ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2018 р. Справа № 911/3383/17

Господарський суд Київської області у складі судді Щоткіна О.В., розглянувши матеріали справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Альфа-Джинтама

до Толокунської сільської ради

про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки

секретар судового засідання (ст. секретар): Потапчук Ю.А.

за участю представників сторін:

позивач ОСОБА_1 предст., дов. від 09.01.2018;

відповідач ОСОБА_2, предст. за дов. від 23.08.2017;

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської області звернулось товариство з обмеженою відповідальністю Альфа-Джинтама (позивач) з позовом до Толокунської сільської ради (відповідач) про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначив, що укладений договір від 17.03.2008 має ознаки недійсності, оскільки не відповідає положенням ст.ст. 203, 215 ЦК України з тих підстав, що при його укладенні Толокунська сільська рада не повідомила справжніх меж земельної ділянки, яка була надана в оренду, тим самим ввівши позивача в оману. Зазначені обставини, на думку ТОВ Альфа-Джинтама, є підставою для визнання спірного договору недійним з моменту його укладення.

Ухвалою господарського суду Київської області від 17.11.2017 порушено провадження у справі № 911/3383/17 та призначено до розгляду на 04.12.2017.

04.12.2017 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов (вх. номер 25779/17), з якого вбачається, що останнім позовні вимоги не визнаються та заперечується факт введення позивача в оману. Також Толокунска сільська рада вказує на відсутність передбачених ЦК України та ЗУ «Про оренду землі» підстав для визнання вказаного договору недійсним.

Згідно ухвали суду від 04.12.2017 розгляд справи було відкладено на 15.01.2018.

Враховуючи те, що 15.12.2017 набрали чинності зміни до Господарського процесуального кодексу України (ГПК України), внесені Законом України № 2147VIII від 03.10.2017, на підставі ухвали суду від 15.01.2018 постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження, та в судовому засіданні оголошено перерву до 29.01.2018.

Згідно ухвали суду від 29.01.2018 підготовче провадження у даній справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.02.2018.

В судовому засіданні 12.02.2018 було оголошено перерву до 26.02.2018.

Присутні в судовому засіданні представники сторін обґрунтували заявлені позовні вимоги та подані заперечення, додаткових доказів та пояснень сторонами подано не було.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Враховуючи достатність в матеріалах справи доказів для повного, всебічного та обєктивного розгляду спору по суті, у судовому засіданні 26.02.2018 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд,-

встановив:

17.03.2008 року між Толокунською сільською радою Вишгородського району Київської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Альфа-Джинтама» укладено Договір оренди земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого за №1624 (надалі - «Договір»),

У відповідності до п. 1. Договору, орендодавець на підставі рішення чотирнадцятої сесії пятого скликання Толокунської сільської ради Вишгородського району Київської області № 218-14.V від 16.01.2008 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку під розміщення оздоровчо-рекреаційного комплексу «Волна», яке знаходиться на території Толокунської сілської ради в с. Толокунь Вишгородського р-ну Київської обл.

В оренду передається земельна ділянка загальною площею 3,5000 га кадастровий номер 32 169 0001. Земельна ділянка, яка передається в оренду немає таких недоліків, що можуть перешкодити ефективному використанню (п. 2,4 договору).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що в 2015 році Толокунською сільською радою було надано дозвіл на проведення лінії високовольтних електропередач, без отримання згоди ТОВ «Альфа-Джинтама», по території земельних ділянок, у звязку з чим останній позбавлений можливості належним чином використовувати земельну ділянку, що орендується. Крім того, під час винесення земельної ділянки в натурі, зясувалось, що частина орендованої земельної ділянки знаходиться у воді поруч розташованої річки Дніпро.

Вказані обставини, на думку позивача, дають підстави вважати, що Толокунська сільська рада, маючи намір укласти договір оренди земельної ділянки навмисно ввела позивача в оману, не повідомивши справжніх меж земельної ділянки, а тому спірний договір оренди має бути визнаний недійсним з моменту укладення на підставі ч. 1 ст. 203 та ст. 215 Цивільного кодексу України.

У відзиві на позов та усних поясненнях, відповідач вказує на те, що позивач не надав жодних доказів, котрі б підтверджували той факт, що його права при укладенні спірного договору були порушені, а сам договір, за словами Толокунської сільської ради, не містить ознак недійсного правочину та його зміст та умови відповідають чинному законодавству.

Аналізуючи норми чинного законодавства, які розкривають поняття та підстави для визнання недійсним оспорюваного правочину, суд приходить до висновку, що вимоги товариства з обмеженою відповідальністю Альфа-Джинтама, заявлені в позові та обґрунтовані фактом умисного введення його в оману під час укладення договору від 17.03.2008, є безпідставними та такими, що не впливають на чинність правочину щодо права оренди спірної земельної ділянки з огляду на таке.

Приписами частини 1 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями частини першої статті 207 ГК, згідно з якою господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

ТОВ Альфа-Джинтама в позовній заяві стверджує, що відповідач навмисно ввів в оману позивача не повідомивши справжніх меж земельної ділянки, оскільки зясувалось, що частина орендованої земельної ділянки знаходиться у воді поруч розташованої річки Дніпро.

Згідно з положеннями ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними").

При цьому, позивачем не надано суду доказів наявності умислу з боку відповідача, істотності значення обставин, щодо яких мала місце омана та самого факту обману.

Вказане, зокрема, підтверджується тим, що при розробленні технічної документації із землеустрою щодо оформлення договору оренди земельної ділянки розміром 3,5 га ТОВ «Альфа-Джинтама» терміном на 49 років під оздоровчо-рекреаційний комплекс «Волна» на території Толокунської сільської ради Вишгородського району Київської області (в 2007р.), та наявності кадастрового плану земельної ділянки було визначено, що відповідна земельна ділянка площею 3,5 га, що пропонується в оренду під розміщення оздоровчо-рекреаційного комплексу «Волна» (колишня база відпочинку «Волна»), згідно представлених графічних матеріалів, розташована на території с. Толокунь Вишгородського району Київської області в природоохоронній зоні та прибережній смузі Київського водосховища, тобто на землях водного фонду.

Таким чином, провівши аналіз змісту зазначеного договору та відповідності його положенням чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що договір не був укладений під впливом обману.

Крім того суд зазначає, що інші вказані в позовній заяві доводи позивача (щодо надання дозволу на проведення лінії високовольтних електропередач) не є підставою для визнання договору недійсним з посиланням на приписи ст.ст. 203,215 ЦК України.

Враховуючи те, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами наявності правових підстав, з якими закон пов'язує недійсність спірного договору у задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати відповідно до п. 2 ч. 1, п. 2 ч. 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Дата підписання повного тексту рішення 05.03.2018

Суддя О.В. Щоткін