11 вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов'язань за Договором.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За договором поруки (ст. 553 ЦК України) поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку й відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель згідно ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Положеннями ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За умовами п. 8 Договору поруки до поручителя, який виконав обов'язки боржника за кредитним договором переходять усі права кредитора за кредитним договором і договору (ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором в частині виконаного зобов'язання.

Згідно долучених до матеріалів справи платіжних доручень № 38 та № 39 від 11.11.2016 позивачем перераховано на рахунок відповідача-1 грошові кошти в загальному розмірі 518 491 762,94 грн. з призначенням платежу: «Виконання зобов'язань по кредитному договору № 4Ф10157И від 02.08.2010 згідно договору поруки №4Ф10157И/П від 10.11.2016» та «Виконання зобов'язань по кредитному договору №4Ф14208И від 12.02.2014 згідно договору поруки №4Ф10157И/П від 10.11.2016» відповідно.

За приписами ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі

Відповідно до ст. 469 ЦК України особа, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленої законом або договором, зобов'язана повернути безпідставно придбане майно цій особі.

Відповідачем-1 не спростовано факту отримання коштів від позивача на загальну суму 518 491 762,94 грн. та не подано доказів повернення цих коштів можливо як помилково перерахованих в зв'язку і відсутністю укладеного з ним Договору поруки №4Ф10157И/П від 10.11.2016.

Таким чином, до позивача, який виконав зобов'язання відповідача-2, забезпечені порукою, перейшли усі права кредитора в цих зобов'язаннях, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Спір у даній справі виник внаслідок виконання позивачем як поручителем обов'язку боржника за вищезгаданими Кредитними договорами, зокрема, погашення ним боргу в загальному розмірі 518 491 762,94 грн., відтак отримання на підставі ст.ст. 512, 514 ЦК України статусу нового кредитора за Кредитними договорами, проте відповідачі 1 та 2 не визнали факту погашення заборгованості та факту переходу до позивача прав кредитора. Наведене й зумовило, на думку апелянта, його звернення до суду з даним позовом.

За змістом ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою з'ясуванню підлягають характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Таким чином, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки закону, відтак будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно. Таким чином, перехід прав до поручителя, який виконав зобов'язання презюмується і звернення особи до суду з позовом про визнання права вимоги, так само як і про визнання відсутнім у іншої особи такого права не потребують встановлення судом, проте такі вимоги можуть розглядатися судом за наявності відповідного спору.

За приписами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 1 ГПК України (в чинній на момент звернення позивача до суду редакції) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача (відповідачів).

Саме на позивача покладено обов'язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, відтак довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду, позивач повинен вказати в позовній заяві предмет та підстави позову, тобто самостійно визначити, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте, обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього порушеного суб'єктивного права з боку відповідачів.

Зокрема, доводи позивача про невизнання відповідачем-1 факту оплати ним заборгованості за Кредитними договорами та переходу до нього права вимоги за ними з огляду на невручення відповідачем-1 позивачеві документів на підтвердження обов'язку відповідача-2, як і ненадання інформації щодо виконання ним умов Договору поруки належними та допустимими доказами не підтверджено. Крім цього, позивачем не надано жодних пояснень, якими саме діями чи бездіяльністю ПАТ КБ «Приватбанк» порушено його права та інтереси.

Незадоволення відповідачем-2 вимоги позивача про сплату заборгованості також не може свідчити про невизнання ним права позивача як нового кредитора, адже в матеріалах справи відсутні будь-які докази надіслання на адресу ТОВ «Фокс-Трейдінг» вимог про виконання передбачених умовами Кредитних договорів зобов'язань з повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним. Сам по собі факт невиконання боржником вимоги кредитора по сплаті заборгованості не є беззаперечним доказом невизнання або оспорювання боржником існування у кредитора відповідного права вимоги, оскільки таке невиконання може бути зумовлено не лише наявністю заперечень проти факту існуючої заборгованості, а й зокрема, відсутністю у боржника грошових коштів, наявністю форс-мажорних обставин тощо. Відповідно доводи позивача (апелянта) в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту порушення або невизнання відповідачами його прав або охоронюваних законом інтересів, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Доводи апелянта (позивача) з приводу порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права, неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 240, 269-270, 273, 275, 281-284 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнеспром Інвест» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 у справі № 910/16462/17 - без змін.

Матеріали справи № 910/16462/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 28.02.2018

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук