РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.02.2018 Справа № 910/21218/17
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю.

За участю секретаря судового засідання Ваховської К.А.,

розглянувши в місті Києві у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Приватного акціонерного товариства «Автомобільна група «ВІПОС»

До 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільна

група «Каділлак, Шевролє»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Український торговий дім

«Каділлак, Шевролє»

Про визнання договору недійсним

Представники учасників судового процесу:

від позивача Амельченко В.П. - по дов. №027 від 06.11.2017р.

від відповідача-1: Боліщук Р.А. - по дов. №б/н від 02.02.2018р.

від відповідача-2: Шипілов О.В. -договір №409 від 30.01.2018р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Автомобільна група «ВІПОС» (далі - позивач, ПАТ «Автомобільна група «ВІПОС») звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільна група «Каділлак, Шевролє» (далі - відповідач-1, ТОВ «Автомобільна група «Каділлак, Шевролє»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Український торговий дім «Каділлак, Шевролє» (далі - відповідач-2, ТОВ «Український торговий дім «Каділлак, Шевролє»), в якому просив визнати недійсним договір купівлі - продажу № 2/3 основних засобів від 27.12.2010, укладений між відповідачами.

Позов мотивований тим, що оспорюваний правочин укладено між відповідачами без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, а лише з умисним наміром на ухилення від виконання судових рішень про стягнення з відповідача-1 на користь позивача заборгованості в сумі 1 500 115,00 грн., в рахунок погашення якої мали б піти кошти, отримані внаслідок реалізації автомобілів, які є предметом оспорюваних правочинів. Крім того, керівниками і засновниками товариств, які виступали продавцем та покупцем за оспорюваними правочинами, виступало подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Наведені обставини, на думку позивача, свідчать про умисел сторін оспорюваного правочину, свідомий намір невиконання зобов'язань за ним та приховування справжніх намірів, що в сукупності свідчить про фіктивність укладеного між відповідачами договору купівлі - продажу № 2/3 основних засобів від 27.12.2010 та визнання його недійсним в силу приписів ст. 234 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2017 порушено провадження у справі № 910/21218/17, розгляд справи призначено на 13.12.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2017 розгляд справи відкладено на 24.01.2018 та в порядку статті 38 Господарського процесуального кодексу України задоволено клопотання позивача про витребування документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.12.2017 вирішено справу № 910/21218/17 розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі, підготовче засідання призначено на 24.01.2018

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.02.2018 (з урахуванням ухвали про виправлення описки).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2018 вжито заходів до забезпечення позову, накладено арешт на транспортні засоби: CHEVROLET EXPRES CARGO, 2004 року випуску, № кузова НОМЕР_5, ДНЗ НОМЕР_6, CHEVROLET CAVALIER, 2004 року випуску, № кузова НОМЕР_7, ДНЗ НОМЕР_8, CHEVROLET SUBURBAN, 1999 року випуску, № кузова НОМЕР_9, ДНЗ НОМЕР_10

23.01.2018 через канцелярію суду від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань № від 14.12.2017.

24.01.2018 через канцелярію суду від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи інформації Головного сервісного центру МВС України від 05.12.2017 № 31/608аз щодо реєстрації автомобілів.

07.02.2018 через канцелярію суду від ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 13.12.2017 надійшли відомості стосовно руху коштів Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільна група «Каділлак, Шевролє» за період з 27.12.2010 по 01.01.07.2012.

09.02.2018 через канцелярію суду від відповідача-2 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме рішення Господарського суду міста Києва від 12.05.2015 у справі № 910/8276/15-г, в якому встановлені обставини зокрема щодо передачі за актом приймання - передачі відповідачем-1 віповідачу-2 автомобілів CHEVROLET CAVALIER, 2004 року випуску, та CHEVROLET EXPRES CARGO, 2004 року випуску, а також здійснений розрахунок за них.

22.01.2018 через канцелярію суду від відповідача-1 надійшла заява про визнання позовних вимог, в якій відповідач-1 зазначав, що договір купівлі - продажу №2/3 від 27.12.2010 є фіктивним, укладений між відповідачами (керівниками і засновниками яких є подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_5.) у 2015 році без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, і спрямований лише на ухилення від виконання рішень Господарського суду міста Києва від 25.06.2012 та від 28.07.2015 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільна група «Каділлак, Шевролє» на користь Приватного акціонерного товариства «Автомобільна група «ВІПОС» грошових коштів в сумі 1 500 115,00 грн.

12.02.2018 та 14.02.2018 через канцелярію суду від відповідача-2 надійшли заяви про застосування до вимог позивача загального трирічного строку позовної давності згідно з ст. 261 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим просив відмовити у позові внаслідок спливу строку позовної давності. Заяву мотивував тим, що засновнику позивача та відповідача-1 - ОСОБА_6 було відомо або могло бути відомо про правочини, які вчиняються з майном товариств з дати укладення оспорюваного правочину - 27.12.2010. Також, обізнаність або можливість отримати такі дані про оспорюваний правочин, позивач міг в межах виконавчого провадження ВП № 34042713, яке здійснювалось ВДВС Печерського РУЮ у м.Києві при виконанні рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2011 № 5011-41/1278-2012.

В судовому засіданні 14.02.2018р. оголошувалась перерва до 26.02.2018р.

В судовому засіданні 26.02.2018р. представник позивача надав додаткові пояснення на позов.

Представник відповідача -1 позовні вимоги визнав повністю.

Представник відповідача -2 заперечив проти задоволення позову.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 26.02.2018, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши наявні в справі документи і матеріали, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.10.2010 між відповідачем-1- Товариством з обмеженою відповідальністю «Автомобільна група «Каділлак, Шевролє», як продавцем, в особі ОСОБА_5, яка діяла на підставі довіреності, та відповідачем-2 - Товариством з обмеженою відповідальністю «Український торговий дім «Каділлак, Шевролє», як покупцем, в особі ОСОБА_4, який діяв на підставі Статуту, укладено договір купівлі - продажу основних засобів № 2/3 (далі - оспорюваний договір, договір купівлі - продажу № 2/3 від 27.12.2010), який підписано представниками сторін та посвідчено печатками обох сторін.

Умовами договору сторони обумовили, що продавець передає товарно - матеріальні цінності (майно) у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити отримане майно на умовах, визначених у договорі (п. 1.1), найменування та ціна майна, яке передається у власність покупцю, затверджуються сторонами в додатку до цього договору , що є невід'ємною його частиною (п. 1.2), загальна сума договору (тобто загальна вартість (ціна) усього майна), переданого у власність за цим договором, сторонами визначається на підставі фактично поставленого (переданого у власність) майна та узгодженої на нього ціни, і складає 24247,04 грн. (п. 2.1).

Позивач у позові просить визнати недійсним договір купівлі - продажу № 2/3 від 27.12.2010, оскільки, на його думку, договір укладено між відповідачами без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, а лише з умисним наміром на ухилення від виконання судових рішень про стягнення з відповідача-1 на користь позивача заборгованості в сумі 1 500 115,00 грн., в рахунок погашення якої мали б піти кошти, отримані внаслідок реалізації автомобілів, які є предметом оспорюваних правочинів. Крім того, керівниками і засновниками товариств, які виступали продавцем та покупцем за оспорюваними правочинами, виступало подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Наведені обставини, на думку позивача, свідчать про умисел сторін оспорюваного правочину, свідомий намір невиконання зобов'язань за ним та приховування справжніх намірів, що в сукупності свідчить про фіктивність укладеного між відповідачами договору купівлі - продажу № 2/3 основних засобів від 27.12.2010 та визнання його недійсним в силу приписів ст. 234 Цивільного кодексу України.

Стаття 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Вимогами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно з пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 N 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно з частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У відповідності до роз'яснення п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" - фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише не вчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Стаття 655 Цивільного кодексу України визначає договір купівлі-продажу, згідно з яким це договір, за яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Тобто, обов'язок щодо оплати за придбане майно законодавцем повністю покладається на покупця.

За загальним правилом (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (частина третя статті 692 Цивільного кодексу України), або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 Цивільного кодексу України.

Згідно із ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки.

Дослідивши наявні матеріали справи, судом встановлено наступне.

Сторонами оспорюваного договору було узгоджено Додаток № 1 до договору - Перелік майна, яке передається у власність за договором купівлі - продажу на загальну суму 24 247,04 грн., а саме:

- автомобіль CHEVROLET EXPRES CARGO, 2004 року випуску, № кузова НОМЕР_5, ДНЗ НОМЕР_6, вартістю 6 363,64 грн.;

- автомобіль CHEVROLET CAVALIER, 2004 року випуску, № кузова НОМЕР_7, ДНЗ НОМЕР_8, вартістю 7018,67 грн.;

- автомобіль CHEVROLET SUBURBAN, 1999 року випуску, № кузова НОМЕР_9, ДНЗ НОМЕР_4, вартістю 6823,56 грн.

Згідно з інформацією Головного сервісного центру МВС України від 05.12.2017 № 31/608аз, автомобілі CHEVROLET EXPRES CARGO, 2004 року випуску, № кузова НОМЕР_5, ДНЗ НОМЕР_6, CHEVROLET CAVALIER, 2004 року випуску, № кузова НОМЕР_7, ДНЗ НОМЕР_8, CHEVROLET SUBURBAN, 1999 року випуску, № кузова НОМЕР_9, ДНЗ НОМЕР_4 зареєстровані за ТОВ «Автомобільна група «Каділлак, Шевролє».

Крім того, 07.02.2018 через канцелярію суду від ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 13.12.2017 надійшли відомості стосовно руху коштів Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільна група «Каділлак, Шевролє» за період з 27.12.2010 по 01.01.07.2012, дослідивши яку судом встановлено, що 11.10.2011 та 17.05.2012 на рахунок вказаного товариства 11.10.2011 надійшли грошові кошти в сумі 9300,00 грн.,а 17.05.2011 - 11 700 грн.

При цьому, позивачем до матеріалів справи разом з клопотанням про витребування вищезазначених відомостей, подано копії платіжних доручень № 14 від 11.10.2011 на суму 9 300,00 грн. та № 19 від 17.05.2012 на суму 11 700,00 грн., які містять відомості про перерахування вказаних сум Товариством з обмеженою відповідальністю «Український торговий дім «Каділлак, Шевролє» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільна група «Каділлак, Шевролє».

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що рішенням Господарського суду міста Києва від 25.06.2012 у справі № 5011-41/1278-2012 частково задоволено позов ПАТ «Автомобільна група «ВІПОС» до ТОВ «Каділлак, Шевролє», а саме: присуджено до стягнення з ТОВ «Каділлак, Шевролє» на користь ПАТ «Автомобільна група «ВІПОС» 799 700,00 грн. основного боргу, 30 761,50 грн. інфляційних нарахувань, 23 314,98 грн. 3% річних, 17 075,53 грн. судового збору.

Позивачем до матеріалів справи надано докази примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2012 у справі № 5011-41/1278-2012, а саме:

- постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 07.12.2012, винесену старшим державним виконавцем відділу ДВС Печерського РУЮ у м.Києві при примусовому виконанні наказу від 21.08.2012 у справі № 5011-41/1278-2012;

- постанова про розшук майна боржника від 26.03.2014, винесену старшим державним виконавцем відділу ДВС Печерського РУЮ у м.Києві при примусовому виконанні наказу від 21.08.2012 у справі № 5011-41/1278-2012, якою оголошено розшук належного боржнику - ТОВ «Каділлак, Шевролє» - майна згідно повідомлення УДАІ м.Києва, а саме: автомобіля CHEVROLET EXPRES CARGO, 2004 року випуску, № кузова НОМЕР_5, ДНЗ НОМЕР_6, автомобіль CHEVROLET CAVALIER, 2004 року випуску, № кузова НОМЕР_7, ДНЗ НОМЕР_8, автомобіль CHEVROLET SUBURBAN, 1999 року випуску, № кузова НОМЕР_9, ДНЗ НОМЕР_4, автомобіль CHEVROLET, 1992 року випуску, № кузова НОМЕР_11, ДНЗ НОМЕР_14 КІА, автомобіль ПР, 1995 року випуску, ДНЗ 00632 КА, автомобіль BUIK LE SABRE, 1994 року випуску, № кузова НОМЕР_12, ДНЗ НОМЕР_13, автомобіль CHEVROLET, 1996 року випуску, № кузова 1GMDX03E3VD100335, ДНЗ 7334 КІА;

- акт опису й арешту майна від 10.02.2015, складений державним виконавцем Печерського РУЮ у м.Києві при примусовому виконанні наказу від 21.08.2012 у справі № 5011-41/1278-2012, згідно якого описано належне боржнику майно: автомобіль CHEVROLET EXPRES CARGO, 2004 року випуску, ДНЗ НОМЕР_6;

- протокол проведення електронних торгів № 88397, яким зафіксовано, що прилюдні торги з продажу автомобіля CHEVROLET EXPRES CARGO, 2004 року випуску, ДНЗ НОМЕР_6 - не відбулись, стартова ціна, яка була заявлена - 611 865,00 грн..

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.05.2015 у справі № 910/8276/15-г задоволено позов ТОВ «Український торговий дім «Каділлак, Шевролє» до ТОВ «Автомобільна група «Каділлак, Шевролє»,а саме:

- визнано ТОВ «Український торговий дім «Каділлак, Шевролє» власником автомобіля марки CHEVROLET EXPRES CARGO, 2004 року випуску, № кузова НОМЕР_5, з 30.12.2010;

- визнано ТОВ «Український торговий дім «Каділлак, Шевролє» власником автомобіля марки CHEVROLET CAVALIER, 2004 року випуску, № кузова НОМЕР_7, з 30.12.2010;

- стягнуто з ТОВ «Український торговий дім «Каділлак, Шевролє» на користь ТОВ «Автомобільна група «Каділлак, Шевролє» судовий збір в сумі 1 827,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.07.2015 у справі № 910/15136/15 задоволено позов ПАТ «Автомобільна група «ВІПОС» до ТОВ «Каділлак, Шевролє», а саме: присуджено до стягнення з ТОВ «Каділлак, Шевролє» на користь ПАТ «Автомобільна група «ВІПОС» 536 069,70 грн. інфляційних втрат, 80 855,76 грн. 3% річних, 12 338,52 грн. витрат по сплаті судового збору.

Також, позивачем до матеріалів справи подано:

- копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань № від 14.12.2017, який містить інформацію про те, що станом на 27.12.2010 керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільна група «Каділлак, Шевролє» був ОСОБА_4.

- копію рішення Печерського районного суду міста Києва від 12.08.2013, яким вирішено спір між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 щодо визначення часток у спільному майні подружжя. Вказане рішення суду подано позивачем в обґрунтування доводів про те, що керівниками і засновниками товариств, які виступали продавцем та покупцем за оспорюваним правочином, виступало подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5;

- постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.12.2014, якою відмовлено у позові ОСОБА_5 до Управління ДВС Головного управління юстиції у м.Києві, треті особи - ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання незаконними дій посадових осіб відповідача направлені на звернення стягнення на майно шляхом примусової реалізації майна з прилюдних торгів у виконавчому провадженні № 35032968, визнання незаконним і скасування постанов відповідача про призначення експерта - суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні № 35032968від 26.08.2014, від 24.03.2014 та від 24.03.2014; у вказаній постанові зазначено, що боржник та позивач умисно ускладнюють виконання рішення суду, оскільки ними розділено неподільні речі;

- ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28.03.2017, якою залишено без змін ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 02.03.2017 про задоволення подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві про тимчасове обмеження ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України до повного фактичного виконання зобов'язань за рішенням Печерського районного суду міста Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 2 965 533,60 грн. боргу, 257 671,05 грн. процентів та 3 219 грн. судового збору, на примусове виконання якого 29.10.2012 видано виконавчий документ, який перебуває на виконанні.

Позивач наголошує на тому, що оспорюваний правочин укладено між відповідачами з метою уникнення виконання судових рішень про стягнення з відповідача-1 на користь позивача заборгованості в сумі 1 500 115,00 грн., в рахунок погашення якої мали б піти кошти, отримані внаслідок реалізації автомобілів, які є предметом оспорюваних правочинів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідачі вчинили дії, спрямовані на порушення інтересу позивача, на захист якого подано позов, або утверджують за собою право, яке належить позивачу тощо, тобто ті, які свідчать про те, що право (інтерес) позивача порушене або оспорюється. Зазначені обставини входять до підстав позову і підлягають дослідженню, оскільки, суд, приймаючи рішення, має встановити чи мають місце факти порушення чи оспорення суб'єктивного матеріального права чи інтересу, на захист якого подано позов.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 Цивільного кодексу України).

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб'єктам цивільного права.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Абзацом 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, визначено способи захисту порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. (абз. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у ст. 16 Цивільного кодексу України, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

З огляду на викладене, судом встановлено, що позивачем заявлено у позові вимогу про визнання оспорюваного правочину, укладеного між відповідачами, - недійсним, обґрунтовуючи необхідність такого захисту неможливістю виконання судових рішень про стягнення грошових коштів з відповідача-1 на користь позивача та наміру сторін оспорюваного правочину уникнути від звернення стягнення на майно, належне відповідачу-1, зокрема на автомобілі, які є предметом оспорюваного правочину.

В свою чергу, позивачем до матеріалів справи надано докази примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2012 у справі № 5011-41/1278-2012, і доказів завершення виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення у порядку та з підстав, встановлених Законом України «Про виконавче провадження» (ст. 39), - матеріали справи не містять і суду станом на момент вирішення спору надано не було. Також, матеріали справи не містять доказів завершення примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2015 у справі № 910/15136/15.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 76 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що за наявності ознак кримінального правопорушення в діях особи, яка умисно перешкоджає виконанню рішення чи в інший спосіб порушує вимоги закону про виконавче провадження, виконавець складає акт про порушення і звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення. При цьому, суд зазначає, що позивач є стороною виконавчого проваджеянн з примусового виконання вищенаведених судових рішень, а отже. не позбавлений права звертатися з вимогами до органу виконання судових рішень з вимогами щодо його виконання або ініціювання звернень в порядку частини 2 статті 76 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено належними, достатніми та допустимими доказами, вичерпання усіх можливих засобів для захисту свого порушеного права на отримання коштів за судовими рішеннями, які набрали законної сили. При цьому, в матеріалах виконавчого провадження містяться докази, що постановою державного виконавця від 26.03.2014 вжито заходи по розшуку майна боржника, оголошено прилюдні торги, які не відбулися, і відомості про завершення виконавчого провадження з їх примусового виконання з підстав, зокрема, відсутності у боржника коштів та/або майна, на яке можливо звернути стягнення - в матеріалах справи відсутні.

При цьому, майно за оспорюваним правочином не забезпечувало виконання зобов'язань відповідача-1 перед позивачем за правочинами, стягнення заборгованості за якими здійснено згідно судових рішень у справах № 5011-41/1278-2012 та № 910/15136/15, і за вказаним рішеннями порядок або спосіб їх виконання - у встановленому процесуальним законом порядку - не змінювався.

Таким чином, суд зазначає, що ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено перелік способів, якими особа може захищати своє порушене право в судовому порядку, проте, такий захист не може відбуватися шляхом порушення прав інших учасників, реалізованих ними у встановленому цивільним законодавством порядку, зокрема внаслідок реалізації права на свободу договору, що є однією з засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України).

При цьому, суд зазначає, що доводи позивача про фіктивність оспорюваного правочину не були доведені належними, допустимими та достатніми доказами, оскільки позивачем не подано доказів введення сторін правочину в оману до або в момент укладення угоди іншого учасника щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників, як не доведено наявність свідомого наміру невиконання зобов'язань по договору та приховування справжніх намірів учасників правочину.

В свою чергу, в матеріалах справи наявні надані за запит суду банком відомості стосовно руху коштів Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільна група «Каділлак, Шевролє» за період з 27.12.2010 по 01.01.07.2012, дослідивши які судом встановлено, що 11.10.2011 та 17.05.2012 на рахунок вказаного товариства 11.10.2011 надійшли грошові кошти в сумі 9300,00 грн. та 17.05.2011 - 11 700 грн., а в сукупності з тим, що згідно з копіями платіжних доручень № 14 від 11.10.2011 на суму 9 300,00 грн. та № 19 від 17.05.2012 на суму 11 700,00 грн., які містять відомості про перерахування вказаних сум Товариством з обмеженою відповідальністю «Український торговий дім «Каділлак, Шевролє» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільна група «Каділлак, Шевролє», суд дійшов висновку, що вказані кошти були перераховані відповідачем-1 на користь відповідача-2 на виконання оспорюваного правочину. Тобто, відповідачі своїми діями намагалися досягти певного правового результату, що виключає підстави для визнання оспорюваного правочину фіктивним в силу ст. 234 Цивільного кодексу України.

При цьому, суд враховує, що згідно з інформацією Головного сервісного центру МВС України від 05.12.2017 № 31/608аз, автомобілі CHEVROLET EXPRES CARGO, 2004 року випуску, № кузова НОМЕР_5, ДНЗ НОМЕР_6, CHEVROLET CAVALIER, 2004 року випуску, № кузова НОМЕР_7, ДНЗ НОМЕР_8, CHEVROLET SUBURBAN, 1999 року випуску, № кузова НОМЕР_9, ДНЗ НОМЕР_4 зареєстровані за ТОВ «Автомобільна група «Каділлак, Шевролє». Проте, державна реєстрація автомобілів, які є предметом оспорюваного правочину, за відповідачем -1 жодним чином не свідчить про фіктивність оспорюваного правочину, оскільки не вчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності, що узгоджується і з п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними". Вказана інформація лише підтверджує те, що позивач не позбавлений реалізувати у встановленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку свої права стягувача за судовими рішеннями про стягнення коштів.

Також, дослідивши в сукупності наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що не підтверджують фіктивності оспорюваного правочину і надані позивачем копії судових актів, а саме: рішення Печерського районного суду міста Києва від 12.08.2013, постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.12.2014, ухвали Апеляційного суду міста Києва від 28.03.2017, оскільки за вказаними судовими рішеннями судами вирішено існуючі спори між зазначеними у них сторонами, і в них не встановлювалось і не надавалось будь-яких оцінок правовідносин сторін за оспорюваним правочином, як і не встановлювалось обставин, які є преюдиційними в контексті спірних правовідносин у даному спорі.

В свою чергу, посилання позивача в обґрунтування доводів про те, що керівниками і засновниками товариств, які виступали продавцем та покупцем за оспорюваним правочином, виступало подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, спір між якими щодо поділу спільного майна вирішено згідно рішення Печерського районного суду міста Києва від 12.08.2013 - судом відхиляються як безпідставні та необгрунтовані, оскільки предметом поділу у вказаному рішенні виступало інше майно, ніж те, яке є предметом оспорюваного правочину. Крім того, оспорюваний позивачем правочин укладено між юридичними особами, які є самостійними суб'єктами господарювання, а саме: відповідачем-1- Товариством з обмеженою відповідальністю «Автомобільна група «Каділлак, Шевролє», як продавцем, в особі ОСОБА_5, яка діяла на підставі довіреності, та відповідачем-2 - Товариством з обмеженою відповідальністю «Український торговий дім «Каділлак, Шевролє», як покупцем, в особі ОСОБА_4, який діяв на підставі Статуту. І вказані особи, укладаючи оспорюваний правочин, виступали саме від імені товариств, а позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів наявності у обох сторін оспорюваного правочину умислу щодо уникнення правових наслідків за ним.

Враховуючи вищенаведене, судом не приймається заява відповідача-1 про визнання позовних вимог, в якій відповідач-1 зазначав, що договір купівлі - продажу №2/3 від 27.12.2010 є фіктивним, оскільки за наслідками розгляду справи та перевірки їх доказами, судом встановлено відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину фіктивним згідно з ст. 234 Цивільного кодексу України.

Доводи позивача, що за оспорюваним правочином автомобіль CHEVROLET було продано за ціною, яка є нижчою, ніж зазначено у звіті про оцінку транспортного засобу, складеного відповідним оцінювачем - судом відхиляються, як безпідставні та необґрунтовані з огляду на наступне.

По-перше, вказана позивачем обставина жодним чином не свідчить про фіктивність оспорюваного правочину.

По-друге, суд зазначає, що частиною 3 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Статтею 190 Господарського кодексу України визначено, що вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни. Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб'єкта господарювання.

Статтею 191 Господарського кодексу України визначено, що державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку. Державне регулювання цін здійснюється згідно із Законом України "Про ціни і ціноутворення".

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскільки оспорюваний договір укладено між двома приватними суб'єктами господарювання, а отже, ціна за ним є вільною, і не відноситься до державних регульованих цін, а отже, в договорі - купівлі продажу між продавцем та покупцем узгоджено шляхом двостороннього волевиявлення ціну договору, що узгоджується з вищенаведеними приписами Господарського кодексу України. При цьому, суд зазначає, що поняття вартість та ціна - є різними економічними поняттями, і їх відмінність полягає у тому, що ціна договору - це сума коштів (тобто фактичне значення), щодо якої сторони домовились про перехід певних прав та набуття певних обов'язків стосовно предмету правочину, і стосовно чого виникає певне грошове зобов'язання. В свою чергу, вартість - це розрахункове, а не фактичне значення, яке відображає цінність будь-якого майна у грошовому еквіваленті, проте, не є обов'язковим при визначенні ціни договору між суб'єктами господарювання недержавного сектору економіки.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, оцінивши усі доводи сторін, перевіривши обставини справи в сукупності з наявними у справі доказами, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено суду належними засобами доказування, які саме його права та законні інтереси було порушено внаслідок укладення оспорюваного правочину, як не доведено обставин його фіктивності згідно з ст. 234 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим підстави, з якими закон пов'язує недійсність договору, передбачені ст.ст. 203, 215, 234 Цивільного кодексу України - не встановлені судом під час вирішення спору і такі обставини позивачем не доведені належними, допустимими та достатніми доказами, а тому позов задоволенню не підлягає.

Також, розглянувши заяви відповідача-2 від 12.02.2018 та від 14.02.2018 про застосування до вимог позивача загального трирічного строку позовної давності згідно з ст. 261 Цивільного кодексу України, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.п. 2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 Цивільного кодексу України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

В свою чергу, оскільки за наслідками розгляду справи судом встановлено, що прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просив суд у позові, відповідачами не порушено, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає, у зв'язку з чим підстави для застосування загального строку позовної давності -відсутні.

Щодо розподілу судових витрат, суд, керуючись ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладає судовий збір за подачу позову на позивача.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Автомобільна група «ВІПОС» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільна група «Каділлак, Шевролє», Товариства з обмеженою відповідальністю «Український торговий дім «Каділлак, Шевролє» про визнання недійсним договору купівлі - продажу № 2/3 основних засобів від 27.12.2010 - відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову вжитті ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2018р.№910/21218/17 щодо накладення арешту на транспортні засоби:

- автомобіль марки Chevrolet Express Cargo, 2004 року випуску, № кузова НОМЕР_5, державний номер НОМЕР_2;

- автомобіль марки Chevrolet Cavalier, 2004 року випуску, № кузова НОМЕР_7, державний номер НОМЕР_3;

- автомобіль марки Chevrolet Suburban, 1999 року випуску, № кузова НОМЕР_9, державний номер НОМЕР_4.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення, відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02.03.2018р.

Суддя Трофименко Т.Ю.