КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2018 р. Справа№ 910/16914/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

Секретар судового засідання: Вайнер Є.І.

За участю представників: відповідно до протоколу судового засідання від 22.02.2018.

розглянувши апеляційну скаргу Київської міської ради

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 (повний текст підписано 22.12.2017)

у справі № 910/16914/17 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Дарницький комбінат будівельних матеріалів і конструкцій"

до Київської міської ради

про визнання укладеною додаткової угоди

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернулося з позовом Приватне акціонерне товариство "Дарницький комбінат будівельних матеріалів і конструкцій" до Київської міської ради про визнання укладеною додаткової угоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між сторонами договір оренди земельної ділянки в частині абзацу 18 пункту 8.4 договору у зв'язку із набранням чинності Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" та відповідно до Прикінцевих положень, має бути приведений у відповідність із цим законом, зокрема шляхом внесення змін до договору та укладення додаткової угоди, з проханням про що позивач звертався до Київської міської ради та отримав відповідь про неможливість врахування змін, запропонованих позивачем.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 у справі №910/16914/17 позовні вимоги задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Київська міська рада звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого Господарського суду в частині та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом прийнято рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не досліджено всіх обставин справи та не надано належної оцінки доказам у справі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник наголосив, що право власноті або право користування земельною ділянкою із земель державної або комунальної власності виникає лише за наявності рішення зазначених органів і тільки в межах, вказаних в цих рішеннях. На території м. Києва є виключною компетенцією Київської міської ради.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Київської міської ради у справі №910/16914/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Отрюха Б.В., суддів Михальської Ю.Б. та Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської ради та призначено до розгляду на 22.02.2018.

13.02.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 у справі № 910/16914/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу Київської міської ради - без задоволення.

В судовому засіданні 22.02.2018 представник відповідача надала пояснення по суті спору, підтримала доводи апеляційної скарги та просила задовольнити апеляційну скаргу Київської міської ради, рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 скасувати та прийняти нове рішення яким, відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні 22.02.2018 представник позивача надала пояснення по суті спору, заперечувала проти доводів апеляційної скарги з мотивів викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги Київської міської ради, рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 залишити без змін.

Колегією суддів на підставі ч. 7 ст. 270 ГПК України надано учасникам судової справи можливість виступити у судових дебатах, яке учасниками справи реалізовано.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 22 Рішення Київської міської ради "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею" від 15 липня 2004 року № 419-5/1829 вирішено:

-затвердити проект відведення земельної ділянки відкритому акціонерному товариству "Дарницький комбінат будівельних матеріалів і конструкцій" для будівництва житлових будинків з об'єктами соціально-культурного призначення та підземними паркінгами на вул. Степана Сагайдака, 101 у Дніпровському районі м. Києва.

-змінити цільове призначення частини земельної ділянки площею 19,08 га та перевести її із категорії земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення до земель житлової та громадської забудови.

-передати відкритому акціонерному товариству "Дарницький комбінат будівельних матеріалів і конструкцій", за умови виконання пункту 22.1 цього рішення, у довгострокову оренду на 15 років земельну ділянку загальною площею 21,52 га для будівництва житлових будинків з об'єктами соціально-культурного призначення та підземними паркінгами на вул. Степана Сагайдака, 101 у Дніпровському районі м. Києва, в тому числі за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови площею 2,44 га (в тому числі прибережна захисна смуга площею 0,61 га) та площею 19,08 га (в тому числі прибережна захисна смуга площею 0,10 га) за рахунок земель, право користування якими оформлено відповідно до п. 4 рішення Київської міської ради від 19.11.98 № 47/148 "Про оформлення права користування земельними ділянками" та посвідчено договором на право тимчасового довгострокового користування землею від 22.05.2001 № 66-5-00054 (лист-згода ВАТ "Дарницький комбінат будівельних матеріалів і конструкцій" від 10.04.2002 № 01/174).

Згідно із підпунктом 22.1.10 рішення Київської міської ради "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею" від 15 липня 2004 року № 419-5/1829 позивача зобов'язано передати Головному управлінню житлового забезпечення виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 5 % загальної площі будинків (крім службової) на підставі п.41 рішення Київської міської ради від 18.12.2003 № 267/1142 "Про бюджет міста Києва на 2004 рік".

Між Відкритим акціонерним товариством "Дарницький комбінат будівельних матеріалів та конструкцій", тип якого було змінено на ПрАТ Дарницький комбінат будівельних матеріалів та конструкцій", та Київською міською радою 14.03.2006, було укладено договір оренди земельних ділянок, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Рильською Л.С., зареєстровано в реєстрі за № 499 та зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської державної адміністрації, про що зроблено запис від 21.03.2006 року за № 66-6- 00328 у книзі державної реєстрації договорів.

Пунктами 1.1 та 2.1 договору визначено, що Київська міська рада на підставі пункту 22 рішення КМР від 15.07.2004 № 419-5/1829, за Актом приймання-передачі передав позивачу в оренду земельні ділянки, кадастрові номери :66:105:0002,:66:108:0002, розташовані за адресою: вул.Степана Сагайдака, 101 у Дніпровському районі м.Києва, загальною площею 21,5177 га, з цільовим призначенням - для будівництва житлових будинків з об'єктами соціально-культурного призначення та підземними паркінгами.

Відповідно до пункту 3.1 договору, його укладено на 15 років.

Абзацом 18 пункта 8.4 договору визначено обов'язок орендаря передати Головному управлінню житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 5% загальної площі будинків (крім службової) на підставі п. 41 рішення Київської міської ради від 18.12.2003 № 267/1142 "Про бюджет міста Києва на 2004 рік".

12.03.2011 набув чинності Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Згідно із пунктом 7 Прикінцевих положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" якщо договором про пайову участь, який укладений до набрання чинності цим Законом, передбачена сплата пайової участі замовником будівництва (повністю або частково) в обсягах інших, ніж визначено цим Законом, такий договір підлягає приведенню у відповідність із цим Законом.

Будь-які рішення органів місцевого самоврядування про надання замовником будівництва будь-яких послуг, передачу активів у будь-якій формі (матеріальній чи нематеріальній), передачу частини (відсоткової частки) площ прийнятих в експлуатацію об'єктів містобудування, крім пайової участі відповідно до цього Закону, прийняті до набрання чинності цим Законом, підлягають приведенню у відповідність із цим Законом.

Відповідно до пункту 7 статті 40 Закону, органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об'єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених частиною п'ятою статті 30 цього Закону.

05.09.2017 Листом № 62 позивач звернувся до Київської міської ради щодо приведення у відповідність до чинного законодавства положень Договору оренди земельної ділянки шляхом внесення змін до Договору оренди земельної ділянки та укладання додаткової угоди в редакції запропонованій позивачем, до вказаного листа був доданий проект додаткової угоди до Договору оренди земельної ділянки.

Листом від 14.09.2017 № 05707-16062 Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надано відповідь про те, що зміни запропоновані позивачем до договору оренди земельної ділянки не можуть бути враховані.

Тобто, сторони не досягли згоди щодо зміни договірних відносин та укладення додаткової угоди в запропонованій позивачем редакції.

Що і стало підставою для звернення до суду з вимогою про визнання укладеною Додаткової угоди про внесення змін до Договору оренди земельних ділянок, укладеного між Київською міською радою та Відкритим акціонерним товариством "Дарницький комбінат будівельних матеріалів і конструкцій", посвідченого Рильською Л. С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 14 березня 2006 року за реєстровим № 499 та зареєстрованого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 21 березня 2006 року за № 66-6-00328 у книзі записів державної реєстрації договорів з моменту набрання чинності судовим рішенням в поданій позивачем редакції, зокрема шляхом викладу у пункті 1 додаткової угоди положення про внесення змін до договору оренди, а саме: виключити абзац 18 підпункту 8.4 пункту 8 договору оренди, який містить наступне положення: "передати Головному управлінню житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 5 % загальної площі будинків (крім службової) на підставі п.41 рішення Київської міської ради від 18.12.2003 №267/1142 "Про бюджет м. Києва на 2004 рік".

Згідно із статтями 1, 4 Закону України "Про оренду землі" (в редакції чинній на дату укладення спірного договору), оренда землі - це засноване на договорі строкове, платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян та юридичних осіб України, територіальних громад сіл, селищ, міст (комунальній власності), держави.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про оренду землі" (у відповідній редакції) орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради.

Статтею 15 Закону України "Про оренду землі" визначено, що істотними умовами договору оренди земельної ділянки є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням розміру, індексації, форм її платежу, строків та порядку її внесення і перегляду); цільове призначення, умови використання і збереження якості землі; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження і обтяження щодо використання земельної ділянки; сторона (орендодавець чи орендар), яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 № 220 "Про затвердження Типового договору оренди землі" затверджено Типовий договір оренди землі із визначеними умовами, які повинні міститися в договорі оренди землі.

Згідно із частиною 3 статті 184 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на дату укладення договору оренди земельних ділянок) укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Абзацом 3 частини 4 статті 179 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на дату укладення договору оренди земельних ділянок) при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Пунктом 4.6 додатку № 1 до рішення Київської міської ради від 27.02.2003 № 271/431 "Про пайову участь (внески) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва" (в редакції, чинній на дату укладення договору оренди земельних ділянок) пайовий внесок сплачується на підставі Договору між містом (Управлінням) та інвестором (забудовником). Пайовий внесок у грошовій формі сплачується в повній сумі єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається у договорі між Управлінням та інвестором (забудовником). Термін сплати пайового внеску може встановлюватися договором не пізніше як за квартал до планової здачі об'єкта будівництва (реконструкції) в експлуатацію. Пайовий внесок інвестора (забудовника) шляхом створення інфраструктури його власними силами здійснюється відповідно до умов, що визначаються у договорі між Управлінням та інвестором (забудовником). Кошти пайового внеску інвестор (забудовник) перераховує на бюджетний рахунок цільового фонду спеціального фонду міського бюджету.

Сплата пайового внеску відповідно до положень законодавства чинного на момент виникнення спірних правовідносин могла здійснюватися у двох формах: грошовій або шляхом створення інфраструктури, але розмір такого пайового внеску в будь-якому випадку визначався у договорі про сплату пайової участі між Управлінням економіки та інвестицій виконавчого органу Київради (КМДА) та інвестором (забудовником), але не в договорі оренди землі.

Нормами чинного законодавства яке діяло на момент укладення спірного договору оренди земельної ділянки, не передбачено включення до умов договору оренди землі положень про передачу замовником будівництва частини (відсоткової частки) площ прийнятих в експлуатацію об'єктів містобудування.

Відповідно до частини 3 статті 22 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у державній і комунальній власності, справляється виключно у грошовій формі, тому таке положення не може бути формою сплати орендної плати.

Згідно із статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За своєю правовою природою спірний договір є змішаним договором, оскільки він містить елементи різних договорів - договору оренди та договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 24.10.2017 справа № 910/5435/17, справа № 910/31368/15 від 20.06.2017, справа № 910/12338/16 від 12.10.2017.

12.03.2011 набув чинності Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності", згідно з частиною 7 статті 40 якого передбачено, що органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об'єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених частиною 5 статті 30 цього Закону.

Пунктом 7 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що якщо договором про пайову участь, який укладений до набрання чинності цим законом, передбачена сплата пайової участі замовником будівництва (повністю або частково) в обсягах інших, ніж визначено цим Законом, такий договір підлягає приведенню у відповідність із цим Законом. Будь-які рішення органів місцевого самоврядування про надання замовником будівництва будь-яких послуг, передачу активів у будь-якій формі (матеріальній чи нематеріальній), передачу частини (відсоткової частки) площ прийнятих в експлуатацію об'єктів містобудування, крім пайової участі відповідно до цього Закону, прийняті до набрання чинності цим Законом, підлягають приведенню у відповідність із цим Законом.

Згідно із статтею 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Отже, в даному випадку необхідність внесення змін до договору передбачена законом незалежно від волі сторін.

Як вже зазначалося, умова спірного договору була включена до нього на підставі пункту 22 Рішення Київської міської ради "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею" від 15.07.2004 № 419-5/1829 та пункту 41 рішення Київської міської ради від 18.12.2003 №267/1142 "Про бюджет м. Києва на 2004 рік" та стосується участі позивача у створенні соціальної і інженерно-транспортної інфраструктури міста, шляхом передачі відповідної житлової площі, втім такий обов'язок позивача не ґрунтується на вимогах Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Оскільки Київська міська рада не виконала свій обов'язок щодо приведення рішення Київської міської ради від 15.07.2004 № 419-5/1829 у відповідність до ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" позивач на підставі статті 188 ГПК України та статті 651 ЦК України та статті 30 ЗУ "Про оренду землі" реалізував своє право на внесення змін до договору шляхом звернення з позовом.

Відповідно до частини 1 статті 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Згідно із статтею 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Частиною 1 та частиною 2 статті 14 ЦК України визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Право сторін вільно визначати умови договору може бути обмежено тільки тими випадками, коли актом цивільного законодавства передбачено обов'язковість положень цього акту для сторін договору і сторони не вправі відступити від їх положень.

Частиною 5 статті 30 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено пряму заборону органам місцевого самоврядування вимагати від забудовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об'єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених.

Тобто, в даній ситуації є необхідним приведення договірних відносин між позивачем та відповідачем, які оформлені договором у відповідність із цим Законом.

Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України у випадках визначених законом договір може бути змінений рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору, тобто без взаємної згоди сторін договору.

Таким чином, оскільки умова абзацу 18 підпункта 8.4. пункта 8 договору оренди земельних ділянок від 14.03.2006 щодо передання Головному управлінню житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідної площі будинку, за висновками суду, є незаконною, спірний договір підлягає приведенню у відповідності до вимог вказаного Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Твердження відповідача щодо можливості внесення змін до договору лише за рішенням Київської міської ради не заслуговують на увагу, оскільки у даному випадку відповідно до пункту 7 Прикінцевих положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" необхідність внесення змін до договору передбачено незалежно від волі сторін.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність матеріально-правових підстав для внесення змін до договору способом виключення з нього абзацу 18 підпункту 8.4 пункту 8 договору оренди, який містить наступне положення: "передати Головному управлінню житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 5 % загальної площі будинків (крім службової) на підставі п.41 рішення Київської міської ради від 18.12.2003 №267/1142 "Про бюджет м. Києва на 2004 рік", шляхом укладення відповідної додаткової угоди в поданій позивачем редакції.

Що стосується посилань апелянта, що нібито позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні з позовом, слід зазначити наступне.

Невиконання відповідачем свого обов'язку щодо приведення у відповідність до чинного законодавства своїх рішень та договорів є триваючим правопорушенням, на які позовна давність не поширюється. Обовязковим елементом є існування порушення прав позивача на час пред'явлення такого позову.

Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" не встановлює будь-яких передумов для виконання зазначеного обов'язку органами місцевого самоврядування. Тобто обов'язок щодо приведення у відповідність до чинного законодавства рішень органів місцевого самоврядування виникнув з моменту набрання чинності ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" а саме, 12.03.2011, та діє до цього часу.

Крім того, слід наголосити, що Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надано відповідь листом від 14.09.2017 № 05.707-16062 про те, що зміни запропоновані позивачем до договору оренди земельної ділянки не можуть бути враховані. Тобто, позивач довідався про порушене право саме з моменту отримання відповіді Департаменту земельних ресурсів від 14.09.2017.

Правова позиція щодо відсутності підстав для застосування позовної давності під час розгляду аналогічних спорів, викладена в постанові Вищого господарського суду України № 910/1522/17 від 25.10.2017.

Доводи, які наведені скаржником в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається, а доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Таким чином, апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 у справі № 910/16914/17 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 у справі № 910/16914/17 підлягає залишенню без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 267-270, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Київської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2017 у справі № 910/16914/17 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/16914/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку та в строки, встановлені главою 2 розділу IV ГПК України.

Повний текст складено та підписано 27.02.2018.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко