РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2018 року Справа № 902/886/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Розізнана І.В.

суддя Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Клімук Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" на рішення господарського суду Вінницької області від 26.10.2017 р. у справі №902/886/17 (суддя Нешик О.С., повний текст рішення складено 01.11.2017 року)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Завод метизних виробів"

до приватного акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону"

про стягнення 11 626 485,35 грн. заборгованості згідно договорів поставки

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 26.10.2017 року у справі №902/886/17 позов товариства з обмеженою відповідальністю "Завод метизних виробів" задоволено у повному обсязі. Стягнуто з приватного акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Завод метизних виробів" 11626485,35 грн. боргу, 797796,20 грн. 3% річних, 4440021,30 грн. інфляційних втрат, 1088411,50 грн. пені та 240000,00 грн. відшкодування витрат зі сплати судового збору.

В обґрунтування рішення суд зазначив, що на день розгляду справи у відповідача перед позивачем існує заборгованість у сумі 11626485,35 грн., з яких: 767096,47 грн. - заборгованості за договором поставки №80-П від 22.10.2015р.; 8454530,66 грн. - заборгованості за договором поставки №89-П від 07.12.2015р. та 2404858,22 грн. - заборгованості за договору поставки №65-П від 12.05.2016р., а тому враховуючи приписи ст. ст. 525, 526, 655, 692 ЦК України, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення основної заборгованості.

Окрім того, посилаючись на ст. ст. 549, 550, 610, 612, 625 ЦК України, ст.. 232 ГК України та перевіривши розрахунки позивача, періоди нарахування останнім сум 3% річних, інфляційних втрат та пені, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що відповідні розрахунки є вірними, та відповідають нормам чинного законодавства, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в межах заявленого.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач, приватне акціонерне товариство "Гніванський завод спецзалізобетону", звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити товариству з обмеженою відповідальністю "Завод метизних виробів" у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, зокрема, що судом першої інстанції прийнято рішення, яке стосується прав та обовязків ПАТ "Укрзалізниця", при цьому ПАТ "Укрзалізниця" до участі у справі залучено не було, як того вимагає ст. 27 ГПК України (в ред. чинній на момент прийняття рішення). Крім того вказує, що судом було безпідставно відхилено клопотання про відкладення розгляду справи та прийнято рішення без участі представника відповідача, що позбавило останнього можливості подати докази безпідставності вимог позивача та відзиву на позов.

Також скаржник не погоджується з наданим позивачем розрахунком штрафних санкцій, оскільки при розрахунку максимального розміру пені по договорам поставки №89-П від 07.12.2015 року та №65-П від 12.05.2016 року позивачем не враховано здійснення відповідачем часткової оплати товару та зменшення суми боргу від якої і мало здійснюватись нарахування пені. Зазначає, що судом першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення не враховано приписи ст. 232 ГК України щодо припинення нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано. Вказує, що заява про зміну предмету позову була подана позивачем 02.10.2017 року, а тому в частині вимог про стягнення пені ним було пропущено строк позовної давності.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

В судовому засіданні, що відбулося 20.02.2018 року, представником відповідача було подано клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч. 1 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин визнаних судом поважними, зокрема, через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Враховуючи наведене, а також те, що з'ясування обставин, які мають значення для справи, зокрема, вирішення питань, які визначені відповідачем в заявленому клопотанні (визначення суми основного боргу, 3% річних, інфляційних втрат та пені) не потребують спеціальних знань та можуть бути встановлені судом в результаті дослідження наявних у справі доказів, а тому суд дійшов висновку, що в клопотанні відповідача про призначення судової економічної експертизи слід відмовити.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 22 жовтня 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Завод метизних виробів" (позивачем, постачальником) та приватним акціонерним товариством "Гніванський завод спецзалізобетону" (відповідачем, замовником) укладено договір поставки №80-П (а. с. 16-20), згідно з умов п.1.1 якого, постачальник зобов'язується у 2015 році передати у власність замовнику товар, в асортименті, кількості та за цінами, які вказуються в специфікації даного договору, згідно замовлень замовника, а замовник зобов'язується прийняти товар належної якості та оплатити його вартість згідно з умовами даного договору. Найменування товару: дріт високоміцний Ф3Вр 1500 ГОСТ 7348-81; мінімальний внутрішній діаметр бухт 1200 мм або 3,0 ВрД1400ТУ У 24.3-6:2012; мінімальний внутрішній діаметр бухт 1200 мм в кількості 425 т. Виробник товару - ТОВ "Завод метизних виробів" м. Макіївка (п.п. 1.2 -1.3. договору поставки №80-П).

07 грудня 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Завод метизних виробів" (позивачем, постачальником) та приватним акціонерним товариством "Гніванський завод спецзалізобетону" (відповідачем, замовником) укладено договір поставки №89-П (а. с. 41-45), згідно з умов п.1.1 якого, постачальник зобов'язується у 2015 році передати у власність замовнику товар, в асортименті, кількості та за цінами, які вказуються в специфікації даного договору, згідно замовлень замовника, а замовник зобов'язується прийняти товар належної якості та оплатити його вартість згідно з умовами даного договору. Найменування товару: дріт високоміцний Ф3Вр 1500 ГОСТ 7348-81; мінімальний внутрішній діаметр бухт 1200 мм або 3,0 ВрД1400ТУ У 24.3-6:2012; мінімальний внутрішній діаметр бухт 1200 мм в кількості 425 т. Виробник товару - ТОВ "Завод метизних виробів" м. Макіївка (п.п. 1.2 -1.3. договору поставки №89-П).

12 травня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Завод метизних виробів" (позивачем, постачальником) та приватним акціонерним товариством "Гніванський завод спецзалізобетону" (відповідачем, замовником) укладено договір поставки №65-П (а. с. 69-73), згідно з умов п.1.1 якого, постачальник зобов'язується у 2016 році передати у власність замовнику товар, в асортименті, кількості та за цінами, які вказуються в специфікації даного договору, згідно замовлень замовника, а замовник зобов'язується прийняти товар належної якості та оплатити його вартість згідно з умовами даного договору. Найменування товару: дріт високоміцний Ф3Вр 1500 ГОСТ 7348-81; мінімальний внутрішній діаметр бухт 1200 мм або 3,0 ВрД1400ТУ У 24.3-6:2012; мінімальний внутрішній діаметр бухт 1200 мм в кількості 425 т. Виробник товару - ТОВ "Завод метизних виробів" м. Макіївка (п.п. 1.2 -1.3. договору поставки №65-П).

Строк поставки товару здійснюється протягом 5-ти календарних, після одержання письмового замовлення замовника, яке є підтвердженням готовності замовника до прийому товару. Датою поставки товару та право власності на нього вважається дата отримання вказана в накладній, що оформлена на цей товар (п. 5.2.- 5.3. договорів поставки №80-П від 22.10.2015р., №89-П від 07.12.2015р. та №65-П від 12.05.2016р.).

Замовник оплачує товар за ціною, вказаною у специфікації до вказаних договорів, яка приймається сторонами в національній валюті України гривні (п. 6.1. договорів поставки №80-П від 22.10.2015р., №89-П від 07.12.2015р. та №65-П від 12.05.2016р.).

Відповідно п. 6.3. договору поставки №80-П від 22.10.2015р. ціна договору становить 10880000,00 грн., в тому числі ПДВ 20% 1813333,33 грн.; п. 6.3. договору поставки №89-П від 07.12.2015р. ціна договору становить 10880000,00 грн., в тому числі ПДВ 20% 1813333,33 грн.; п. 6.3. договору поставки №65-П від 12.05.2016р. ціна договору становить 2499000,00 грн., в тому числі ПДВ 20% 416500,00 грн.

Розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються у безготівковій формі (п.7.1. договорів поставки №80-П від 22.10.2015о., №89-П від 07.12.2015р. та №65-П від 12.05.2016р.).

Положеннями ст.ст. 11, 629 ЦК України встановлено, що договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Як випливає з наявних матеріалів справи, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, що випливають з договору поставки.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 ЦК України одна сторона - продавець передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, на виконання умов договору поставки №80-П від 22.10.2015р., позивач поставив відповідачу узгоджений договором товар на загальну суму 9866444,80 грн., що підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін видатковими накладними, залізничними накладними та рахунками-фактури (а.с.22 - 39).

На виконання умов договору поставки №89-П від 07.12.2015р., позивач поставив відповідачу узгоджений договором товар на загальну суму 10164530,66 грн., що підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін видатковими накладними, залізничними накладними та рахунками-фактури (а.с.48- 67).

На виконання умов договору поставки №65-П від 12.05.2016р., позивач поставив відповідачу узгоджений договором товар на загальну суму 2934858,22 грн., що підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін видатковими накладними, залізничними накладними та рахунками-фактури (а.с.75-80).

За приписами ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно п.7.2. договорів поставки №80-П від 22.10.2015р. та №89-П від 07.12.2015р., замовник здійснює оплату по факту поставки товару, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, протягом 30 календарних днів.

Згідно п.7.2. договору поставки №65-П від 12.05.2016р., замовник здійснює оплату по факту поставки товару, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, протягом 10 календарних днів.

Натомість, апеляційним судом безспірно встановлено, що розрахунок за отриманий товар відповідач здійснював частинами та з порушенням договірних строків, оплативши отриманий товар за договором поставки №80-П від 22.10.2015р. на загальну суму 9099348,33 грн., за договором поставки №89-П від 07.12.2015р. на загальну суму 1710000,00 грн., за договором поставки №65-П від 12.05.2016р. на загальну суму 530000,00 грн., що підтверджується довідкою з банку №240-35491117 від 24.10.2017 року (а. с. 160) та актом звірки взаєморозрахунків від 05.10.2017 року (а. с. 152-153).

Таким чином, у приватного акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" утворилась заборгованість перед товариством з обмеженою відповідальністю "Завод метизних виробів" за договором поставки товару №80-П від 22.10.2015р. в сумі 767096,47 грн., за договором поставки товару №89-П від 07.12.2015р. в сумі 8454530,66 грн., за договором поставки товару №65-П від 12.05.2016 в сумі 2404858,22 грн.. Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 11626485,35 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи актом звірки взаєморозрахунків від 05.10.2017 року (а. с. 152-153).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно врахував положення ст.193 ГК України, ст. ст. 525, 526 ЦК України щодо законодавчого визначення поняття зобовязання, його порушення відповідачем та недопустимості односторонньої відмови від виконання зобовязання.

Враховуючи викладене, проаналізувавши обставини справи та вимоги чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення із відповідача 11626485,35 грн. основного боргу.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, якими, зокрема, є сплата неустойки.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, (неустойка, штраф, пеня), які учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі, зокрема, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно п.11.3 договору поставки №80-П від 22.10.2015р. у разі порушення строків оплати замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за весь період прострочення.

Згідно пункту 11.3 договору поставки №89-П від 07.12.2015р. у разі порушення строків оплати замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за весь період прострочення, але не більше 5% вартості неоплаченого товару, з якого допущено таке прострочення.

Згідно пункту 11.3 договору поставки №65-П від 12.05.2016р. у разі порушення строків оплати замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за весь період прострочення, але не більше 5% вартості неоплаченого товару, з якого допущено таке прострочення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції положень ч. 6 ст. 232 ГК України щодо припинення нарахування штрафних санкцій через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано, суд апеляційної інстанції зазначає, що сторонами в договорах поставки (п.11.3 договорів) було визначено період нарахування пені, а саме: за весь період прострочення зобовязання. Наведене узгоджується з положеннями ч.6 ст. 232 ГК України, якими передбачено право сторін визначити у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування, в тому числі у строк понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконано.

Перевіряючи обґрунтованість розрахунків пені, їх відповідність законодавству та умовам укладених договорів, суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки сума пені нарахованої в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за період з 03.10.2016 року по 02.10.2017 року за договором поставки №65-П від 12.05.2016 року становила 663926,97 грн., а за договором поставки №89-П від 07.12.2015 року 2316999,41 грн., то позивачем правомірно заявлено до стягнення пеню в розмірі 5% вартості неоплаченого товару, з якого допущено прострочення (згідно п. 11.3 вказаних договорів), а саме: за договором поставки №65-П від 12.05.2016 року з заборгованості в сумі 2934858,22 нараховано пеню 146742,91 грн.; за договором поставки №89-П від 07.12.2015 року з заборгованості в сумі 10164530,66 грн. нараховано пеню 508226,53грн.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції при розрахунку пені часткової оплати відповідачем товару, яка призвела до зменшення суми боргу за договорами поставки №65-П від 12.05.2016 року та №89-П від 07.12.2015 року, суд апеляційної інстанції зазначає, що за договором поставки №65-П від 12.05.2016 року перша часткова оплата відповідачем була здійснена 21.10.2016 року в розмірі 330000,00 грн., тоді як пеня за вказаним договором нарахована позивачем на заборгованість прострочення з якої настало 30.08.2016 року; за договором поставки №89-П від 07.12.2015 року перша часткова оплата товару відповідачем була здійснена 22.07.2016 року в розмірі 502000,00 грн., тоді як пеня за вказаним договором нарахована позивачем на заборгованість прострочення з якої настало 17.01.2016 року (наведене підтверджується довідкою з банку №240-35491117 від 24.10.2017 року - а. с. 160, та актом звірки взаєморозрахунків від 05.10.2017 року - а. с. 152-153).

Таким чином, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про законність і обґрунтованість належними доказами вимог позивача про стягнення з відповідача 433442,06 грн. - пені згідно договору поставки №80-П від 22.10.2015р., 508226,53 грн. - пені згідно договору поставки №89-П від 07.12.2015р. та 146742,91 грн. - пені згідно договору поставки №65-П від 12.05.2016р..

Оцінюючи доводи апелянта про пропуск позивачем строку позовної давності в частині позовних вимог про стягнення пені, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини другої статті 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Частиною 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Аналіз цих норм Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. При цьому, позовна давність застосовується за умови подання стороною у спорі відповідної заяви, зробленої до винесення судом рішення.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем не було подано заяву про застосування строку позовної давності в частині вимог про стягнення пені до суду першої інстанції (до винесення судом рішення). Натомість така заява була подана відповідачем вже до суду апеляційної інстанції, що вбачається зі змісту самої апеляційної скарги.

За змістом ч. 3 ст. 269 ГПК України (у новій редакції) докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач був належним чином повідомлений як про дату, час та місце розгляду даної справи в суді першої інстанції, так і про предмет та підстави заявлених позовних вимог, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами про вручення відповідачу ухвали суду першої інстанції (а. с. 86) та доказами надіслання копії заяви про зміну предмета позову з розрахунками заборгованості на адресу відповідача (а. с. 92-93). Окрім того відповідачем було подано до суду першої інстанції клопотання про відкладення розгляду справи, що також є підтвердженням обізнаності апелянта про розгляд даної справи в суді першої інстанції.

З наведеного слідує, що відповідач не позбавлений був права та можливості подати заяву про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог в частині стягнення пені до суду першої інстанції, як того вимагає положення ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищенаведене, а також положення ч. 3 ст. 269 ГПК України (у новій редакції), ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України, колегія суддів не вбачає підстав для застосування строків позовної давності при перегляді даної справи в суді апеляційної інстанції в частині позовних вимог про стягнення пені.

Поряд з цим, в судовому засіданні, що відбулося 20.02.2018 року, представником відповідача було заявлено клопотання про зменшення розміру пені.

Суд апеляційної інстанції враховує, що зі змісту ст. 233 ГК України, ч.3 ст.551 ЦК України випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

Оцінивши в сукупності обставини щодо майнового стану сторін, які беруть участь у зобовязанні, добровільне часткове погашення заборгованості відповідачем, співрозмірність суми пені та суми боргу, а також з огляду на розмір інфляційних втрат та річних, що підлягають стягненню з відповідача, апеляційний суд вважає за необхідне зменшити розмір загальної суми пені, що підлягає стягненню з відповідача на 50%, тобто з 1088411,50 грн. до 544205,75 грн.

На підставі наведеного задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення 544205,75 грн. пені. У решті заявленої до стягнення пені у позові необхідно відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в сумі 4440021,30 грн. та 3% річних в сумі 797796,20 грн., апеляційний суд виходить з наступного.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Тобто, приписи частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на правовідносини з прострочення виконання основного грошового зобов'язання, а відтак інфляційні втрати і відсотки річних нараховуються саме на суму основного боргу.

Проаналізувавши обставини справи та вимоги чинного законодавства, перевіривши наданий представником позивача розрахунок сум 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідний розрахунок є вірним, та відповідає нормам чинного законодавства, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в межах заявленого.

Твердження апелянта про порушення судом першої інстанції ст. 27 ГПК України (в ред. чинній на момент прийняття рішення) у звязку з незалученням до участі у справі в якості третьої особи ПАТ "Укрзалізниця", оцінюються судом апеляційної інстанції критично, оскільки вказана норма передбачає, що у справах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, господарський суд залучає орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Натомість, ПАТ "Укрзалізниця" не є органом державної влади, що здійснює управління корпоративними правами відповідача, а предметом розгляду даного спору є стягнення боргу, а не майно відповідача, що спростовує доводи апеляційної скарги у відповідній частині та не може бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Оцінюючи доводи апелянта про порушення судом першої інстанції ст. 77 ГПК (в ред. чинній на момент прийняття рішення), колегія суддів зазначає, що з положень вказаної статті вбачається, що неявка будь-якого учасника у судове засідання не є безумовною підставою для відкладення такого розгляду справи, так як розгляд справи відкладається лише у разі неможливості вирішення спору.

Явка відповідача або його повноважного представника в судове засідання при розгляді спору в суді першої інстанції не була визнана обов'язковою, а матеріали справи містять докази повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 86).

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови його належного повідомлення про дату час та місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення прийнятого за відсутності представника відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Таким чином, враховуючи, що судом апеляційної інстанції зменшено розмір пені з підстав передбачених ст. 233 ГК України, ч.3 ст.551 ЦК України, рішення суду першої інстанції підлягає зміні лише в цій частині, в решті рішення підлягає залишенню в силі, як таке, що є законним, обґрунтованим та прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 2ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч.9 ст. 129 ГПК України).

Колегією суддів встановлено, що у даному спорі позовні вимоги заявлені правомірно, а спір виник з підстав неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договорами поставки, тому судовий збір у даному спорі покладається на відповідача у повному обсязі, не залежно від зменшення судом апеляційної інстанції розміру пені.

При цьому, частиною 1 ст.4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову або у фіксованому розмірі.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" встановлено з 1 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб - 1600 гривень.

За приписами п.п.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції чинній на момент подання позовної заяви), судовий збір за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно пп.4 п.2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції чинній на момент подання апеляційної скарги) з апеляційної скарги на рішення суду встановлено ставку судового збору у розмірі 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Як вбачається з матеріалів справи, товариство з обмеженою відповідальністю "Завод метизних виробів" звернулось з позовною заявою, яка містила вимоги про стягнення із відповідача 11626485,35 грн.

Однак, 06.10.2017 р. позивачем було подано до господарського суду Вінницької області заяву про зміну предмета позову (а.с. 87-90), згідно якої заявлено також вимоги про стягнення 6326229,00 грн., з яких 1088411,5 грн. пені, 797796,2 грн. 3% річних, 4440021,3 грн. інфляційних втрат. Отже, загальною сумою позовних вимог є 17 952 714, 35 грн.

Зважаючи на вказане, враховуючи заяву про зміну предмета позову та максимальний судовий збір за майновим позовом у суді апеляційної інстанції 360000,00 грн. (з урахуванням моменту подання позовної заяви), беручи до уваги сплату апелянтом судового збору в сумі 261595,92 грн. (142340,15 грн.+119255,77 грн.), колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне достягнути з апелянта судовий збір за розгляд апеляційної скарги при прийнятті даної постанови до Державного бюджету України у розмірі 98404,08 грн. (360000,00 грн. - 261595,92 грн.).

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" задоволити частково.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 26.10.2017 року у справі №902/886/17 в частині стягнення пені змінити, виклавши резолютивну частину рішення в цій частині в наступній редакції:

"Стягнути з приватного акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" (23310, Вінницька область, м. Гнівань, вул. Промислова, 15, ідент. код 00282435) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Завод метизних виробів" (86115, Донецька обл., м. Макіївка, вул. Магістральна, буд. 7а, код 31313921) 544205,75 грн. пені. В решті в частині стягнення пені - відмовити."

В решті рішення залишити без змін.

3. Стягнути з приватного акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" (23310, Вінницька область, м. Гнівань, вул. Промислова, 15, ідент. код 00282435) в дохід Державного бюджету України 98404,08 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги. Стягувач - Державна судова адміністрація України, ідент. код 26255795, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, , банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, код банку отримувача 820019, рахунок отримувача: 0001, код класифікації доходів бюджету: 22030106.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу №902/886/17 повернути господарському суду Вінницької області.

Повний текст постанови складений "26" лютого 2018 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.