РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.02.2018Справа № 910/18074/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Аміго И С»
прозобов'язання вчинити дії

Суддя Отрош І.М.

секретар судового засідання Савінкова Ю.Б.

Представники учасників справи:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Чамор О.В. - представник за довіреністю б/н від 08.08.2017.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

18.10.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркетсістемс" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аміго И С" про зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем обов'язку з прийняття нереалізованого позивачем товару, поставленого відповідачем на підставі Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011.

Зокрема, звертаючись з даним позовом до суду, позивач (покупець) вказав на те, що він отримав від відповідача (продавця) вимогу вих. № 199 від 02.06.2017 про сплату заборгованості за Договором поставки № 57-11 від 01.09.2011 у розмірі 561896 грн. 60 коп.

Водночас, оскільки умовами підпункту г пункту 7 Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 (з урахуванням Протоколу розбіжностей) позивача (покупця) наділено правом повернути відповідачу товар, який не користується попитом у споживачів та не реалізується протягом 90 календарних днів з моменту його прийняття, позивач направив відповідачу заяву-вимогу про повернення нереалізованого товару. З огляду на те, що відповідачем не було вчинено жодних дій щодо прийняття від позивача товару на суму 183171 грн. 58 коп., звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить суд зобов'язати відповідача прийняти у позивача та вивезти відповідно до умов Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 нереалізований товар за актом від 22.09.2017 на загальну суму 183171 грн. 58 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2017 порушено провадження у справі № 910/18074/17, розгляд справи призначено на 14.11.2017.

13.11.2017 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли письмові пояснення по справі (по суті - відзив на позовну заяву), в якому відповідач вказав на те, що рішенням Господарського суду Донецької області від 06.09.2017 у справі № 905/1776/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аміго И С» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс» про стягнення заборгованості за Договором поставки № 57-11 від 01.09.2011 у розмірі 538896 грн. 60 коп. (за весь поставлений та неоплачений товар) вирішувалося питання щодо того, чи має позивач право повернути поставлений та нереалізований товар, та судом у справі № 905/1776/17 було встановлено, що строк оплати всього поставленого відповідачем за Договором поставки № 57-11 від 01.09.2011 товару настав.

При цьому, відповідач вказав на те, що позивач (відповідно до пп. г п. 2.14 Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011) не скористався своїм правом на повернення товару протягом 90 календарних днів від дня його поставки, з огляду на що після сплину вказаного строку позивач втратив право на повернення товару та зобов'язаний його оплатити. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.03.2017 у справі № 911/4620/15.

Крім того, відповідач вказав на те, що строк дії Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 закінчився 31.08.2015.

У судовому засіданні 14.11.2017, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 05.12.2017.

30.11.2017 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення по справі (по суті, відповідь на відзив), в яких позивач вказав на те, що дію Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 не було припинено, так як умовами вказаного договору передбачено автоматичну пролонгацію договору поставки.

У судовому засіданні 05.12.2017, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 08.12.2017.

07.12.2017 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли письмові пояснення по справі, в яких відповідач, зокрема, вказав на те, що умовами Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 не передбачено обов'язку постачальника (відповідача) самостійно вивезти товар, а передбачено обов'язок прийняти товар на умовах пп. г) п. 12.4 Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011.

У судовому засіданні 08.12.2017 представник позивача подав заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просив суд зобов'язати відповідача вчинити певні дії, а саме - прийняти у позивача та вивезти у відповідності до умов Договору поставки № 57-11 нереалізований товар за накладними на повернення товару № 942 від 05.12.2017, № 4249 від 05.12.2017, № 4339 від 05.12.2017 на загальну суму 136912 грн. 14 коп.

Вказана заява була прийнята судом до розгляду, у зв'язку з чим суд розглядає вимоги позивача про зобов'язання відповідача вчинити певні дії, а саме - прийняти у позивача та вивезти у відповідності до умов Договору поставки № 57-11 нереалізований товар за накладними на повернення товару № 942 від 05.12.2017, № 4249 від 05.12.2017, № 4339 від 05.12.2017 на загальну суму 136912 грн. 14 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.2017 зупинено провадження у справі № 910/18074/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аміго И С» про зобов'язання вчинити дії до набрання законної сили рішенням Господарського суду Донецької області від 06.09.2017 у справі № 905/1776/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аміго И С» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс» про стягнення 630556 грн. 90 коп.

09.01.2018 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс» надійшло клопотання про поновлення провадження у справі № 910/18074/17 у зв'язку з усуненням обставин, що викликали його зупинення.

15.12.2017 набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, у відповідності до пункт 9 частини 1 Перехідних положень якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2018 поновлено провадження у справі № 910/18074/17; постановлено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи; судове засідання призначено на 16.02.2018; встановлені строки для подання учасниками справи заяв по суті справи.

12.02.2018 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що Договір поставки № 57-11 від 01.09.2011 припинив свою дію; строк оплати товару, який позивач просить суд зобов'язати відповідача прийняти та вивезти, настав, з огляду на що підстави для повернення вказаного товару відсутні; умовами договору поставки не передбачено обов'язку відповідача вивезти товар.

31.01.2018 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання, в яком у позивач просив суд 1) витребувати у відповідача відомості про подання касаційної скарги, письмове повідомлення Донецького апеляційного господарського суду про передання матеріалів справи № 905/1776/17 до Верховного Суду України; 2) зупинити провадження у справі № 910/18074/17 до набрання законної сили рішенням у справі № 905/18074/17.

Розглянувши у судовому засіданні 16.02.2018 клопотання позивача про витребування доказів, суд відмовив в його задоволенні у зв'язку з необґрунтованістю.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Господарського учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Згідно з ч. 2 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України у клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Суд зазначає, що позивачем не викладено у поданому до суду клопотанні обставин, які повинні бути зазначені у клопотанні про витребування доказів відповідно до п.п. 2-5 ч. 2 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на що відмовив у задоволенні вказаного клопотання.

Розглянувши у судовому засіданні 16.02.2018 клопотання позивача про зупинення провадження у справі, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні оскільки судове рішення у справі № 905/1776/17, а саме постанова Донецького апеляційного господарського суду від 11.12.2017 у справі № 905/1776/17 набрала законної сили 11.12.2017, враховуючи приписи ст. 284 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадках об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Як встановлено судом, судове рішення у справі № 905/1776/17, а саме постанова Донецького апеляційного господарського суду від 11.12.2017 у справі № 905/1776/17 набрала законної сили 11.12.2017.

Крім того, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 228 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Суд зазначає, що правовідносини, які є предметом спору у справі № 905/1776/17 (стягнення заборгованості з оплати поставленого товару), не є подібними правовідносинам у даній справі № 910/18074/17 (зобов'язання прийняти нереалізований товар), з огляду на що підстави для зупинення провадження у даній справі відсутні.

Представник відповідача у судовому засіданні 16.02.2018 надав усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечив.

Представник позивача у судове засідання16.02.2018 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 862.

Крім того, у поданому до суду 31.01.2018 клопотанні про витребування доказів та про зупинення провадження у справі, позивач просив суд розглядати вказане клопотання за відсутності представника позивача у зв'язку з тим, що він приймає участь в інших судових засіданнях, призначених на 16.02.2018.

Таким чином, позивач належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляд даної справи (16.02.2018), що вбачається із вказаного клопотання позивача.

Водночас, крім клопотання про витребування доказів, про зупинення провадження у справі та про розгляд справи за відсутності представника позивача, будь-яких заяв по суті (зокрема, відповіді на відзив) позивачем суду не надано.

При цьому, суд зазначає, що розгляд даної справи триває з жовтня 2017 року, та в матеріалах справи містяться письмові пояснення позивача щодо відзивів, поданих відповідачем до 15.12.2017.

Водночас, відзив на позов, поданий відповідачем 12.02.2018, містить всі ті обставини, на які посилався відповідач як на підставу своїх заперечень, до зупинення провадження у даній справі (відповідно до відзивів на позов, поданих відповідачем до зупинення провадження у даній справі), та позивач, відповідно, ознайомлений з підставами відзиву.

Будь-яких додаткових доказів на підтвердження своїх позовних вимог після поновлення провадження у даній справі позивачем суду надано не було.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи належне повідомлення позивача про судове засідання, призначене на 16.02.2018, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи та строки розгляду справи, суд розглянув справу за відсутності представника позивача.

У судовому засіданні 16.02.2018 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Дослідивши подані учасниками справи докази, заслухавши усні пояснення представника відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

01.09.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аміго И С» (постачальник) укладено Договір поставки № 57-11, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується в порядку та на умовах даного договору передати у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар в асортименті для реалізації його в дитячому торгово-розважальному центрі «Пластилін», що належить покупцю.

Відповідно до п. 1.2 Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 (в редакції Протоколу розбіжностей) кількість, найменування, асортимент, номенклатура, комплект, комплектність та вартість товару погоджуються сторонами у кожному випадку в залежності від потреб покупця і можливостей продавця, відображаються у супровідних документах на товар.

Згідно з п. 2.1 Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 супровідними документами на товар є товарно-транспортні накладні та/або накладні на відпуск товару (видаткові накладні).

Відповідно до п. 2.9 Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 право власності на товар переходить до покупця в момент передачі товару.

Відповідно до п. 2.10 Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 моментом передачі товару є момент підписання покупцем супровідних документів з визначенням дати фактичного поставлення товару в таких документах. Якщо дата покупцем не ставиться, моментом отримання є дата, визначена продавцем при складанні документів.

Згідно з п. 2.14 Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 (в редакції Протоколу розбіжностей) покупець має право повернути постачальнику товари, які були поставлені покупцю, а постачальник зобов'язаний прийняти такі товари в наступних випадках: а) якщо строк придатності зберігання товарів закінчився або до кінця строку їх реалізації покупцем залишилось менше 20% від загального строку придатності за умови товарного вигляду товару; б) якщо даний товар був повернутий покупцю споживачем як неякісний протягом строку придатності/зберігання або некомплектний; в) виявлення неналежної якості поставленого товару при отриманні, підготовці до реалізації або в період реалізації або систематичне (два та більше разів) звернення споживачів до покупця щодо якості товару, які поставляються постачальником; г) якщо товар не користується попитом у споживачів та не реалізується протягом 90 календарних днів з моменту його прийняття покупцем за умови збереження цілісності упаковки товару, написів на етикетці та товарного вигляду; д) товари, щодо яких споживача було відмолено у гарантійному обслуговуванні в сервісних центрах.

Відповідно до п. 3.1 Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 загальна вартість за договором складається із загальної вартості поставок відповідно до товарних накладних та включає 20% ПДВ.

Згідно з п. 3.4 Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 (в редакції Протоколу розбіжностей) розрахунки за товар покупця з постачальником здійснюються за реалізований у торгівельній мережі покупця товар шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника не пізніше 7 календарних днів з моменту надання звіту про реалізацію товару.

Відповідно до п. 71. Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 даний договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін в дату, вказану в преамбулі договору та діє протягом одного року.

Згідно з п. 7.2 Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 у випадку відсутності заяв однієї сторони договору про припинення або про зміну договору, отриманої іншою стороною за 14 днів до закінчення строку його дії договір вважається пролонгованим на наступний рік та на тих самих умовах, що були ним передбачені.

Додатковою угодою від 01.09.2013 до Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 сторони дійшли згоди пролонгувати дію вказаного договору строк на один рік до 01.09.2014. Термін дії договору автоматично триває на наступний календарний рік у разі, якщо не менше ніж за 30 календарних днів до закінчення його терміну дії будь-яка сторона не повідомить іншу сторону у письмовій формі про свій намір змінити його або розірвати.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою укладений між сторонами правочин є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач (покупець) вказав на те, що він отримав від відповідача (продавця) вимогу вих. № 199 від 02.06.2017 про сплату заборгованості за Договором поставки № 57-11 від 01.09.2011 у розмірі 561896 грн. 60 коп.

Водночас, оскільки умовами підпункту г пункту 7 Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 (з урахуванням Протоколу розбіжностей) позивача (покупця) наділено правом повернути відповідачу товар, який не користується попитом у споживачів та не реалізується протягом 90 календарних днів з моменту його прийняття, позивач направив відповідачу заяву-вимогу про повернення нереалізованого товару.

Однак, з огляду на те, що відповідачем не було вчинено жодних дій щодо прийняття від позивача товару на суму 183171 грн. 58 коп., звертаючись з даним позовом до суду, позивач просив суд зобов'язати відповідача прийняти у позивача та вивезти відповідно до умов Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 нереалізований товар за актом від 22.09.2017 на загальну суму 183171 грн. 58 коп.

У судовому засіданні 08.12.2017 представник позивача подав заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просив суд зобов'язати відповідача вчинити певні дії, а саме - прийняти у позивача та вивезти у відповідності до умов Договору поставки № 57-11 нереалізований товар за накладними на повернення товару № 942 від 05.12.2017, № 4249 від 05.12.2017, № 4339 від 05.12.2017 на загальну суму 136912 грн. 14 коп.

Вказана заява була прийнята судом до розгляду, у зв'язку з чим суд розглядає вимоги позивача про зобов'язання відповідача вчинити певні дії, а саме - прийняти у позивача та вивезти у відповідності до умов Договору поставки № 57-11 нереалізований товар за накладними на повернення товару № 942 від 05.12.2017, № 4249 від 05.12.2017, № 4339 від 05.12.2017 на загальну суму 136912 грн. 14 коп.

Так, позивачем долучено до заяви про зменшення позовних вимог накладну на повернення товару постачальнику № 942 від 05.12.2017 на загальну суму 57249 грн. 12 коп., накладну на повернення товару постачальнику № 4249 від 05.12.2017 на суму 16468 грн. 08 коп. та накладну на повернення товару 4339 від 05.12.2017 на суму 63194 грн. 94 коп., що разом становить 136912 грн. 14 коп.

Вказані накладні містять перелік товару, який, на думку позивача, підлягає поверненню відповідачу, а саме найменування товару, його штрих-код, інформацію щодо реквізитів видаткових накладних, на підставі яких товар був поставлений позивачу, дати партій товару, ціну та загальну вартість.

У поданих до суду відзивах на позовну заяву відповідач не заперечував обставин, що товар, вказаний позивачем в накладних на повернення товару № 942 від 05.12.2017 на загальну суму 57249 грн. 12 коп., № 4249 від 05.12.2017 на суму 16468 грн. 08 коп. та № 4339 від 05.12.2017 на суму 63194 грн. 94 коп. дійсно було поставлено відповідачем позивачу відповідно до умов Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011.

Водночас, у відзиві на позовну заяву, поданому 13.11.2017 відповідач вказав на те, що рішенням Господарського суду Донецької області від 06.09.2017 у справі № 905/1776/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аміго И С» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс» про стягнення заборгованості за Договором поставки № 57-11 від 01.09.2011 у розмірі 538896 грн. 60 коп. (за весь поставлений та неоплачений товар) вирішувалося питання щодо того, чи має позивач право повернути поставлений та нереалізований товар, та судом у справі № 905/1776/17 було встановлено, що строк оплати всього поставленого відповідачем за Договором поставки № 57-11 від 01.09.2011 товару настав.

При цьому, відповідач вказав на те, що позивач (відповідно до пп. г п. 2.14 Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011) не скористався своїм правом на повернення товару протягом 90 календарних днів від дня його поставки, з огляду на що після сплину вказаного строку позивач втратив право на повернення товару та зобов'язаний його оплатити. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.03.2017 у справі № 911/4620/15.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, враховуючи предмет та підстави позову, предметом доказування у даній справі є обставини, що підтверджують наявність у відповідача обов'язку, передбаченого умовами договору або закону, прийняти та вивезти товар на суму 136912 грн. 14 коп. (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) відповідно до накладних на повернення товару № 942 від 05.12.2017 на суму 57249 грн. 12 коп., № 4249 від 05.12.2017 на суму 16468 грн. 08 коп. та № 4339 від 05.12.2017 на суму 63194 грн. 94 коп.

У судовому засіданні 05.12.2017 судом було зобов'язано відповідача надати суду, в тому числі, копії накладних, на підставі яких позивачем було отримано товар від відповідача, який позивач просить суд зобов'язати прийняти та вивезти відповідача.

07.12.2017 відповідачем долучено до матеріалів справи копії видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, відповідно до яких відповідачем було поставлено позивачу товар та які підтверджують факт поставки позивачу товару, який позивач просить суд зобов'язати прийняти та вивезти відповідача.

Як встановлено судом, згідно з п. 2.14 Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 (в редакції Протоколу розбіжностей) покупець має право повернути постачальнику товари, які були поставлені покупцю, а постачальник зобов'язаний прийняти такі товари якщо товар не користується попитом у споживачів та не реалізується протягом 90 календарних днів з моменту його прийняття покупцем за умови збереження цілісності упаковки товару, написів на етикетці та товарного вигляду.

За змістом положень статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні положення наведено й у статтях 525, 526 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 530 ЦК якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як установлено судом, правовідносини сторін у справі, яка розглядається, виникли з договору поставки.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частини перша, друга статті 712 ЦК).

Положеннями частин першої, другої статті 692 ЦК передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Як встановлено судом, згідно з п. 3.4 Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 (в редакції Протоколу розбіжностей) розрахунки за товар покупця з постачальником здійснюються за реалізований у торгівельній мережі покупця товар шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника не пізніше 7 календарних днів з моменту надання звіту про реалізацію товару.

При цьому, умовами пп.г п. 2.14 Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 (в редакції Протоколу розбіжностей) сторони передбачили можливість позивача (покупця) повернути відповідачу товар, який було поставлено покупцю, якщо товар не користується попитом у споживачів та не реалізується протягом 90 календарних днів з моменту його прийняття покупцем за умови збереження цілісності упаковки товару, написів на етикетці та товарного вигляду.

Суд зазначає, що аналіз наведених норм матеріального права у сукупності з умовами Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 (в редакції Протоколу розбіжностей) дає підстави для висновку, що нереалізація товару протягом 90 днів з моменту його прийняття покупцем та невчинення покупцем (позивачем) зі спливом указаного строку дій щодо повернення товару постачальнику (відповідачу), тягне за собою обов'язок покупця оплатити товар.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.03.2017 у справі № 3-1320гс16, прийнятої за результатами перегляду рішення суду у справі № 911/4620/15 щодо спору, який виник з аналогічних правовідносин.

Як вбачається з накладних на повернення товару відповідачу № 942 від 05.12.2017 на загальну суму 57249 грн. 12 коп., № 4249 від 05.12.2017 на суму 16468 грн. 08 коп. та № 4339 від 05.12.2017 на суму 63194 грн. 94 коп., складених позивачем, та які містять перелік товарів, які позивач просить суд зобов'язати прийняти та вивезти відповідача, позивачем пропущено строк на реалізацію свого права на повернення товару позивачу (враховуючи дати поставки відповідачем позивачу товару, вказані позивачем у накладних на повернення, та висновок суду (який аналогічний правовій позиції, викладеній у постанові ВСУ від 15.03.2017 у справі № 3-1320гс16), що позивач має можливість реалізувати своє право на повернення товару одразу після спливу 90 днів з моменту його прийняття у випадку нереалізації).

За таких обставин, суд вважає обґрунтованими твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, що позивач (відповідно до пп. г п. 2.14 Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011) не скористався своїм правом на повернення товару протягом 90 календарних днів від дня його поставки, з огляду на що після сплину вказаного строку позивач втратив право на повернення товару та зобов'язаний його оплатити.

При цьому, судом встановлено, що у серпні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Аміго И С» звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс» заборгованості за Договором поставки № 57-11 від 01.09.2011 у розмірі 630556 грн. 90 коп., з яких 538896 грн. 60 коп. суми основного боргу, 39870 грн. 92 коп. штрафу, 8947 грн. 15 коп. 3% річних та 42842 грн. 23 коп. інфляційних втрат (справа № 905/1776/17).

Рішенням Господарського суду Донецької області від 06.09.2017 у справі № 905/1776/17 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Аміго И С» задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс» заборгованість у розмірі 538896,60 грн. основного боргу, 3% річних у розмірі 8947,15 грн., інфляційні нарахування у розмірі 42831,54 грн., судовий збір у розмірі 9458,35 грн.

Приймаючи рішення у справі № 905/1776/17 про стягнення з відповідача (позивача у даній справі) суми основного боргу у повному обсязі (538896 грн. 60 коп.) суд дійшов висновку, що строк оплати товару відповідачем (позивачем у даній справі) настав, а станом на дату розгляду справи у суді заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс» за Договором поставки № 57-11 від 01.09.2011 становить 538896 грн. 60 коп.

У судовому засіданні 08.12.2017 представник позивача подав письмові пояснення по справі, в яких зазначив, що накладні, за якими позивач просить суд зобов'язати відповідача забрати товар, були предметом розгляду Господарським судом Донецької області за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аміго И С» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс» про стягнення заборгованості (справа № 905/1776/17).

Водночас, постановою Донецького апеляційного господарського суду від 11.12.2017 у справі № 905/1776/17, яка набрала законної сили 11.12.2017, рішення Господарського суду Донецької області від 06.09.2017 у справі № 905/1776/17 скасовано частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс» заборгованість у розмірі 401984,46 грн. основного боргу, 3% річних у розмір 6674,04 грн., інфляційні нарахування у розмірі 32817,62 грн., суму судового збору у розмірі 7055,36 грн. за подання позовної заяви.

Таким чином, постановою Донецького апеляційного господарського суду від 11.12.2017 у справі № 905/1776/17 з Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс» було стягнуто суму основного боргу за Договором поставки № 57-11 від 01.09.2011 у розмірі 401984 грн. 46 коп., тобто без врахування вартості товару, який позивач просить суд зобов'язати прийняти та вивезти відповідача у даній справі (136912 грн. 14 коп. - з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

При цьому, апеляційним судом у постанові від 11.12.2017 № 905/1776/17 встановлено, що у зв'язку із невиконанням Товариством з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс» своїх зобов'язань за видатковими накладними Товариством з обмеженою відповідальністю «Аміго И С» на його адресу була відправлена претензія №199 від 02.06.2017 із сплатити заборгованості на суму 561896,60 грн. З боку ТОВ «Маркетсістемс» заявою-відповіддю від 03.07.2017 було повідомлено, що вказана сума не є коректною та запропоновано перевірити відомості із претензії. За відомостями відповідача грошовий борг становить 368890,30 грн.

Зважаючи на те, що відповідачем не було вчинено дії стосовно уточнення сум боргу, та керуючись умовами підпункту г пункту 2.14 договору в редакції «Протокол согласования разногласий к договору поставки №57-11 від 01.09.2011 г.», а саме «покупатель имеет право вернуть поставщику товары, которые были поставлены последним Покупателю, а Поставщик обязан принять такие товары в следующих случаях: г)если товар не пользуется спросом у потребителей и не реализуется в течении 90 (дев'яносто) календарных дней с момента его принятия Покупателем при условии сохранности упаковки товара, надписей на етикетке и товарного вида» позивач вирішив скористатися правом повернення товару, який не користується попитом у споживачів та не було реалізовано у строк понад 90 календарних днів.

У постанові Донецького апеляційного господарського суду від 11.12.2017 у справі № 905/1776/17 судом встановлено, що 7 серпня 2017 року представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс» на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аміго И С» подано заяву - вимогу про повернення нереалізованого товару. Лист було отримано Товариством з обмеженою відповідальністю «Аміго И С» 11 серпня 2017 р.

При цьому, відповідач у справі № 905/1776/17 (Товариство з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс») надав докази кількості та вартості нереалізованого товару станом на 05.12.2017 в межах Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 (в редакції Протоколу розбіжностей) (повернення товару постачальнику №4339 від 05.12.2017 р. на суму разом з ПДВ 63194,94грн., №942 від 05.12.2017 р. на суму 57249,12 грн., №4249 від 05.12.2017 р. на суму 16468, 08 грн., разом 136912,14 грн.) - тобто накладні на повернення товару на загальну суму 136912 грн. 14 коп., відповідно до яких позивач у даній справі просить суд зобов'язати відповідача прийняти та вивезти товар.

Таким чином, Донецький апеляційний господарський суд у справі № 905/1776/17 дійшов висновку, що з наведених обставин слідує обов'язок Товариство з обмеженою відповідальністю «Аміго И С» забрати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс» нереалізований товар (тобто, по суті, на суму 136912 грн. 14 коп.).

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 191-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання.

Таким чином, оскільки судові рішення є обов'язковими до виконання, вони вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18.11.2003 р. №01-8/1427).

Таким чином, з огляду на наявність судового рішення - постанови Донецького апеляційного господарського суду від 11.12.2017 у справі № 905/1776/17, в якому встановлені обставини щодо відсутності у покупця Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс» обов'язку з оплати товару на суму 136912 грн. 14 коп. у зв'язку з реалізацією права на повернення товару - відповідно до накладних на повернення товару № 942 від 05.12.2017 на загальну суму 57249 грн. 12 коп., № 4249 від 05.12.2017 на суму 16468 грн. 08 коп. та № 4339 від 05.12.2017 на суму 63194 грн. 94 коп., який позивач у даній справі просить суд зобов'язати відповідача прийняти та вивезти, - судом у даній справі не можуть ставитись під сумнів та бути спростовані вказані обставини у порядку, не передбаченому процесуальним законом, тобто поза межами перегляду даного рішення в касаційному порядку або за нововиявленими обставинами.

Таким чином, постановою Донецького апеляційного господарського суду від 11.12.2017 у справі № 905/1776/17 встановлені обставини щодо наявності у Товариства з обмеженою відповідальністю «Аміго И С» обов'язку забрати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс» товар на суму 136912 грн. 14 коп. (за накладними на повернення товар № 942 від 05.12.2017 на загальну суму 57249 грн. 12 коп., № 4249 від 05.12.2017 на суму 16468 грн. 08 коп. та № 4339 від 05.12.2017 на суму 63194 грн. 94 коп.).

Водночас, позовними вимогами у даній справі є зобов'язання відповідача прийняти у позивача та вивезти у відповідності до умов Договору поставки № 57-11 нереалізований товар за накладними на повернення товару № 942 від 05.12.2017, № 4249 від 05.12.2017, № 4339 від 05.12.2017 на загальну суму 136912 грн. 14 коп. (відповідно до заяви про зменшення позовних вимог, яка прийнята судом).

Тобто, по суті, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс» зводяться до зобов'язання відповідача прийняти товар на суму 136912 грн. 14 коп. шляхом вивезення з його місцезнаходження, тобто вчинення продавцем самостійно дій щодо прийняття товару у покупця за місцем його знаходження.

Як встановлено судом, постановою Донецького апеляційного господарського суду від 11.12.2017 у справі № 905/1776/17 встановлені обставини щодо наявності у Товариства з обмеженою відповідальністю «Аміго И С» обов'язку забрати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс» товар на суму 136912 грн. 14 коп. (за накладними на повернення товар № 942 від 05.12.2017 на загальну суму 57249 грн. 12 коп., № 4249 від 05.12.2017 на суму 16468 грн. 08 коп. та № 4339 від 05.12.2017 на суму 63194 грн. 94 коп.).

Тобто, вказаним судовим рішенням у справі № 905/1776/17 встановлен обставину щодо наявності обов'язоку у відповідача (Товариства з обмеженою відповідальністю «Аміго И С») забрати, тобто по суті - прийняти, від позивача (Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс») товар на суму 136912 грн. 14 коп.

Разом з тим, суд зазначає, що ані умовами Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011, ані актами цивільного законодавства не встановлено обов'язку Товариства з обмеженою відповідальністю «Аміго И С» самостійно вивезти товар на суму 136912 грн. 14 коп. (тобто, по суті вивезти товар з місця його знаходження).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Так, згідно з п. 2.14 Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 (в редакції Протоколу розбіжностей) покупець має право повернути постачальнику товари, які були поставлені покупцю, а постачальник зобов'язаний прийняти такі товари якщо товар не користується попитом у споживачів та не реалізується протягом 90 календарних днів з моменту його прийняття покупцем за умови збереження цілісності упаковки товару, написів на етикетці та товарного вигляду.

Таким чином, умовами Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 передбачено обов'язок відповідача прийняти товари.

Водночас, обов'язку відповідача вивезти товари, які підлягають поверненню, умовами Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 не встановлено.

Так само, умовами Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 не встановлено порядку (процедури) повернення товару.

При цьому, законодавством України також не передбачено обов'язку постачальника вивезти товари, які підлягають поверненню, з місця їх знаходження у покупця, та не встановлено процедури (порядку) повернення товару.

Відповідно до ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач не зобов'язаний самостійно вивозити товар, що підлягає поверненню йому покупцем (позивачем) на суму 136912 грн. 14 коп., з місцезнаходження товару, з огляду на що вважає необгрунтованими твердження позивача, викладені у позовній заяві, щодо наявності у відповідача обов'язку вивезти вказаний товар.

Разом з тим, у відповідача наявний обов'язок прийняти від покупця (забрати) товар на суму 136912 грн. 14 коп., що встановлено у постанові Донецького апеляційного господарського суду від 11.12.2017 у справі № 905/1776/17.

Таким чином, враховуючи, що ані умовами договору поставки, ані актами цивільного законодавства не встановлено обов'язку відповідача самостійно вивезти товар, який підлягає поверненню, з його місцезнаходження, а отже з метою реалізації свого права на повернення такого товару, позивач (покупець) повинен самостійно вчинити дії щодо повернення такого товару, наприклад, доставити товар, що підлягає поверненню відповідачу, за адресою місцезнаходження відповідача, тощо.

Однак, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували обставини вчинення позивачем будь-яких дій, спрямованих на самостійне повернення товару на суму 136912 грн. 14 коп., зокрема, доказів, що такий товар було доставлено позивачем на адресу відповідача, а відповідач відмовився приймати такий товар.

При цьому, суд зазначає, у постанові Донецького апеляційного господарського суду від 11.12.2017 у справі № 905/1776/17 встановлено факт наявності у відповідача обов'язку забрати (прийняти) товар на суму 136912 грн. 14 коп., однак, не встановлено обставин невиконання відповідачем вказаного обов'язку.

Відповідно до п. 5 ч.ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами порушення його прав відповідачем, так як доказів невиконання (ухилення від виконання) відповідачем обов'язку з прийняття товару на суму 136912 грн. 14 коп. за накладними на повернення товару № 942 від 05.12.2017, № 4249 від 05.12.2017, № 4339 від 05.12.2017 на загальну суму 136912 грн. 14 коп. матеріали справи не містять (зокрема, доказів, що вказаний товар позивач повернув на адресу відповідача, а відповідач відмовився приймати товар), та не доведено наявності у відповідача обов'язку самостійно вивезти товар, нереалізований позивачем.

При цьому, позивачем долучено до позовної заяви копію заяви-вимоги, адресованої відповідачу, в якій позивач на підставі пп. 7 п. 2.14 Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 зазначає, що бажає скористатися своїм правом на повернення товару, який не користується попитом у споживачів та не було реалізовано у строк понад 90 календарних днів; з цього випливає обов'язок у відповідача забрати такий товар; загальна вартість нереалізованого товару становить 183171 грн. 58 коп.

У вказаній заяві-вимозі позивач просив відповідача терміново розглянути вказану заяву; прийняти та вивезти нереалізований товар на загальну суму 183171 грн. 58 коп. із міста Черкаси, міста Маріуполь та міста Луганськ; узгодити з позивачем дату та час вивозу товару для забезпечення доступу представників до місця знаходження нереалізованого товару.

Суд зазначає, що вказана заява-вимога зводиться, по суті, до вимоги прийняти товар шляхом вивезення його відповідачем з місцезнаходження товару, тоді як встановлено судом, у відповідача відсутній обов'язок самостійно вивозити товар у випадку його повернення покупцем; натомість покупець сам повинен вчинити дії щодо повернення такого товару (зокрема шляхом його повернення на адресу продавця).

Крім того, як вбачається з прохальної частини заяви про зменшення позовних вимог, позивач просить суд зобов'язати відповідача прийняти у позивача та вивезти у відповідності до умов Договору поставки № 57-11 нереалізований товар за накладними на повернення товару № 942 від 05.12.2017, № 4249 від 05.12.2017, № 4339 від 05.12.2017 на загальну суму 136912 грн. 14 коп.

Однак, вказаний договір поставки не містить умов, які б регулювали процедуру (порядок) повернення покупцем товару продавцю, та взагалі не містить обов'язку продавця самостійно вивозити товар, який підлягає поверненню.

При цьому, суд вважає необгрунтованими твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, що строк дії Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 закінчився 31.08.2015.

Відповідно до п. 71. Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 даний договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін в дату, вказану в преамбулі договору та діє протягом одного року.

Згідно з п. 7.2 Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 у випадку відсутності заяв однієї сторони договору про припинення або про зміну договору, отриманої іншою стороною за 14 днів до закінчення строку його дії договір вважається пролонгованим на наступний рік та на тих самих умовах, що були ним передбачені.

Додатковою угодою від 01.09.2012 до Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 сторони дійшли згоди пролонгувати дію вказаного договору строк на один рік. Термін дії договору автоматично триває на наступний календарний рік у разі, якщо не менше ніж за 30 календарних днів до закінчення його терміну дії будь-яка сторона не повідомить іншу сторону у письмовій формі про свій намір змінити його або розірвати.

Додатковою угодою від 01.09.2013 до Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 сторони дійшли згоди пролонгувати дію вказаного договору строк на один рік до 01.09.2014. Термін дії договору автоматично триває на наступний календарний рік у разі, якщо не менше ніж за 30 календарних днів до закінчення його терміну дії будь-яка сторона не повідомить іншу сторону у письмовій формі про свій намір змінити його або розірвати.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять доказів повідомлення однією стороною договору іншу сторону не менше ніж за 30 календарних днів до 01.09.2014 про намір розірвати або змінити договір, строк дії Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 було продовжено до 01.09.2015.

Водночас, враховуючи умови п. п. 7.2 Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011, де зазначено, що у випадку відсутності заяв однієї сторони договору про припинення або про зміну договору, отриманої іншою стороною за 14 днів до закінчення строку його дії договір вважається пролонгованим на наступний рік та на тих самих умовах, що були ним передбачені, та беручи до уваги відсутність в матеріалах справи доказів надіслання однією із сторін договору заяви про розірвання чи зміну договору у строк, встановлений у п. 7.2 договору поставки, суд дійшов висновку, що строк дії Договору поставки № 57-11 від 01.09.2011 було продовжено на тих самих умовах (тобто строк дії договору автоматично постійно продовжується на один календарний рік з умови відсутності заяви про його припинення чи зміну), та станом на дату розгляду справи у суді вказаний договір поставки є чинним.

Що стосується тверджень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, що накладні на повернення товару № 942 від 05.12.2017, № 4249 від 05.12.2017, № 4339 від 05.12.2017 на загальну суму 136912 грн. 14 коп. не відповідають формі документів, передбаченої Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України», суд зазначає, що обставини щодо належності та допустимості вказаних накладних як доказів встанволені судом у справі № 905/1776/17, та, відповідно, не потребують повторного дослідження судом при вирішенні даної справи.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркетсістемс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аміго И С» про зобов'язання відповідача прийняти у позивача та вивезти у відповідності до умов Договору поставки № 57-11 нереалізований товар за накладними на повернення товару № 942 від 05.12.2017, № 4249 від 05.12.2017, № 4339 від 05.12.2017 на загальну суму 136912 грн. 14 коп.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір (2053 грн 68 коп.) в частині позовних вимог, які були предметом розгляду судом, покладається на позивача з огляду на відмову у позові. Судовий збір (693 грн 89 коп.), сплачений за позовні вимоги, щодо яких було подано клопотання про зменшення, може бути повернутий з державного бюджету за клопотанням позивача відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір». При цьому, при визначенні розміру судового збору судом взято до уваги майновий характер заявлених вимог (вартість товару, щодо якого заявлено вимогу про прийняття та вивезення).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 21.02.2018

Суддя І.М. Отрош