РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2018Справа № 910/19981/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., при секретарі судового засідання Чаплигіній A.A., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн"

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про визнання додаткової угоди недійсною

Представники:

від позивача: Реута Н.В.;

від відповідача: Гронь М.А.;

вільний слухач: ОСОБА_3

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі-відповідач) про визнання додаткової угоди недійсною.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на оскаржуваній додатковій угоді від 29.11.2016 до кредитного договору № 4А16097Г від 25.10.2016 накладено електронно-цифровий підпис директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" ОСОБА_4 та електронну печатку Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" особою, яка не мала повноважень на вчинення такого роду правочину від імені позивача, а тому, на думку позивача, спірна додаткова угода від 29.11.2016 до кредитного договору № 4А16097Г від 25.10.2016 є недійсною.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2017 порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 30.11.2017 за участю представників сторін.

30.11.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду від Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" надійшло клопотання про здійснення технічної фіксації судового засідання.

У судовому засіданні 30.11.2017 представник відповідача заявив клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з необхідністю надання додаткового часу для надання витребуваних судом документів.

Розгляд справи відкладався в порядку п.п. 1-2 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України на 14.12.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 розгляд справи відкладено та призначено судове засідання на 11.01.2018, зокрема зобов'язано відповідача надати суду оригінал для огляду та належним чином засвідчену читабельну копію додаткової угоди від 29.11.2016 до кредитного договору № 4А16097Г від 25.10.2016 для долучення до матеріалів справи.

10.01.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" надійшов лист на виконання вимог суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2018 суд ухвалив розглядати справу № 910/19981/17 за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі, зокрема підготовче засідання у справі № 910/19981/17 призначено на 11.01.2018.

У судовому засіданні 11.01.2018 було оголошено перерву до 01.02.2018.

Відповідно до ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті. За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання у справі №910/19981/17 призначено на 15.02.2018.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 15.02.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

25.10.2016 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (далі - банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" (далі - позичальник) укладено кредитний договір № 4А16097Г, умовами якого передбачено, що банк за наявності вільних коштів зобов'язується надати позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії з лімітом у розмірі 4 400 000 000, 00 грн. на фінансування поточної діяльності, не пізніше 5 днів з моменту, зазначеного у третьому абзаці п. 2.1.2, в обмін на зобов'язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, у визначені цим договором терміни. Термін повернення кредиту - 28.10.2024.

За змістом п.п. 2.1.1, 2.1.2 кредитного договору, банк зобов'язався відкрити для обслуговування кредиту рахунки, а саме: позичковий рахунок № 1423, рахунок по відсотках № 4000 та рахунок для сплати винагороди № 4261. Надати кредит шляхом перерахування кредитних коштів на підставі розрахункових документів позичальника у межах суми, визначеної у п. 1.1., а також за умови виконання позичальником зобов'язань, передбачених п.п. 2.2.1, 2.2.11.

У відповідності до п.п. 2.2.1, 2.2.2, 2.2.3 кредитного договору, позичальник зобов'язався використовувати кредит на цілі, зазначені у п. 1.1 цього договору. Сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п.п. 4.1, 4.2, 4.3, 4.4 цього договору. Повернути кредит в строки/терміни, встановлені п.п. 1.2, 2.3.2, 2.2.14.

Згідно із п.п. 6.1, 6.2 кредитного договору, цей договір в частині п. 4.4 набирає чинності з моменту підписання і скріплення печатками сторін, в інших частинах - з моменту надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов'язань сторонами за цим договором. Договір може бути змінений або розірваний за ініціативою однієї із сторін у встановленому законом і цим договором порядку.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, 29.11.2016 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (далі - банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" (далі - позичальник) укладено додаткову угоду до кредитного договору № 4А16097Г від 25.10.2016, якою сторони домовились змінити п. А.3 розділу «Істотні умови кредитування» договору та викласти в наступній редакції: «А.3. термін повного повернення кредиту»: 28.10.2017. Цей термін може бути продовжений згідно з п. 1.4.

Також, сторони доповнили розділ « 1 Предмет договору» договору пунктом 1.4. в наступній редакції: « 1.4. В разі, якщо за 30 днів до дати терміну повного повернення кредиту (п.А.3.)» сторони не заявили про припинення кредитування (банк може повідомляти позичальника про припинення кредитування одним з таких способів: в письмовій формі, через встановлені засоби електронного зв'язку банку та позичальника - системи клієнт-банк, інтернет клієнт-банк, «Приват24», sms-повідомлення на останні відомі банку номери телефонів, наданих банку при ідентифікації та актуалізації відомостей про позичальника, або іншими засобами. Позичальник може повідомляти банк про припинення кредитування в письмовій формі), то строк повернення кредиту у порядку, встановленому цим договором, вважається продовжений сторонами договору кожний раз на 1 календарний рік (365/366 днів) але не більше 8 обумовлених періодів.

Згідно п.3 додаткової угоди - вона укладена/підписана з використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "Приватбанк" в порядку, передбаченому Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Законом України «Про електронний цифровий підпис», а також на підставі Угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 30.06.2015 року, укладеного між позичальником та банком.

Отже, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Товариство з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" зазначає, що оспорювана додаткова угода від 29.11.2016 до кредитного договору № 4А16097Г від 25.10.2016 була підписана з використанням електронно-цифрового підпису директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" ОСОБА_4 та електронної печатки Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн", однак, як зазначає позивач, ОСОБА_4 не було надано повноважень на укладення додаткової угоди до кредитного договору, тобто додаткова угода, якою змінено істотну умову договору, а саме строк повернення кредиту, вчинена директором з перевищенням повноважень, у зв'язку з чим просить суд визнати її недійсною.

Крім того, позивач зазначає про те, що жодних обставин укладення відповідної додаткової угоди йому не було відомо.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписів ст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", за змістом якого вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Як встановлено судом вище, 25.10.2016 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (далі - банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" (далі - позичальник) укладено кредитний договір № 4А16097Г, умовами якого передбачено, що банк за наявності вільних коштів зобов'язується надати позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії з лімітом у розмірі 4 400 000 000, 00 грн. на фінансування поточної діяльності, не пізніше 5 днів з моменту, зазначеного у третьому абзаці п. 2.1.2, в обмін на зобов'язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, у визначені цим договором терміни. Термін повернення кредиту - 28.10.2024.

В той же час, 29.11.2016 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (далі - банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" (далі - позичальник) укладено додаткову угоду до кредитного договору № 4А16097Г від 25.10.2016, якою сторони домовились змінити п. А.3 розділу «Істотні умови кредитування» договору та викласти в наступній редакції: «А.3. термін повного повернення кредиту»: 28.10.2017. Цей термін може бути продовжений згідно з п. 1.4.

В силу положень ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому.

Як стверджує позивач, додаткова угода від 29.11.2016 до кредитного договору № 4А16097Г від 25.10.2016 була підписана з використанням електронно-цифрового підпису директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" ОСОБА_4 та електронної печатки Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн", однак ОСОБА_4 не було надано повноважень на укладення додаткової угоди до кредитного договору, тож укладаючи оспорювану додаткову угоду директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" ОСОБА_4, вийшов за межі повноважень наданих рішенням загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" та визначених Статутом, оскільки, зокрема згідно зазначеного рішення ОСОБА_4 мав повноваження лише на підписання кредитного договору, однак не був уповноважений на укладення додаткових угод до кредитного договору, якими змінював б істотні умови договору

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Тож, відповідно до положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства та актам органів державної влади.

Відповідно до ст. 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Статтею 97 Цивільного кодексу України встановлено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ст. 145 Цивільного кодексу України вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників. У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства. Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства. До виключної компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю належить: визначення основних напрямів діяльності товариства, затвердження його планів і звітів про їх виконання; внесення змін до статуту товариства, зміна розміру його статутного капіталу; створення та відкликання виконавчого органу товариства; визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення та визначення повноважень відповідних контрольних органів; затвердження річних звітів та бухгалтерських балансів, розподіл прибутку та збитків товариства; вирішення питання про придбання товариством частки учасника; виключення учасника із товариства; прийняття рішення про ліквідацію товариства, призначення ліквідаційної комісії, затвердження ліквідаційного балансу. Статутом товариства і законом до виключної компетенції загальних зборів може бути також віднесене вирішення інших питань. Питання, віднесені до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства, не можуть бути передані ними для вирішення виконавчому органу товариства.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє (ч. 1 ст. 239 Цивільного кодексу України).

Так, з додаткової угоди від 29.11.2016 до кредитного договору № 4А16097Г від 25.10.2016, вбачається, що остання підписана електронно-цифровим підписом директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" ОСОБА_4 який діяв на підставі Статуту та скріплена електронною печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн".

На момент укладення спірної додаткової угоди Товариство з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" здійснювало свою діяльність на підставі Статуту, затвердженого рішенням загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн", протокол № 21/09-1 зборів учасників від 21.09.2015.

Відповідно до п. 7.1. Статуту, Вищим органом товариства є Загальні збори Учасників Товариства. Загальні збори Учасників Товариства складаються з Учасників Товариства або призначеного ним представника. Представник Учасника може бути постійним або призначеним на певний строк. Учасник вправі в будь-який час змінити свого представника на Загальних Зборів Учасників, повідомивши про це інших учасників. Учасник товариства вправі передати свої повноваження на Загальних Зборах учасників товариства іншому учаснику або представникові іншого учасника товариства. Брати участь у Загальних Зборах Учасників з правом дорадчого голосу можуть Директор і Голова Товариства, які не є Учасниками Товариства.

У відповідності до п.п. л) п. 7.4 Статуту, до виключної компетенції загальних зборів учасників належить, зокрема, прийняття рішень щодо укладення правочинів дарування, зовнішньоекономічних, кредитних, правочинів, які спрямовані на відчуження (придбання) землі, цінних паперів, корпоративних прав, нерухомості та транспортних засобів, передачу (взяття) в оренду землі, передачу майна Товариства у заставу, надання гарантій і порук, незалежно від вартості зазначених правочинів.

Згідно п. 8.1. Статуту, Виконавчим органом Товариства є одноособовий орган - Директор, який здійснює поточне керівництво діяльністю Товариства. Директор вирішує усі питання діяльності Товариства, крім тих, що належать до виключної компетенції Загальних зборів Учасників. Загальні збори Учасників можуть прийняти рішення про передання частини прав, що їм належить, до компетенції директора. Директор підзвітний Загальним зборам Учасників і організовує виконання їх рішень. Директор не може бути одночасно головою Загальних зборів Учасників Товариства.

Пунктом 8.3. Статуту встановлено, що директор має наступні повноваження, зокрема без доручення здійснювати дії від імені товариства; укладати правочини дарування, зовнішньоекономічні, кредитні, правочини, які спрямовані на відчуження (придбання) землі, цінних паперів, корпоративних прав, нерухомості та транспортних засобів, передачу (взяття) в оренду (суборенду) землі, нерухомості, транспортних засобів, передачу майна Товариства у заставу, надання гарантій і порук, незалежно від вартості зазначених правочинів, лише після прийняття відповідних рішень Загальними зборами учасників Товариства.

Таким чином, з наведених вище положень статуту товариства вбачається, що вчинення директором від імені товариства будь-яких правочинів потребує обов'язкове погодження рішенням Загальних зборів учасників Товариства.

Як вбачається з матеріалів справи, рішеннями Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн", оформленими протоколом №1/10-2016 від 24.10.2016, у зв'язку з недостатньою кількістю оборотних коштів та для забезпечення діяльності товариства було вирішено укласти з Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" кредитний договір на суму 4 400 000 000, 00 грн., у зв'язку з чим уповноважено директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" ОСОБА_4 на підписання з Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" кредитного договору на суму 4 400 000 000, 00 грн.

З урахуванням наведено вище, суд відзначає, що у даному випадку рішенням Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" було уповноважено директора лише на підписання кредитного договору.

При цьому, суд не вбачає з протоколу Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" №1/10-2016 від 24.10.2016 права посадової особи (директора ОСОБА_4.) Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" на внесення будь-яких змін до кредитного договору, шляхом укладення додаткової угоди, в частині зменшення строку повернення отриманих кредитних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 та ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Частиною 2 ст. 638 Цивільного кодексу України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, умова про строк повернення кредиту, є істотною умовою договору, яка не може бути змінена директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" без отримання погодження рішенням Загальних зборів учасників Товариства.

В абзаці 4 п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оспорювана додаткова угода від 29.11.2016 до кредитного договору № 4А16097Г від 25.10.2016 укладена особою (директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" ОСОБА_4.), яка не мала на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, а саме з перевищенням повноважень визначених Статутом та наданих рішенням Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн", оформленим протоколом №1/10-2016 від 24.10.2016.

В той же час, доказів прийняття будь-яких рішень загальними зборами учасників ТОВ "Арго-Утн" щодо уповноваження директора на вчинення Додаткової угоди щодо внесення змін до істотних умов Кредитного договору, зокрема, в частині зміни терміну повернення кредиту, матеріали справи не містять, а позивачем заперечується факт їх прийняття.

Крім того, із наявного в матеріалах справи техніко-економічного обґрунтування повернення кредитних коштів від 24.10.2016, яке передувало прийняттю загальними зборами учасників ТОВ "Арго-Утн" рішення про укладення Кредитного договору, вбачається, що приймаючи таке рішення та надаючи повноваження директору на вчинення відповідного правочину Товариство в особі його учасників (власників) виходило з реальної економічної можливості повернути відповідні кредитні кошти саме у термін до 2024 року, а доказів зміни відповідної волі учасників позивача суду не надано.

При цьому, питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Частина 3 статті 92 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень встановлюючи, що для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору, однак набувають такої сили в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України №6-62цс16 від 27.04.2016, №6-147цс17 від 13.03.2017, №6-72цс17 від 12.04.2017.

В даному випадку, із преамбули як Кредитного договору, так і Додаткової угоди вбачається посилання на те, що при вчиненні таких правочинів директор ТОВ "Арго-Утн" діяв на підставі Статуту.

Тобто, ПАТ КБ "Приватбанк" було обізнано із положеннями Статуту, а відтак і з наявністю відповідних обмежень повноважень директора ТОВ "Арго-Утн".

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене вбачається, що додаткова угода була вчинена з порушенням приписів ст.ст. 92, 98, 145 Цивільного кодексу України та положень п.п. 7.4, 8.3 Статуту позивача, що згідно ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання її недійсною.

Враховуючи викладене вище, положення норм чинного законодавства України та приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовна вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" про визнання додаткової угоди від 29.11.2016 до кредитного договору № 4А16097Г від 25.10.2016, укладеної між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" недійсною є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" задовольнити повністю.

2. Визнати недійсною додаткову угоду від 29.11.2016 до кредитного договору №4А16097Г від 25.10.2016 укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк".

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д, ідентифікаційний код - 14360570) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Утн" (39610, Полтавська обл., м. Кременчук, проїзд Галузевий, буд. 80, ідентифікаційний код - 37227503) 1 600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. - судового збору.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 20.02.2018

Суддя Щербаков С.О.