ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 року м. ОдесаСправа № 916/2418/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.,

суддів: Разюк Г.П., Богатиря К.В.

секретар судового засідання Бендерук Є.О.

за участю представників учасників справи:

від позивача ОСОБА_1 за довіреністю від 28.12.2017 року №283/исх-гс;

від відповідача ОСОБА_2 за довіреністю від 18.12.2017 року;

від третьої особи ОСОБА_3 за довіреністю від 27.12.2017 року № 01-36/44;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 підприємства ЕКО-НІК, с. Лиманка Овідіопольського району Одеської області

на рішення Господарського суду Одеської області від 07.12.2017 року, суддя Степанова Л.В., повний текст складено 11.12.2017 року

у справі № 916/2418/17

за позовом Одеської міської ради, м. Одеса

до відповідача ОСОБА_4 підприємства ЕКО-НІК, с. Лиманка Овідіопольського району Одеської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_5 комунальної власності Одеської міської ради

про стягнення 2 027 686 грн. 10 коп.

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

Одеська міська рада, м. Одеса звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_4 підприємства ЕКО-НІК, с. Лиманка Овідіопольського району Одеської області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_5 комунальної власності Одеської міської ради, в якій просила суд стягнути з ОСОБА_4 підприємства ЕКО-НІК, с. Лиманка Овідіопольського району Одеської області на користь Одеської міської ради, м. Одеса заборгованість по сплаті орендної плати у розмірі 1 692 980 грн. 56 коп.; 3% річних у розмірі 36 761 грн. 59 коп.; інфляційні втрати 136 117 грн. 53 коп.; пеня 161 826 грн. 42 коп., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

Позов мотивовано тим, що відповідач неналежним чином виконує зобовязання за договором оренди щодо сплати орендної плати, у звязку з чим за ним утворилась заборгованість в означеному розмірі.

Ухвалами Господарського суду Одеської області від 10.10.2017 року у справі №916/2418/17 було порушено провадження у справі та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_5 комунальної власності Одеської міської ради.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 07.12.2017 року у справі №916/2418/17 (суддя Степанова Л.В.) позов Одеської міської ради, м. Одеса задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 підприємства ЕКО-НІК, с. Лиманка Овідіопольського району Одеської області на користь Одеської міської ради, м. Одеса заборгованість по сплаті орендної плати у розмірі 1 692 980 грн. 56 коп.; 3% річних у розмірі 36 761 грн. 59 коп.; інфляційні втрати 136 117 грн. 53 коп.; пеня 161 485 грн. 74 коп., відмовлено в частині позовних вимог про стягнення 340 грн. 68 коп. пені, а також відшкодовано позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

Рішення мотивоване тим, що відповідач після встановленого строку на будівництво, а саме 16.03.2016 року, продовжує сплачувати орендну плату за земельні ділянки, розраховану саме на період будівництва, що суперечить умовам договору оренди землі та договору про внесення змін.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Приватне підприємство ЕКО-НІК, с. Лиманка Овідіопольського району Одеської області з рішенням суду не погодилось, тому звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду Одеської області від 07.12.2017 року у справі № 916/2418/17 скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради, м.Одеса до ОСОБА_4 підприємства ЕКО-НІК, с. Лиманка Овідіопольського району Одеської області.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним зясуванням всіх обставин справи.

Так, Приватне підприємство ЕКО-НІК, с. Лиманка Овідіопольського району Одеської області в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що після спливу дати (16.03.2016 року), визначеної у договорі як кінцевої дати періоду будівництва, автоматично наступив період експлуатації обєкту, а відтак у орендаря виникає обовязок сплачувати підвищену орендну плату. Натомість, скаржник вважає, що орендодавцю законом та умовами договору не надано повноважень на самостійне визначення моменту початку обчислення та обовязку орендаря вносити орендну плату у розмірі як за період експлуатації. На думку скаржника, днем початку нарахування та сплати орендної плати як за період експлуатації є день наступний за днем реєстрації декларації про готовність обєкта до експлуатації.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

26.01.2018 року через канцелярію суду від Одеської міської ради, м. Одеса надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив суд рішення Господарського суду Одеської області від 07.12.2017 року у справі № 916/2418/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 підприємства ЕКО-НІК, с. Лиманка Овідіопольського району Одеської області без задоволення.

У відзиві позивач посилається на те, що сторони договору узгодили наявність двох періодів нарахування орендної плати за користування вищезазначеною земельною ділянкою, а саме на будівництво бізнес-центру та на період його експлуатації. Після спливу визначеного договором строку закінчення будівництва бізнес-центру 16.03.2016 року відповідач продовжує сплачувати орендну плату за земельні ділянки, розраховану саме на період будівництва, що суперечить пунктам 3.1, 4.1 договору, у звязку з чим і утворилась заборгованість.

Також Одеська міська рада, м. Одеса посилається на те, що її намірами при укладанні договору було отримання визначеної суми орендної плати після 16.03.2016 року, що було передбачено пунктами 3.1, 4.1 договору і Одеська міська рада, м. Одеса мала можливість укласти договір даної земельної ділянки з іншим субєктом господарювання або на інших умовах, що дало б їй згоду отримувати орендну плату, на яку вона розраховувала при укладанні договору.

Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні представники позивача і відповідача підтримали доводи та заперечення щодо апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово. Представник третьої особи в судовому засіданні усно просив суд залишити рішення Господарського суду Одеської області від 07.12.2017 року у справі № 916/2418/17 без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає за необхідне переглянути справу у межах доводів апеляційної скарги, оскільки для зясування фактичних обставин справи достатньо доказів, що знаходяться в справі № 916/2418/17 та наданих представниками сторін пояснень.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги відповідача, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 07.12.2017 року у справі № 916/2418/17 є правомірним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Місцевим господарським судом і апеляційним господарським судом встановлено та неоспорено учасниками справи такі обставини.

Рішенням Одеської міської ради від 15.07.2005 року №4276-ІV надано ОСОБА_4 підприємству "ЕКО-НІК" в оренду земельну ділянку площею 0,5163 кв. м., що знаходиться у м. Одесі, вул. Приморська, ріг Військового спуску.

22.11.2005 року, на підставі зазначеного рішення, між Одеською міською радою орендодавець) та ОСОБА_4 підприємством "ЕКО-НІК" (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 5163 кв. м., вільної від забудови, що знаходиться у місті Одесі в Приморському районі по вул. Приморській на розі Військового спуску, який зареєстровано в Одеському міському управлінні ОРФ ДП ЦДЗК від 16.03.2006 року за №65.

Відповідно до пункту 2.3. договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 2 111 615 грн. 37 коп.

Договір укладено терміном на 49 років (у тому числі на строк будівництва 5 років), для проектування, будівництва та експлуатації бізнес-центру.

Пунктами 4.1., 4.2., 4.3. договору сторони встановили, що орендна плата вноситься Орендарем з моменту державної реєстрації договору, за земельну ділянку площею 5163 кв. м. у грошовій безготівковій формі у розмірі: 126 700 грн. 02 коп. на період будівництва, 633500 грн. 00 коп. на період експлуатації. Розмір орендної плати встановлюється за домовленістю сторін згідно рішення Одеської міської ради від 15.07.2005 року № 4247- ІV у відповідності до протоколу узгодження ставки та розмірів орендної плати та може збільшуватися Одеською міською радою в межах, передбачених законодавством в залежності від збільшення ринкової вартості земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні. Орендна плата вноситься за базовий податковий період, якій дорівнює календарному місяцю, щомісяця на протязі 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця. Орендна плата, включаючи несплачену, підлягає індексації відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2000 року № 783 "Про проведення індексації грошової оцінки земель".

Відповідно до пункту 4.6. договору у разі внесення орендної плати у строки, визначені договором, справляється пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочених платежів за кожен день прострочення.

18.07.2014 року між сторонами був укладений договір про внесення змін до договору оренди за яким сторони розділили земельну ділянку площею 0,5163 кв. м. на дві ділянки площею 0,4755 га та площею 0,0408 га, зазначили, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 0,4755га на період будівництва становить 2 274 649 грн. 35 коп., на період експлуатації 15483991 грн. 80 коп., нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 0,0408 га на період будівництва становить 201 980 грн. 40 коп., на період експлуатації 1374939 грн. 60 коп. Внесли зміни до пункту 3.1 договору, а саме замість слів « 5 років» необхідно читати «до 16.03.2016 року». У договорі про внесення змін сторони встановили суму орендної плати за земельну ділянку площею 0,4755 га на період будівництва 152 401 грн. 51 коп. на рік, на період експлуатації 774199 грн. 59 коп. на рік, за земельну ділянку площею 0,0408 га на період будівництва 13532 грн. 69 коп. на рік, на період експлуатації 68 746 грн. 98 коп. на рік.

Згідно з пунктом 9.4.2 договору оренди в редакції договору про внесення змін до договору оренди землі орендар зобовязаний самостійно, щороку обчислювати суму орендної плати станом на 01 січня з урахуванням нормативної грошової оцінки і не пізніше 20 лютого поточного року подавати до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, визначеному Податковим кодексом України (з урахуванням нормативної грошової оцінки земель у разі введення її в дію).

Позивач вказує на те, що після встановленого строку на будівництво, а саме 16.03.2016 року, відповідач продовжує сплачувати орендну плату за земельні ділянки, розраховану саме на період будівництва.

Листом Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 30.05.2017 року №5849/10/15-53-12-04 ОСОБА_5 комунальної власності Одеської міської ради надано інформацію про стан заборгованості за договором оренди землі № 065, де зазначено, що відповідно до умов договору оренди розрахункова сума заборгованості складає 1 167 907 грн. 81 коп., у тому числі за період березня грудня 2016 року 957 878 грн. 71 коп., січня березня 2017 року 210 029 грн. 10 коп.

ОСОБА_5 комунальної власності Одеської міської ради направив ОСОБА_4 підприємству ЕКО-НІК, с. Лиманка Овідіопольського району Одеської області претензію від 09.09.2016 року № 01-13/4262, в якій було зазначено про те, що станом на 01.09.2016 року у відповідача рахується заборгованість з орендної плати у розмірі 452 991 грн. 91 коп.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини.

За приписами частини першої статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності; частиною першою статті 2 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Положеннями частини 1 статті 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Згідно з частиною 2 статті 16 Закону України „Про оренду землі укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Статтею 1 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності, а частиною першою статті 15 Закону України "Про оренду землі" визначено перелік істотних умов договору оренди землі.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з абзацом другим частини 1 статті 15 цього Закону істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки). Розмір орендної плати за землю визначається сторонами у договорі, в тому числі може визначатися шляхом встановлення відсоткового відношення до нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що відповідає чинному законодавству України, зокрема, приписам частини першої статті 15, статті 21 Закону України "Про оренду землі".

Відповідно до приписів статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

За приписами статті 24 Закону України "Про оренду землі" орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, своєчасного внесення орендної плати.

У пункті «в» частини 1 статті 96 Земельного кодексу України визначено, що землекористувачі зобовязані сплачувати земельний податок або орендну плату.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 Цивільного кодексу України). Згідно з положеннями частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У визначених законом випадках застосовуються ціни (тарифи, ставки, тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених відповідачем в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Укладаючи договір, сторони обумовили термін нормативного будівництва, необхідний для виконання будівельних робіт, саме у договорі оренди із змінами від 18.07.2014 року сторони погодили, що договір укладено терміном на 49 (сорок девять) років (у тому числі на строк будівництва - до 16.03.2016 року) для проектування, будівництва та експлуатації бізнес-центру.

Тобто, умовами договору чітко встановлено кінцеву дату періоду будівництва 16.03.2016 року.

У пункті 4.1 договору визначено розмір орендної плати у період будівництва та у період експлуатації обєкта оренди.

З матеріалів справи вбачається, що будівельні роботи станом на 16.03.2016 року не закінчено, при цьому представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції зазначив, що будівництво взагалі не розпочато, що, на його думку, викликано діями позивача і третьої особи.

У відповідності до пункту 4.4 договору орендар не звільняється від орендної плати і сплачує її незалежно від результатів господарської діяльності.

Місцевим господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи, що з 17.03.2016 року орендар сплачує орендні платежі за тимчасовою ставкою, яка встановлена для періоду будівництва, доказів звернення до позивача задля внесення змін до договору або зміни умов договору в судовому порядку матеріали справи не містять. Також відповідач не звертався з вимогами про розірвання договору.

Посилання скаржника на те, що орендна плата за земельну ділянку за ставками як для періоду експлуатації може бути сплачена лише після реєстрації в установленому порядку декларації про готовність обєкта до експлуатації розглянуті судовою колегією і відхилені, оскільки умовами укладеного договору не було передбачено такої умови, тоді як дата закінчення будівництва 16.03.2016 року була погоджена сторонами у добровільному порядку та не змінена до теперішнього часу.

Крім того, судова колегія вважає правомірним посилання Одеської міської ради у відзиві на те, що укладаючи договір про внесення змін, позивач розраховував на отримання збільшеної орендної плати після 16.03.2016 року.

З урахуванням невідповідності дій орендаря положенням статті 3 Цивільного кодексу України щодо добросовісності та розумності, як загальних засад цивільного законодавства, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про правомірність заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача суми орендної плати у розмірі 1 692 980 грн. 56 коп.

Судова колегія також погоджується з доводами суду першої інстанції щодо правомірності нарахування позивачем інфляційних втрат і 3 % річних в означених сумах за прострочку виконання відповідачем його грошового зобовязання з оплати рахунків, з огляду на наступне.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (девальвації грошової одиниці України) та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ця міра відповідальності нараховуються незалежно від наявності вини боржника, оскільки передбачена законом і є частиною грошового зобовязання боржника до моменту його припинення згідно норм матеріального права України.

Інфляційні нарахування це збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобовязання з причини девальвації грошової одиниці України протягом місяця і визначається державою як середньомісячний індекс, який розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; сума, що внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

В період прострочки виконання боржником його грошового зобовязання може мати місце як збільшення суми основного боргу (інфляція), так і зменшення суми основного боргу (дефляція) і для застосування до боржника судом цього виду виключної відповідальності, встановленої законом в звязку з неналежним виконанням грошового зобовязання, необхідні умови існування у боржника простроченого грошового зобовязання протягом місяця. Причому саме визначена сума боргу повинна не змінюватись протягом місяця. Якщо відповідачем здійснювались часткові оплати боргу, то застосовується відповідальність у вигляді інфляційних тільки до тієї суми боргу, що не була сплачена та існувала певний час протягом місяця.

За своєю правовою природою 3% річних є мірою виключної відповідальності за прострочку виконання грошового зобовязання у вигляді плати боржника за користування чужими грошовими коштами в період прострочки виконання ним грошового зобовязання перед кредитором.

Скаржником не оспорено розрахунок нарахованих розмірів інфляційних і 3% річних в частині визначення арифметичних сум, тому Одеський апеляційний господарський суд не перевіряє його правильність в цій частині.

Також позивач просив суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 161 826 грн. 42 коп.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).

У розумінні статті 230 Господарського кодексу України пеня є господарською санкцією у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання.

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Водночас у відповідності до статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини шостої статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено умовами договору.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобовязання у розмірі 161 826 грн. 42 коп. за період з січня 2016 року по липень 2017 року, оскільки перерахунок штрафних санкцій було вірно здійснено судом першої інстанції.

Місцевий господарський суд, дослідивши обставини справи, надавши правову кваліфікацію діям сторін, правильно дійшов висновку про те, що права позивача на отримання орендної плати як за період експлуатації, а не як за період будівництва є порушеними сплатою відповідачем орендної плати як за період будівництва у меншому розмірі після 16.03.2016 року, а також вірно задовольнив вимоги про стягнення штрафних санкцій, здійснивши власний розрахунок у відповідності до приписів законодавства та умов укладеного між сторонами договору.

Переглядаючи у апеляційному порядку рішення Господарського суду Одеської області від 07.12.2017 року у справі № 916/2418/17, суд апеляційної інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи не виявив порушення чи неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, які б призвели до прийняття Господарським судом Одеської області неправильного судового рішення у справі.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 07.12.2017 року у справі № 916/2418/17 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 підприємства ЕКО-НІК, с. Лиманка Овідіопольського району Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 07.12.2017 року у справі № 916/2418/17 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 07.12.2017 року у справі № 916/2418/17 залишити без змін.

Постанова суду може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 27.02.2018 року, повний текст постанови складено 28 лютого 2018 року.

Головуючий суддя ОСОБА_6
Судді ОСОБА_7
ОСОБА_8