ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.02.2018

Справа № 910/23731/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника

до відповідача: Українського державного інституту культурної спадщини

про стягнення 1357,34 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Національний Києво-Печерський історико-культурний заповідник звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Українського державного інституту культурної спадщини (Науково-дослідний інститут пам’яткоохоронних досліджень) про стягнення 1 357,34 грн., з яких основний борг в сумі 997,31 грн., інфляційні втрати в сумі 135,24 грн., 3% річних в розмірі 30,57 грн., штраф та пеня в сумі 194,22 грн. згідно ст.231 Господарського кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих на себе зобов’язань за договором про відшкодування вартості спожитої теплової енергії, електричної енергії, водопостачання та водовідведення №5-Н від 27.01.2016р. в частині оплати в повному обсязі поставленої продукції.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.01.2018р. позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. При цьому, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування, суд прийшов до висновку відмову в зволенні клопотання позивача, яке містилось у позові, про здійснення розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Одночасно, вказаною вище ухвалою відповідачу було запропоновано у строк протягом п’ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження надати відзив на позов у порядку, передбаченому статтею 178 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство; докази направлення відзиву позивачу.

25.01.2018р. представником відповідача було подано відзив на позов, в якому Українським державним інститутом культурної спадщини було визнано обставини наявності заборгованості з оплати спожитої електроенергії, водопостачання та водовідведення за грудень 2016р.

Відповідно до ч.4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва –

ВСТАНОВИВ:

27.01.2016р. між Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником (балансоутримувач) та Науково-дослідним інститутом пям’яткоохоронних досліджень (найменування якого було змінено на Український державний інститут культурної спадщини) (користувач) було укладено договір №5-Н , відповідно до п.1.1 якого балансоутримувач забезпечує користувача тепловою та електричною енергією, водопостачанням та водовідведенням, а користувач своєчасно відшкодовує вартість спожитої теплової енергії, електричної енергії, водопостачання та водовідведення, які необхідні для технічних потреб, обігріву та освітлення приміщень, загальною площею 99,6 кв.м, які знаходяться за адресою: м.Київ, вул.Лаврська, 9, корпус №20.

За умовами п.1.2 договору №5-Н від 27.01.2016р. (в редакції додаткової угоди №1 від 16.03.2016р.) загальна сума договору становить 34248,63грн. без податку на додану вартість, з яких сума відшкодування за спожиту теплову енергію становить 23248,63 грн., сума відшкодувань за водопостачання та водовідведення – 11000 грн., а сума відшкодувань за електроенергію складає 3000 грн.

Пунктом 2.1.2 договору №5-Н від 27.01.2016р. передбачено обов’язок баласоутримувача не пізніше 20 числа поточного місяця надавати користувачу всі відповідні рахунки та акти витрат за спожиту електричну енергію. Не пізніше 25 числа поточного місяця надавати користувачу всі відповідні рахунки та акти витрат за водопостачання та водовідведення. Не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним надавати користувачу всі відповідні рахунки та акти витрат за спожиту теплову енергію. Нарахування податку на додану вартість здійснюється у порядку, визначеному законодавством України.

Згідно п.2.2.2 укладеного між сторонами правочину користувач зобов’язується сплачувати рахунки балансоутримувача за спожиту теплову та електричну енергію, водопостачання та водовідведення протягом п’яти днів після їх отримання, але не пізніше 25 числа поточного місяця – за спожиту електричну енергію, не пізніше 30 числа поточного місяця – за водопостачання та водовідведення, не пізніше 20 числа поточного місяця – за спожиту теплову енергію.

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.03.2016р. включно, а в частині розрахунків – до повного виконання сторонами своїх зобов’язань за договором (п.5.1 договору №5-Н від 27.01.2016р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №5-Н від 27.01.2016р., як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов’язків.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору №5-Н від 27.01.2016р. у грудні 2016р. Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником було забезпечено Український державний інститут культурної спадщини електричною енергією, водопостачанням та водовідведенням, про що сторонами складено та підписано акт №686 відшкодування за спожиту електроенергію за грудень 2016р. на суму 947,92 грн. та акт №674 відшкодування водопостачання та водовідведення за грудень 2016р. на суму 49,39 грн. Судом прийнято до уваги, що означені акти підписані представниками обох сторін без жодних зауважень та заперечень.

До того ж, судом враховано, що відповідачем у відзиві обставини належного виконання позивачем своїх обов’язків за договором №5-Н від 27.01.2016р. в частині забезпечення користувача електричною енергією, водопостачанням та водовідведенням у грудні 2016р. було підтверджено.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача підтверджені, Українським державним інститутом культурної спадщини свої грошові зобов’язання за договором №5-Н від 27.01.2016р. в повному обсязі не виконано, відшкодування за спожиту електроенергію та водопостачання й водовідведення за грудень 2016р. не здійснено, акти №674 та №686 за грудень 2016р. на загальну суму 997,31 грн. не оплачено, що і стало підставою для нарахування пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат і звернення до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Отже, з огляду на умови укладеного між сторонами правочину, враховуючи вищевикладені вимоги чинного законодавства, суд дійшов висновку, що строк проведення користувачем розрахунків за спожиту електроенергію, водопостачання й водовідведення за грудень 2016р. згідно актів №674 та №686 за грудень 2016р. на загальну суму 997,31 грн., настав.

Проте, як вказувалось вище, за твердженнями позивача, які з боку відповідача підтверджені, Українським державним інститутом культурної спадщини у відповідності до умов договору №5-Н від 27.01.2016р. свої грошові зобов’язання не виконано, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість в розмірі 997,31 грн.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, враховуючи те, що відповідач обставини, які повідомлені позивачем, підтвердив, та належних і допустимих у розумінні ст.76,77 Господарського процесуального кодексу України доказів виконання в повному обсязі своїх обов’язків за договором №5-Н від 27.01.2016р. щодо розрахунків за спожиту електроенергію, водопостачання й водовідведення за грудень 2016р. не надав, господарський суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника до Українського державного інституту культурної спадщини в частині стягнення основного боргу в сумі 997,31грн.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об’єктивного розгляду всіх обставин справи, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення вимог позивача про стягнення інфляційних втрат в сумі 135,24 грн., 3% річних в розмірі 30,57 грн., штрафу та пені згідно ст.231 Господарського кодексу України. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. (ч.ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За приписами ч.2 ст.231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

У п.2.2 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Тобто, застосування до боржника, який порушив господарське зобов’язання, санкції у вигляді пені та штрафу, передбачених абзацом 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, можливо за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; якщо порушено господарське зобов’язання, в якому хоча б одна сторона є суб’єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов’язання, пов’язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Проте, як вказувалось судом, за умовами договору №5-Н від 27.01.2016р. відповідачем було прийнято на себе саме грошове зобов’язання з відшкодування спожитої електроенергії, водопостачання й водовідведення, що фактично виключає наявність підстав для застосування до відповідача заходів відповідальності, передбачених ч.2 ст.231 Господарського кодексу України.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу та пені в сумі 194,22 грн. згідно ст.231 Господарського кодексу України підлягають залишенню без задоволення.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на порушення відповідачем своїх грошових зобов’язань за договором №5-Н від 27.01.2016р., позивачем було нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в сумі 30,57 грн. та інфляційні нарахування в розмірі 135,24 грн.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним, а позовні вимоги в частині, стягнення нарахувань, які передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позовні вимоги в частково.

2. Стягнути Українського державного інституту культурної спадщини (04086, м.Київ, вул.Петропавлівська, будинок 15, ) на користь Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника (01015, м.Київ, вул.Лаврська, будинок 9, корпус 8?) основний борг в сумі 997,31 грн., 3% річних в сумі 30,57 грн., інфляційні нарахування в розмірі 135,24 грн. та судовий збір в розмірі 1371,06 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з п.п. 17.5 пункту 17 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя                                                                                           Спичак О.М.