РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.02.2018Справа № 910/22316/17
Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Письменної О.М., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

до Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Печерськжитло"

про стягнення 219 108,51 грн.

Представники сторін:

від позивача: Авраменко О.А. (довіреність № 26 від 29.12.17)

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Печерськжитло" (відповідач) про стягнення 219 108,51 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором № 03854/2-06 на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі від 03.03.2004 в частині своєчасної оплати заборгованості, яке встановлено рішеннями господарських судів у справі № 18/96.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 порушено провадження у справі № 910/22316/17 та призначено до розгляду на 16.01.2018.

05.01.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшло письмове підтвердження про відсутність спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

У судове засідання 16.01.2018 з'явився представник позивача та надав усні пояснення щодо необхідності розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

Представник відповідача в судове засідання 16.01.2018 не з'явився.

15.12.2017 набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, у відповідності до пункту 9 частини 1 Перехідних положень якого справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження та позовного провадження (загального або спрощеного).

Відповідно до частини 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно із п. 8 ч. 4 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2018, приймаючи до уваги ціну позову, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування, судом вирішено здійснювати розгляд справи № 910/22316/17 за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі, підготовче засідання у справі №910/22316/17 призначено на 06.02.2018.

02.02.2018 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що вимога про сплату інфляційних нарахувань та річних може бути заявлена лише як невід'ємна частина вимоги про сплату основного боргу. Вимога про сплату суми основного боргу була предметом розгляду у справі № 18/96, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

В судове засідання 06.02.2018 з'явився представник позивача.

Представник відповідача в судове засідання 06.02.2018 не з'явився, про дане судове засідання відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2018 закрито підготовче провадження та призначити справу № 910/22316/17 до судового розгляду по суті на 20.02.2018.

13.02.2018 від відповідача повторно надійшов відзив на позовну заяву.

13.02.2018 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній спростовує доводи, викладені у відзиві та зазначає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошових зобов'язань.

Представник позивача у судовому засіданні 20.02.2018 підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідач про розгляд справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 404, №360, № 940.

Відповідач скористався наданим йому процесуальним правом на подачу відзиву на позовну заяву.

Згідно із ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В судовому засіданні 20.02.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

03.03.2004 між позивачем та відповідачем укладений договір №03854/2-06 на поставку питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі, за умовами якого позивач зобов'язався надавати відповідачеві послуги з постачання питної води та приймання від нього стічних вод у міську каналізаційну мережу, а відповідач зобов'язався здійснювати своєчасну оплату наданих позивачем послуг на умовах договору, дотримуватися порядку користування питною водою з комунальних водопроводів і приймання стічних вод, що встановлені Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України №65 від 01.07.1994 р., Правилами приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України №37 від 19.02.2002 р., а також дотримуватися норм, визначених іншими нормативними актами, що регулюють правовідносини, які виникають за даним договором.

Кількість води, що подається позивачем та використовується відповідачем, визначається за показаннями водолічильників, зареєстрованих позивачем (п. 2.1.1. договору).

Кількість стічних вод, які надходять у каналізаційну мережу, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання згідно з показниками водолічильників (п. 2.1.4. договору).

Зважаючи на те, що абонент свій обов'язок щодо сплати наданих з 01.11.2010 по 01.02.2011 послуг за умовами договору не виконав, позивач був змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.04.2011 у справі № 18/96 позов Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" задоволено повністю. Стягнуто з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Печерськжитло"(інд. 01103, м. Київ, бул. Дружби народів, 30/1, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (інд. 01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 1-а, ) суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 316 299 (триста шістнадцять тисяч двісті дев'яносто дев'ять) грн. 40 коп., 633 (шістсот тридцять три) грн. 23 коп. трьох процентів річних з простроченої суми, 3 271 (три тисячі двісті сімдесят одна) грн. 70 коп. пені, 3 202 (три тисячі двісті дві) грн. 04 коп. витрат по сплаті держмита та 236 (двісті тридцять шість) грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Вказане рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2011 та постановою Вищого господарського суду України від 17.01.2012 № 18/96.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що остаточне погашення заборгованості відповідачем відбулось лише 30.11.2016.

Посилаючись на прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання за договором № №03854/2-06 на послуги водопостачання та водовідведення, яке встановлено рішеннями господарських судів у справі № 18/96, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у сумі 18 657,97 грн., нарахованих за період з 01.12.2014 по 29.11.2016 та інфляційні втрати у сумі 200450,54 грн., нараховані за період з 01.12.2014 по 29.11.2016 на суму основного боргу у розмірі 311 355,36 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, §77, від 25.07.2002, а також рішенні Європейського суду з прав людини Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§42 та 60, від 22.11.2007 встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Отже, факти встановлені рішенням суду по справі №18/96 щодо неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором № №03854/2-06 на поставку питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі щодо своєчасної сплати за надані послуги з постачання питної води та водовідведення у розмірі 311 355,36 грн., повторного доведення не потребують.

Статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Крім того, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє божника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

В пункті 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 20 грудня 2010 року у справі №3-57гс10, від 4 липня 2011 року у справі №3-65гс11, від 12 вересня 2011 року у справі №3-73гс11, від 24 жовтня 2011 року у справі №3-89гс11, від 14 листопада 2011 року у справі №3-116гс11, від 23 січня 2012 року у справі №3-142гс11, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

При цьому чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2012 року у справі №3-142гс11.

Відповідно до п. 30.1. ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" № 2346-III від 05.04.2001 переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Пунктом 1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", роз'яснено, що з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Враховуючи вищенаведене, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідач зобов'язаний сплатити нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних за весь час прострочення, тобто, по день надходження коштів на рахунок належного кредитора, оскільки в такому випадку зобов'язання відповідно до ст. 599 ЦК України припинилося внаслідок його виконання.

Наведене узгоджується із судовою практикою Вищого господарського суду України, зокрема, постанова від 26.12.2016 по справі №904/6252/16.

Судом встановлено, що грошові зобов'язання відповідачем виконано повністю лише 30.11.2016, що підтверджується банківською випискою, наданою позивачем.

Таким чином, грошове зобов'язання відповідача перед позивачем припинилось лише 30.11.2016, а тому мало місце прострочення його виконання у заявлений позивачем період, що згідно ст. 625 Цивільного кодексу України є підставою для застосування до відповідача відповідальності за порушення грошового зобов'язання у вигляді стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Отже, враховуючи те, що відповідач повністю виконав зобов'язання зі сплати основної заборгованості, встановленої рішенням суду у справі №18/96 лише 30.11.2016, то суд вважає вірним нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.12.2014 по 29.11.2016.

При цьому, суд здійснивши перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, що наданий позивачем, встановив його обґрунтованість та арифметичну вірність, у зв'язку з чим вимоги про стягнення 200450,54 грн. інфляційних втрат та 18657,97 грн. 3% річних підлягають задоволенню.

Твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, є необґрунтованими та спростовуються викладеними вище обставинами.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Підсумовуючи наведене, суд задовольняє позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" повністю.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Печерськжитло" (01103, м.Київ, БУЛЬВАР ДРУЖБИ НАРОДІВ, будинок 30/1, ідентифікаційний код 03366569) на користь Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (01015, м.Київ, ВУЛ.ЛЕЙПЦИЗЬКА, будинок 1-А, ідентифікаційний код 03327664) 200 450,54 грн. інфляційних втрат, 18 657,97 грн. 3% річних та 3 286,63 грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 27.02.2018.

Суддя С.О. Турчин