ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2018 р. м. Київ Справа № 911/3419/17

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Янюк О.С. за участю секретаря судового засідання Мірошніченко В.В. розглянув у судовому засіданні

позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «БМБ Компаунд», м.Київ

до 1) ОСОБА_1 селищної ради Броварського району Київської області

2) Комунального підприємства Київської обласної ради «Лівобережне бюро технічної інвентаризації», с. Зазимє Броварського району Київської області

про визнання права власності на нерухоме майно

У підготовчому засіданні приймали участь:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність №28-2/17 від 28.03.2017), ОСОБА_3 (довіреність №25-10 від 03.10.2017);

від відповідача-1: не зявився;

від відповідача-2: не зявився

ВСТАНОВИВ:

20.11.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «БМБ Компаунд» (далі - позивач, ТОВ «БМБ Компаунд») звернулось до Господарського суду Київської області (далі суд) із позовною заявою до ОСОБА_1 селищної ради Броварського району Київської області (далі відповідач-1, ОСОБА_1 селищна рада) та Комунального підприємства Київської обласної ради «Лівобережне бюро технічної інвентаризації» (далі відповідач-2, КП «Лівобережне БТІ») про визнання права власності на нерухоме майно, а саме складські приміщення, відповідно до опису: складські приміщення, А-2, 792,4кв.м.; контрольно-пропускний пункт, Б, 19,4 кв.м.; станція пожежогасіння, В, 19,3кв.м.; свердловина, К; огорожа; тротуар,Т, які розташовані за адресою: Київська область, Броварський район, смт Калинівка, вул.Чернігівська, 11/4. Позовні вимоги обґрунтовує ст.392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та вказує, що позивач втратив свідоцтво про право власності на відповідне майно, у звязку з чим останній звернувся до відповідачів із заявою про видачу дублікату. Проте, у задоволені заяви було відмовлено у звязку із внесенням змін до Закону, а також втратою чинності Тимчасово положення, відповідно до яких органи місцевого самоврядування втратили повноваження державного реєстратора. У звязку з тим, що у позивача виникла необхідність зареєструвати право власності на майно в новому Реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, для якого необхідно мати дублікат свідоцтва, позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Ухвалою суду від 21.11.2017 порушено провадження у справі, призначено її до розгляду.

Разом з цим, 15.12.2017 набрали чинності зміни до Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), внесені Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147VIII від 13.10.2017, відповідно до пп. 9 п. 1 Перехідних положень якого, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи, розгляд справи по суті судом не розпочато, а тому ураховуючи зазначені положення, суд здійснює розгляд справи у підготовчому провадженні у порядку визначеному ст. 177-185 ГПК України.

Ухвалою суду від 15.01.2018 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 05.02.2018.

На підставі ст. 216 ГПК України у судовому оголошено перерву.

У судове засідання представник відповідача-1 не зявився, проте, надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі, яке, з урахуванням ст. 42 ГПК України, суд визнав за можливе задовольнити.

Представник відповідача-2 до суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно. Крім того, явка обов'язковою судом не визнавалась, а тому ураховуючи, що явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору. За таких обставин, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача-2 за наявними у справі матеріалами.

Під час судового засідання представник позивача підтримав позовні вимоги та надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та письмових поясненнях (а.с.78-80), у яких, зокрема, зазначив, що між позивачем та відповідачами не має спору, позивач є власником нерухомого майна, однак не може повноцінно «реалізувати» своє право власності через втрату оригіналу свідоцтва та фактичну відмову відповідачів вчиняти певні дії. Крім того, вказує, що в розумінні ст.1 Першого протоколу, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР, відсутність правового механізму в законодавстві держави не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права особи. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач-1 проти позову заперечив, про що зазначив у своєму відзиві, який надав суду 08.12.2017 (а.с.52-54). Зокрема, зазначає, що позивачу було рекомендовано звернутись до КП «Броварське МБТІ» та державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби за місцем розташування нерухомого майна із заявою про надання інформації з Державного реєстру прав про державну реєстрацію прав, їх обтяжень на нерухоме майно та видачу дубліката про право власності на нерухоме майно. За таких обставин, вважає, поданий позов надуманим, недоведеним та таким, що не підлягає задоволенню.

Представник відповідача-2 відзиву на позовну заяву не надав, проте заявив суду клопотання про визнання його неналежним відповідачем у даній справі (а.с.73-74), оскільки державна реєстрація прав власності на нерухоме майно, а також надання інформації щодо зареєстрованих прав та їх обтяжень здійснюється органами та субєктами, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації, а не КП «Броварське МБТІ».

У порядку ч.4 ст.74 ГПК України, судом зроблені відповідні запити від 16.02.2018 та, в свою чергу, отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта станом на 01.02.2018 та 16.02.2018 (а.с.109-111,148-156).

На підставі ст.233 ГПК України у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, судом встановлені наступні обставини.

09.10.2007 виконкомом ОСОБА_1 селищної ради прийнято рішення №196 (а.с.64), відповідно до якого вирішено оформити ТОВ «БМБ Компаунд» право власності на обєкти нерухомості складські приміщення ТОВ «БМБ Компаунд» в селищі Калинівка по вул. Чернігівській 11/4 Броварського району Київської області: складські приміщення загальна площа 792,4кв.м.; будівля контрольно-пропускний пункт - загальна площа 19,4 кв.м.; будівля станції пожежогасіння - загальна площа 19,3кв.м.; свердловина; огорожа.

Так, Виконкомом ОСОБА_1 селищної ради видано ТОВ «БМБ Компаунд» свідоцтво від 12.10.2007 №195 про право власності на нерухоме майно складські приміщення (складські приміщення, А-2, 792,4кв.м.; контрольно-пропускний пункт, Б, 19,4 кв.м.; станція пожежогасіння, В, 19,3кв.м.; свердловина, К; огорожа №; тротуар, Т, які знаходяться за адресою: Київська область, Броварський район, смт Калинівка, вул.Чернігівська, 11/4 (а.с.18).

У газеті «Нове життя» (№48 (10510) від 02.12.2016) позивачем розміщено оголошення про втрату свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконкомом Броварської селищної ради від 12.10.2007, на підставі рішення №195 від 08.10.2017 на ТОВ «БМБ Компаунд» (а.с.16-17), у звязку з чим, вважати його недійсним.

16.12.2016 КП «Лівобережне БТІ» за замовленням ТОВ «БМБ Компаунд» виготовлений технічний паспорт на вищевказані складські приміщення (а.с.19-34).

03.07.2017 позивач одночасно звернувся із заявою та доданими до неї документами до ОСОБА_1 селищної ради (а.с.35-36) та КП «Лівобережне БТІ» (а.с.39-40) про видачу дубліката свідоцтва про право власності.

За результатами розгляду заяви відповідачем-1 надано позивачу відповідь від 01.08.2017 (а.с.37-38), у якій зокрема, зазначено, що у звязку із втратою чинності наказу Міністерства юстиції України від 14.12.2012 №1844/5 державна реєстрація прав та видача свідоцтв про право власності на нерухоме майно здійснюється державними реєстраторами прав на нерухоме майно відповідних реєстраційних служб. А тому, у даному випадку, позивачу необхідно звертатись саме до державного реєстратора органу державної реєстрації прав відповідного управління юстиції. Крім того, порекомендував, звернутися до КП «Броварське МБТІ» та відповідного державного реєстратора із заявою про надання інформації з Державного реєстру прав про державну реєстрацію прав, їх обтяжень на нерухоме майно та видачу відповідного дубліката.

За результатами розгляду заяви відповідачем-2 надано позивачу відповідь від 05.07.2017 (а.с.41-42), у якій зокрема, зазначено, що ОСОБА_1 селищна рада, якою видавалось свідоцтво, є діючим органом місцевого самоврядування, а тому запропоновано звернутися за отриманням дублікату до неї.

Вважаючи, що у звязку із внесенням змін до чинного законодавства позивач позбавлений можливості отримати дублікат втраченого свідоцтва, останній звернувся із відповідним позовом до суду.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд вважає, що передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником.

Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Беручи до уваги аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ від 01.07.2013, проведеного Верховним Судом України, суд зазначає, що у разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв'язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб'єктивне право власності іншими особами не порушується, у зв'язку з чим виникає питання, хто при цьому має виступати як відповідач, а також щодо можливості розгляду справи без відповідача або в окремому провадженні. З цього приводу суди мають враховувати, що: відповідно до ЦПК сторонами в цивільному процесі з розгляду справ позовного провадження є позивач і відповідач, і можливість звернення до суду з позовом, де відсутній конкретний відповідач, діючим законодавством не передбачено; закон прямо вказує на те, що вимоги про визнання права власності розглядаються в позовному провадженні; відповідачами у таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв'язку з відсутністю у нього відповідного документа.

Наведене дає підстави для висновку про виключність застосування такого способу захисту, як визнання права власності, в тому числі з підстав втрати документа, що засвідчує право власності, тобто об'єктивне існування перешкод у належній реалізації власником свого права власності, зокрема правомочності щодо визначення юридичної долі об'єкта шляхом волевиявлення по розпорядженню цим об'єктом та існуванням у третіх осіб сумнівів щодо дійсної належності відповідного об'єкта на праві власності певній особі. При цьому, передумовою для визнання права власності на об'єкт за певною особою (у випадку втрати документа, що посвідчує право власності) є вичерпання нею усіх можливих способів по підтвердженню належності їй цього об'єкту на праві власності, тобто, неможливість підтвердити своє право жодним іншим доказом.

Так, за змістом ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 8 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (у редакції від 30.01.2006, далі Закон №1952-IV) реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень проводиться місцевим органом державної реєстрації прав того реєстраційного (кадастрового) округу, в якому розміщена нерухомість або більша за площею її частина.

Так, відповідно до п. 1.3 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5 (далі-Тимчасове положення), яке діяло на час видачі втраченого свідоцтва, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць.

Державна реєстрація прав власності на нерухоме майно - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів коштом особи, що звернулася до БТІ (п.1.4 Тимчасове положення).

Відповідно до п.1.5 Тимчасового положення, обов'язковій реєстрації прав підлягає, зокрема, право власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб.

Реєстр прав власності на нерухоме майно є інформаційною системою, яка містить відомості про зареєстровані права власності, суб'єктів прав, об'єкти нерухомого майна, правовстановлювальні документи, на підставі яких здійснено реєстрацію прав власності (1.7 Тимчасового положення).

Із матеріалів справи вбачається, що свідоцтво від 12.10.2007 позивачу було видано із одночасним внесенням зазначених відомостей до електронного Реєстру прав власності на нерухоме майно, що підтверджується відповідною відміткою на звороті копії свідоцтва та наявною інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта.

Проте, наказом Міністерстві юстиції України від 14.12.2012 № 1844/5 «Про затвердження Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна» визнано такими, що втратили чинність, зокрема, наказ Міністерства юстиції України, яким було затверджено Тимчасове положення.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 26.11.2015 було внесено зміни та виключено повноваження державного реєстратора на видачу свідоцтв та їх дублікатів.

У свою чергу відповідно до ч.2 і 10 ст. 18, ч.1 ст. 20, ч.2 і 3 ст.32, ч.3 ст. 34 Закону №1952-IV, постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі Порядок № 1127).

Відповідно до п.40 Порядку №1127, визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.

Із змісту Порядку №1127 вбачається, що для проведення державної реєстрації права власності у звязку із відповідними змінами, вимагається документ, що посвідчує право власності на об'єкт нерухомого майна (свідоцтво), у разі відсутності відповідної реєстрації у Державному реєстрі прав.

Як зазначає позивач у своєму позові, отримання дубліката свідоцтва йому необхідно для реєстрації права власності на майно у новому Реєстрі речових прав на нерухоме майно, проте наявні матеріали справи, вказують на те, що зазначене право вже зареєстровано в установленому законом порядку, про що міститься запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. А тому, твердження позивача щодо неможливості здійснити відповідні реєстраційні дії без дубліката свідоцтва є помилковим.

Як вже зазначалось вище, позивач звертався до ОСОБА_1 селищної ради (як до особи на підставі рішення, якої було видано відповідне свідоцтво) та до КП «Лівобережне БТІ» (як до особи, яка видавала свідоцтво) із листами про видачу дублікату свідоцтва. Проте, у звязку із внесенням змін до відповідного законодавства, зазначені органи втратили відповідні повноваження щодо реєтсраційних дій.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 Закону №1952-IV (у редакції, на час виникнення спірних правовідносин), організаційну систему державної реєстрації прав становлять:

1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи;

2) субєкти державної реєстрації прав:

виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації;

акредитовані субєкти;

3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (визначені у ч.1 ст. 10 Закону №1952-IV).

Виконавчі органи сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення) набувають повноважень у сфері державної реєстрації прав відповідно до цього Закону у разі прийняття відповідною радою такого рішення.

Відповідного рішення чи інших доказів, які б підтверджували або спростовували зазначену обставину, сторони суду не надали, а тому стверджувати, що відповідач-1 є субєктом державної реєстрації, в свою чергу, є безпідставним. Відповідні докази також відсутні і щодо відповідача-2.

Суд звертає увагу, що 07.10.2012 набрав чинності Закону України «Про адміністративні послуги» від 06.09.2012 № 5203-VI (далі Закон № 5203-VI), відповідно п.1 ч.1 ст.1 якого, визначено, що адміністративна послуга - результат здійснення владних повноважень субєктом надання адміністративних послуг за заявою фізичної або юридичної особи, спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та/або обовязків такої особи відповідно до закону.

Частиною 3 ст.3 Закону № 5203-VI визначено, що до адміністративних послуг також прирівнюється надання органом виконавчої влади, іншим державним органом, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, їх посадовими особами, державним реєстратором, субєктом державної реєстрації витягів та виписок із реєстрів, довідок, копій, дублікатів документів та інші передбачені законом дії, у результаті яких субєкту звернення, а також обєкту, що перебуває в його власності, володінні чи користуванні, надається або підтверджується певний юридичний статус та/або факт.

Водночас, як зазначалось вище, на запити позивача ОСОБА_1 сільська рада, рекомендувала звернутися ТОВ «БМБ Компаунд», саме, до державного реєстратора або до КП «Броварське МБТІ», що в свою чергу позивач не зробив. Доказів протилежного позивач суду не надав. А тому підстав стверджувати, що позивач вичерпав усі можливі способи по підтвердженню належності йому нерухомого майна на праві власності, у суду немає.

Щодо посилання позивача на відповідну судову практику, то судом вона до уваги не приймається, оскільки із змісту інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта, вбачається, що зазначене майно передавалось в іпотеку іншим особам, а на даний час перебуває в податковій заставі. Доказів протилежного сторонами суду надано не було. А тому стверджувати, що між позивачем та іншими особами щодо цього майна відсутності спори, у суду підстав немає.

Щодо клопотання відповідача-2 про виключення його із складу учасників, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів ст.45 ГПК України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Згідно із ч. 1,2 ст. 48 ГПК України, суд першої інстанції має право, зокрема, за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд, зокрема, до закінчення підготовчого провадження, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відповідно до п.4 ч. 2 ст. 182 ГПК України, під час підготовчого засідання суд, зокрема, вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Таким чином, дослідивши наявні матеріали справи та проаналізувавши вказані положення ГПК України, суд дійшов висновку, що останнім не передбачено поняття «виключення» будь-яких осіб зі складу учасників справи, в тому числі відповідача. Ураховуючи, що суд діє виключно в межах встановлених Конституцією України і відповідно до законів України, то правових підстав для задоволення зазначеного клопотання у суду відсутні.

Підсумовуючи викладене, суд вважає позовні вимоги передчасними, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 13, 42, 129, 194-221, 232-234, 237, 240, пп. 9 п. 1 Перехідних положень ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволені позову відмовити повністю.

Зазначене рішення може бути оскаржене у порядку визначеному ГПК України, протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.С. Янюк

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 05.03.2018.