ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2018 р. м. Київ

Справа № 911/3631/17

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.

при секретарі судового засідання Щербаковій В.О., розглянувши справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Павлоградзернопродукт до Товариства з обмеженою відповідальністю НИВА 2014 про стягнення 941 020,30грн, за участю представників від:

позивача ОСОБА_1 (довіреність від 02.01.2018 №2-389д);

відповідача (довіреність від 02.01.2018).

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю Павлоградзернопродукт звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю НИВА 2014 про стягнення 941 020,30грн, у т.ч. 700000грн. основної заборгованості, 129327,15грн втрат від інфляції та 22093,15грн 3% річних за період з 16.09.2016 по 04.10.2017, 89600грн пені за період 04.04.2017 по 04.10.2017.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на порушення відповідачем зобовязань за договором поставки №П9908К від 29.08.2016 в частині поставки товару у встановлений таким договором строк (а.с.2-6).

Відповідач ТОВ НИВА 2014 письмового відзиву щодо заявлених вимог не надав.

В силу ч.9 ст.165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розгляд справи здійснено за відсутності представника відповідача з наступних підстав.

Так, ухвали суду від 26.01.2018, якою відповідач повідомлений про дату, час і місце судового засідання, вручена відповідачу, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення №443, - 31.01.2018.

Між тим, представник відповідача в судове засідання 23.02.2018 не зявився і про причини неявки суд не повідомив.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, суд вважає що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

29.08.2016 між Павлоградзернопродукт (далі покупець) та ТОВ НИВА 2014 (далі постачальник) укладено договір поставки №П9908К (далі договір) (а.с.11, 68).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобовязань, а саме майново-господарських зобовязань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами такого договору, постачальник зобовязався поставити, а покупець прийняти та оплатити пшеницю 5,6 класу (далі товар) (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору, строк поставки товару - до 15.09.2016; місце поставки - зерновий склад покупця (п. 3.2 договору).

Відповідно до пп. 4.2, договору, сума договору становить 739 999,20грн +/- 10%; оплата здійснюється шляхом переказу грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобовязань (п.6.1 договору).

Як встановлено судом, позивачем відповідно до платіжного доручення №1184 від 30.08.2016 переховано на рахунок постачальника, що вказаний у договорі, 700 000,00грн (а.с.41).

Проте, як вказує позивач у позовній заяві, у строк, встановлений договором, та станом на момент звернення до суду товар відповідачем не поставлений, що не спростовано відповідачем.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обовязку повернути перераховані за товар грошові кошти з урахуванням інфляції та 3% річних, а також наявність підстав для застосування до відповідача відповідальності у вигляді пені..

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правило, визначене відповідною нормою, також встановлено ст. 712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч.2 ст.712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 692 ЦК України, яка регулює порядок оплати товару за договором купівлі-продажу, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Сторонами фактично змінено загальне правило щодо оплати товару після передачі і, за взаємною згодою, визначено у договорі, що оплата передує поставці, тобто поставка здійснюється на умовах передплати.

Як визначено ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Таким чином, враховуючи, що відповідачем під час розгляду справи, не надано суду доказів поставки оплаченого позивачем товару, хоча строк його поставки, визначений п.3.1 договору, сплив або повернення попередньої оплати, суд вважає вимоги позивача про стягнення 700 000,00грн основного боргу обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 89 600,00грн пені за період з 04.04.2017 по 04.10.2017 за прострочення поставки товару.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до п. 5.2 договору, у випадку прострочення продавцем поставки оплаченого товару покупцю, продавець зобовязаний сплатити покупцю штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми непоставленого товару за кожен день прострочення.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що сторонами у договорі встановлено відповідальність саме у вигляді пені, враховуючи порядок нарахування неустойки, встановлений у договорі, - кожного дня прострочення у певному відсотку.

Проте, розрахунок пені позивачем здійснено без врахування положень ч. 6 ст. 232 ГК України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У договорі сторонами не змінено загальне правило щодо припинення нарахування пені після спливу 6 місяців, тому, враховуючи, що товар мав бути поставлений відповідачем до 15.09.2016, такий строк - нарахування пені розпочався з 16.09.2017 та відповідно закінчився ще у березні 2017 року. Всупереч цьому, нарахування пені позивачем проведено поза межами вказаного періоду, - починаючи з 04.04.2017.

У звязку з цим вимоги в частині стягнення 89 600,00грн пені, яка нарахована за період, коли нарахування пені припинилось в силу ч.6 ст.232 ГК України, - з 04.04.2017 по 04.10.2017 задоволенню не підлягають.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення 22 093,15грн 3% річних за період з 16.09.2016 по 04.10.2017 та 129 327,15грн втрат від інфляції за період з вересня 2016 року по вересень 2017 року.

Проте, такі вимоги не можуть бути задоволені з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Саме на відповідну норму позивач посилається, заявляючи вимоги про стягнення втрат від інфляції та 3% річних.

Між тим, виходячи з умов укладеного між сторонами договору позивач у даній справі є покупцем, а відповідач продавцем. Отже, грошове зобовязання за таким договором виникає саме у позивача у даній справі, оскільки грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається у тому числі з правовідношення, у якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору (див. п. 1.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Повернення суми попередньої оплати за непоставлений товар не є грошовим зобовязанням, а належить до способу захисту прав покупця товару від неналежного виконання зобовязань з боку продавця.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 15.10.2013 у справі №3-30гс13 (справа №5011-42/13539-2012), від 16.09.2014 у справі №3-90гс14 (справа №921/266/13-г/7), від 18.10.2017 у справі №3-133гс17 (справа №910/8318/16).

За вказаних обставин, підстав для задоволення вказаних вимог не має.

Судові витрати у вигляді оплати судового збору підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача - пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 10 500,00грн.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 232-233, 237-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю НИВА 2014 (ідентифікаційний код 39121721; 08600, Київська обл., м.Васильків, вул. Грушевського, 26) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Павлоградзернопродукт (ідентифікаційний код 31980957; 51325, Дніпропетровська обл., Юрївський р-н, с. Варварівка, вул. Пристанційна, 26А) 700 000,00грн основного боргу, 10 500,00грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. В частині стягнення 22 093,15грн 3% річних, 129 327,15грн втрат від інфляції та 89 600,00грн пені у задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили протягом двадцяти днів з дня складання його повного тексту та може бути оскаржено в порядку та у строки, визначені ст.ст.256-257 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 ч..1 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено 23.02.2018.

Суддя А.Р. Ейвазова