КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2018 р. Справа№ 911/1482/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Підяш О.С. довіреність № 028911 від 17.09.2014 року;

від позивача: не прибув;

від відповідача 1: не прибув;

від відповідача 2: Горбайчук Л.В. довіреність № 09-01/2 від 09.01.2018 року,

розглянувши апеляційну скаргу Прокуратури Київської області

на рішення Господарського суду Київської області від 03.08.2017 року (повний текст рішення складено 11.08.2017 року)

у справі № 911/1482/17 (суддя: Чонгова С.І.)

за позовом Заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області та Київської обласної державної адміністрації

до відповідача 1 - Обухівської міської ради Київської області

до відповідача 2 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло"

про визнання недійсним рішень, визнання недійсним договору оренди землі №6192 від 20.12.2006 року та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

Встановив

Заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області (далі - позивач 1) та Київської обласної державної адміністрації (далі - позивач 2) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Обухівської міської ради Київської області (далі -відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" (далі - відповідач 2) та просив суд:

- визнати недійсним рішення 30 сесії Обухівської міської ради Київської області четвертого скликання "Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин" №297-30сесії-ІУ від 23.02.2006 року, яким вилучено зі складу лісового фонду Обухівського лісництва в кварталі 63, виділ 15 земельну ділянку площею 5,8га;

- визнати недійсним рішення 8 сесії Обухівської міської ради Київської області п'ятого скликання "Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин" №65-8сесії-У від 30.11.2006 року, яким затвердили проект землеустрою щодо відведення ТОВ "Київщина-Житло" земельної ділянки площею 5,8га у користування;

- визнати недійсним договір оренди землі, укладений між Обухівською міською радою Київської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" №6192 від 20.12.2006 року зі всіма змінами та доповненнями;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н.Р. №14463133 від 15.07.2014 року.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що із прийняттям міською радою оскаржуваних рішень із державної власності незаконно вилучено землі лісового фонду, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені чинним законодавством.

Господарський суд Київської області в задоволенні позову відмовив повністю своїм рішенням від 03.08.2017 року.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Прокуратура Київської області звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема до спірних правовідносин невірно застосована правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 01.07.2015 року у справі №6-178цс15.

Так, скаржник вказав, що висновок суду першої інстанції про початок перебігу строку позовної давності з моменту, коли прокурору стало відомо про відчуження спірних земельних ділянок, тобто з моменту видачі оскаржуваних розпоряджень, є безпідставним та не відповідає вимогам ст. 261 Цивільного кодексу України.

Крім того, скаржник, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення вказав, що Обухівська районна державна адміністрація Київської області та Київська обласна державна адміністрація об'єктивно не мали можливості самостійно встановити порушення права власності держави на спірні землі лісогосподарського призначення та вимог земельного законодавства, що стали підставою для звернення прокурора до суду з даним позовом.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 06.10.2017 року апеляційну скаргу Прокуратури Київської області було прийнято до провадження.

Протоколом автоматичної зміни колегії суддів від 13.11.2017 року, у зв'язку з перебуванням судді Гончарова С.А. на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 91/1482/17 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.

Київський апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Прокуратури Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 03.08.2017 року у справі № 911/1482/17 до провадження у складі нової колегії головуючого судді Суліма В.В., суддів: Майданевича А.Г., Гаврилюка О.М., своєю ухвалою від 13.11.2017 року.

Київський апеляційний господарський суд відклав розгляд справи № 911/1482/17 на 07.12.2017 року своєю ухвалою від 14.11.2017 року .

У зв'язку з перебуванням головуючого судді Суліма В.В., на лікарняному, розгляд справи № 911/1482/17 не відбувся.

Після виходу судді Суліма В.В., з лікарняного судом було призначено розгляд справи № 911/1482/17 на 25.01.2018 року ухвалою від 11.12.2017 року.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 25.01.2018 року розгляд справи було відкладено на підставі ст. 270 Господарського процесуального кодексу України.

08.02.2018 року в судовому засіданні Київського апеляційного господарського суду представник прокуратури підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач 1 зазначив, що відмова в задоволенні позову в зв'язку із спливом строків позовної давності є обґрунтованою та законною.

В судовому засіданні представник відповідача 2 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду Київської області від 03.08.2017 року по справі №911/1482/17 залишити без змін а апеляційну скаргу Прокуратури Київської області - без задоволення.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач 2 вказав, що відмова в задоволенні позову в зв'язку із спливом строків позовної давності є обґрунтованою та законною та зазначав про підстави для зміни мотивувальної частини рішення Господарського суду Київської області від 03.08.2017 року, оскільки, були відсутні порушення норм земельного законодавства при винесенні оскаржуваних рішень Обухівською міською радою.

Представники позивача та відповідача 1 у судове засідання 08.02.2018 року не з'явилися. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, надсиланням ухвали Київського апеляційного господарського суду від 25.01.2018 року на відповідні адреси.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов'язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов'язок суду відкласти апеляційний розгляд справи.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду Київської області в апеляційному порядку за відсутності представників позивача та відповідача 1, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 03.08.2017 року підлягає скасуванню, а апеляційна скарга Прокуратури Київської області - задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням 30 сесії Обухівської міської ради №297-30-ІУ від 23.02.2006 року було вирішено надати дозвіл Товариству з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" на виготовлення матеріалів відбору земельної ділянки орієнтованою площею 5,8 га наміченої для відведення в користування на умовах оренди під будівництво житлового комплексу в м. Обухів по вул. Каштановій при умові відшкодування збитків ДП "Київський лісгосп", крім того, вказаним рішенням вирішено вилучити із складу лісового фонду Обухівського лісництва в кварталі 63 виділ 15 земельну ділянку площею 5,8 га з метою подальшої передачі ТОВ "Київщина-Житло" (а.с.77).

Рішенням 3 сесії Обухівської міської ради №34-3-У від 27.07.2006 року вирішено погодити матеріали відбору земельної ділянки та надати дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки орієнтованою площею 5,8 га для надання в користування на умовах оренди під будівництво житлового комплексу в м. Обухів по вул. Каштанова (а.с.33).

В подальшому, як вбачається з матеріалів справи, вищевказане рішення стало підставою для прийняття іншого рішення, а саме рішення 8 сесії Обухівської міської ради №65-8-У від 30.11.2006 року яким: затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 5,8 га в користування на умовах оренди під будівництво житлового комплексу; та надано Товариству з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" земельну ділянку 5,8 га в користування на умовах оренди під будівництво житлового комплексу в м. Обухів по вул. Каштановій; Товариству з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" заключити з Обухівською міською радою договір на право користування земельною ділянкою на умовах оренди строком на 10 років, який укладено відповідачами 20.12.2006 року.

20.12.2006 року між відповідачами у даній справі Обухівською міською радою (орендодавець) та ТОВ "Київщина-Житло" (орендар) було укладено договір оренди землі (далі - договір), відповідно до умов якого відповідач 1 надає відповідачу 2, на підставі рішення №65-8-У від 30.11.2006 року Обухівської міської ради, в оренду, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м. Обухів, вул. Каштанова (кадастровий номер 0:01:100:0008) під будівництво житлового комплексу.

Згідно п.п. 2.1, 2.2 договору він укладений на 10 років, починаючи з дати його реєстрації. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк.

Вказаний договір оренди було посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу 20.12.2006 року та зареєстровано у Обухівському районному відділі Київської регіональної Філії центру державного земельного кадастру 27.07.2007 року.

Відповідно до акту прийому-передачі від 20.12.2006 року відповідачем 1 передано, а відповідачем 2 прийнята земельна ділянка яка знаходиться за адресою: м. Обухів, вул. Каштанова (кадастровий номер 0:01:100:0008) під будівництво житлового комплексу.

Крім того, між відповідачами у нотаріальній формі було укладено додаткову угоду, якою доповнено відомостями про площу орендованої земельної ділянки, а саме вказано 5,8000 га та узгоджено питання розміру орендної плати.

Позовні вимоги були мотивовані незаконністю вилучення із державної власності вказаної земельної ділянки та зміні її цільового призначення.

Так, прокурор зазначив, що вказана земельна ділянка перебувала у кварталі 63 виділу 15 Обухівського лісництва, якому відповідно до розпорядження Обухівської районної державної адміністрації №333 від 23.06.2003 року, передано земельну ділянку площею 30,0 га лісового фонду для ведення лісового господарства на території Обухівської міської ради.

Водночас, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:100:0008, до моменту прийняття рішення про її вилучення, перебувала у державній власності.

Так, зокрема, листами ВО «Укрдержліспроект» №19 від 19.01.2017 року та ДП Київське лісове господарство № №0226 від 12.01.2017 року (наявні в матеріалах справи) підтверджується, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:100:0008 є ділянкою лісогосподарського призначення, покрита лісовою рослинністю та розташована у кварталі 63 виділ 15 Обухівського лісництва ДП «Київське лісове господарство».

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №24287865 від 15.07.2014 року, земельна ділянка з кадастровим номером :01:100:0008 перебуває у комунальній власності (власник Обухівська міська рада Київської області, рішення про державну реєстрацію права власності №14463133 від 15.07.2014 року).

Крім того, право користування Товариством з обмеженою відповідальністю «Київщина -Житло» земельною ділянкою площею 5,8 га з кадастровим номером :01:100:0008 також було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №14464294 від 15.07.2014 року.

Так, лісовпорядною організацією ВО «Укрдержлісгосппроект» виготовлено планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, які затверджені належним чином та передані для використання Державному підприємству «Київське лісове господарство», які відповідно до ч. 5 Розділу VIII Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками є документами, що підтверджують це право на раніше надані землі (аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 21.01.2015 року №6-224цс14, від 24.12.2014 року №6-212цс14).

До лісового фонду належать також земельні ділянки, не вкриті лісовою рослинністю, але надані для потреб лісового господарства.

До лісового фонду не належать: усі види зелених насаджень у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремі дерева і групи дерев, чагарники на сільськогосподарських угіддях, садибах, присадибних, дачних і садових ділянках.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 6 Лісового кодексу України, усі ліси в Україні є власністю держави.

Від імені держави лісами розпоряджається Верховна Рада України.

Надання земельних ділянок лісового фонду у тимчасове користування провадиться без їх вилучення у постійних користувачів у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 9 Лісового кодексу України у тимчасове користування за погодженням з постійними лісокористувачами земельні ділянки лісового фонду можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об'єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземним юридичним особам та громадянам (далі - тимчасові лісокористувачі) для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт.

Тимчасове користування земельними ділянками лісового фонду може бути: короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до двадцяти п'яти років.

Право тимчасового користування земельними ділянками лісового фонду оформляється договором.

Форма договору на право тимчасового користування земельними ділянками лісового фонду, в тому числі на умовах оренди, і порядок його реєстрації встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 10 Лісового кодексу України, у тимчасове користування земельні ділянки лісового фонду можуть надаватися на умовах оренди.

Умови оренди визначаються за угодою сторін у договорі. Орендар має переважне право на поновлення договору оренди земельних ділянок лісового фонду після закінчення строку його дії.

Згідно ст. 15 Лісового кодексу України, до відання міських Рад народних депутатів у галузі регулювання лісових відносин на їх території належить:

1) надання земельних ділянок лісового фонду у постійне користування та припинення права користування ними;

2) надання земельних ділянок лісового фонду у тимчасове користування для спеціального використання лісових ресурсів, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт та припинення права користування ними;

3) здійснення контролю за охороною, захистом, використанням та відтворенням лісів;

4) забезпечення здійснення заходів щодо охорони і захисту лісів, ліквідації лісових пожеж, залучення для їх гасіння протипожежної техніки, а також заборона відвідання лісів населенням і в'їзду до них транспортних засобів у період високої пожежної небезпеки в порядку, передбаченому законодавством;

5) організація благоустрою земельних ділянок лісового фонду і культурно-побутового обслуговування відпочиваючих у лісах зелених зон та інших лісах, що використовуються для цих цілей;

6) вирішення інших питань у галузі регулювання лісових відносин у межах своєї компетенції.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачами не було надано суду першої інстанції належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на час винесення оскаржуваного рішення) доказів у спростування того, що спірна земельна ділянка не віднесена до лісового фонду.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 23.06.2003 року №333 (а.с. 146), відповідно до якого спірна земельна ділянка віднесена до лісового фонду.

Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що станом на момент прийняття відповідачем рішення від 23.02.2006 року Обухівська міська рада діяла з перевищенням повноважень щодо вилучення земельної ділянки, у зв'язку з чим вимога прокурора про визнання недійсним рішення 30 сесії Обухівської міської ради №297-30-ІУ від 23.02.2006 року, яким вилучено зі складу лісового фонду Обухівського лісництва в кварталі 63, виділ 15 земельну ділянку площею 5,8 га є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Стаття 57 Лісового кодексу України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства.

Відповідно до ч. 1 цієї статті (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища (ч. 3 ст. 57 Лісового кодексу України).

При цьому, відповідно до ст. 32 Лісового кодексу України (в редакції Закону від 08.02.2006 року № 3404-IV, що діє з 29.03.2006 року), районні державні адміністрації у сфері лісових відносин на їх території, приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення.

Статтею 21 Земельного кодексу України передбачено наслідки порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Відповідно до п. 12 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Так, порушення компетенції, порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними угод, рішень щодо земельних ділянок.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За статтею 122 Земельного кодексу України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, через які також згідно зі статтями 83, 84 Земельного кодексу України набувається та реалізується право комунальної власності на землю та право державної власності на землю. Комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 80 ЗК України установлено, що самостійними суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16.04.2009 року N 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення ст. 11 Цивільного кодексу України, ст.ст. 78, 116, 122 Земельного кодексу України, в зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

За таких обставин рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, враховуючи що відповідач 1 неправомірно розпорядився земельною ділянкою лісового фонду вилучивши її із складу лісового фонду Обухівського лісництва, вимоги прокурора про визнання недійсним рішення 8 сесії Обухівської міської ради Київської області п'ятого скликання "Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин" №65-8сесії-У від 30.11.2006 року, яким затвердили проект землеустрою щодо відведення ТОВ "Київщина-Житло" земельної ділянки площею 5,8 га у користування та визнання недійсним договору оренди землі, укладений між Обухівською міською радою Київської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" №6192 від 20.12.2006 року зі всіма змінами та доповненнями є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Враховуючи, що земельна ділянка незаконно вибула із державної власності, позовні вимоги в частині визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 14463133 від 15.07.2014 року (яким зареєстроване право комунальної власності на земельну ділянку) підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодекс.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

З огляду на викладене та враховуючи, що Обухівська міська рада, в перевищення наданих їй ст. 149 Земельного кодексу України повноважень на розпорядження землями, уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю «Київщина-Житло» договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:100:0008 під будівництво житлового комплексу № 6192 від 20.12.2006 року, то такий договір в силу вимог ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України має бути визнаний недійсним, у зв'язку з тим, що останній суперечить вимогам лісового та земельного законодавства.

Таким чином, позовні вимоги в частині визнання недійсним договору оренди землі, укладений між Обухівською міською радою Київської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" №6192 від 20.12.2006 року зі всіма змінами та доповненнями підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження відповідача 2, що мотивувальна частина рішення підлягає зміні.

Відповідачами у даній справі заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Прокурором в позовній заяві вказано на поважність пропущення строку позовної давності, та його поновлення.

Так, прокурором вказано про те, що про виявлення правопорушення йому стало відомо у 2017 році за результатами системного аналізу відомостей, висвітлених у засобах масової інформації.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено вище, правовідносини у даній справі пов'язані з порушенням права власності держави на землі.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За нормою ст. 257 цього кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За нормою ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 29 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на час винесення оскаржуваного рішення) у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 року № 3-23гс14, від 02.09.2014 року № 3-82гс14, від 23.12.2014 року №3-194гс14).

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що прокурор не наділений повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду (аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 18.10.2017 року № 3-932гс17).

Таким чином, норми закону про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Відповідно до норм ст. 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд, вирішуючи питання про застосування строку позовної давності, не врахував, що виникнення права на позов пов'язане не з моментом порушення цивільного права суб'єкта, що його реалізує, а з моментом, коли він довідався або міг довідатись про таке порушення, зважаючи при цьому на суб'єктивні та об'єктивні чинники, такі як усвідомлення порушення його права, наявність достатнього обсягу інформації, яка б давала можливість усвідомити те, що право порушено, наявність права на захист інтересів (обсяг повноважень, у тому числі процесуальних, для захисту права).

Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 22.04.2015 року № 6-48цс15.

Враховуючи, що прокурор пред'явив позов в інтересах держави в особі відповідних державних адміністрацій вирішуючи питання про сплив позовної давності має бути враховано коли саме повноважному органу (а не прокуратурі) право якого порушено, стало відомо про таке порушення.

Посилання суду першої інстанції, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору оренди, є таким, що суперечить нормам ст. 261 Цивільного кодексу України.

Так, в момент, коли посадовими особами Обухівської районної державної адміністрації Київської області підписувався акт вибору земельної ділянки від 15.03.2006 року, спірні землі були вилучені зі складу лісових та фактично перебували у землях запасу Обухівської міської ради Київської області на підставі чинного рішення міськради від 23.02.2006 року. За таких обставин, Обухівська районна державна адміністрація Київської області не знала та не могла знати, що надання в оренду спірної земельної ділянки порушує права власності держави.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що оскаржувані рішення не надавалися позивачам в розпорядження, матеріали справи не спростовують даного.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції від 01.01.2013 року) обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Тобто, органом, який на момент виникнення спірних правовідносин був повноважений на розпорядження спірними землями, була Обухівська районна державна адміністрація (відповідач 1), а на даний час - Київська обласна державна адміністрація (відповідач 2).

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що Київська обласна державна адміністрація (відповідач 2) не була учасником спірних правовідносин щодо припинення права постійного користування державного лісогосподарського підприємства спірними землями лісогосподарського призначення. Вказаними органами державної виконавчої влади рішення щодо передачі спірної земельної ділянки з державної у комунальну власність, зміни цільового призначення не приймались. За таких обставин, не маючи повноважень на проведення перевірки законності рішень органів місцевого самоврядування, посадові особи Київської обласної державної адміністрації не знали та не могли знати, що відведення в оренду спірної земельної ділянки порушує права власності держави.

Так, судом першої інстанції не були встановлені обставини, пов'язані з тим у який спосіб та яким чином відповідачі дізналися про порушення права власності держави на спірні земельні ділянки, а також чим це підтверджується.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне посилання відповідача 2 (як на початок строку позовної давності) на акт від 15.03.20006 року, оскільки, останній не спростовує необізнаність позивачів щодо порушення права держави.

З огляду на викладене та враховуючи, що матеріали справи не містять, відповідачами не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції, належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, що позивачі були обізнані про порушення права власності держави до звернення прокуратури з даним позовом до суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що саме з моменту звернення прокуратури до суду (15.05.2017 року) розпочався перебіг позовної давності.

Крім того, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника.

Київський апеляційний господарський суд не погоджується з посиланням суду першої інстанції на лист Заступника прокурора Обухівського району від 28.10.2008 року з вимогою до відповідача 2 про надання інформації, так як наявність зазначеного листа не спростовує необізнаність позивачів про порушення прав та інтересів держави щодо земель лісового фонду які перебували в користуванні державного підприємства.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про пропуск позивачами позовної давності, а отже дійшов до помилкового висновку, що порушене право державної власності на спірну земельну ділянку не підлягає захисту.

Так, інтереси держави були порушені внаслідок незаконного вилучення земель лісогосподарського призначення на підставі рішень Обухівської міської ради Київської області від 23.02.2006 року та від 30.11.2006 року, зміни цільового призначення, укладання відповідних договорів та реєстрації прав.

Щодо не порушення норм Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів відзначає наступне.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права користування майном.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол ратифікований Законом України N 475/97-ВР від 17.07.1997 року й із огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23.09.1982 року в справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", рішення від 21.02.1986 року в справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства") положення ст.1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ, зокрема, у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986 року, також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

У справі, яка переглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За таких обставин у справі, яка переглядається, "суспільним", "публічним" інтересом звернення заступника прокурора Київської області до суду з вимогою про визнання недійсним рішень, визнання недійсним договору оренди землі №6192 від 20.12.2006 року та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель лісового фонду та передачі у користування земельних ділянок і лісів із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. "Суспільний", "публічний" інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі та лісів, що незаконно вибули з такої власності.

В питаннях оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії").

За правилами статей 9, 10, 11 Лісового кодексу України, останнім обмежені підстави надання у тимчасове користування земель лісового фонду.

Відповідно до ст. 9 Лісового кодексу України у тимчасове користування за погодженням з постійними лісокористувачами земельні ділянки лісового фонду можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об'єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземним юридичним особам та громадянам (далі - тимчасові лісокористувачі) для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт.

Таким чином, отримати в користування земельну ділянку лісового фонду вилучену з порушенням компетенції із складу лісового фонду Обухівського лісництва не могла жодна юридична чи фізична особа для потреб відмінних від ст. 9 Лісового кодексу України в тому числі й відповідач 2. Натомість він отримав спірну земельну ділянку в користування у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права користування відповідача на землю стало можливим у результаті прийняття органом місцевого самоврядування низки рішень, починаючи з незаконного рішення №297-30сесії ІУ від 23.02.2006 року, та наступного укладення договору оренди зі всіма змінами та доповненнями.

Відповідачі в силу зовнішніх, об'єктивних, явних і видимих, характерних для земельної ділянки (для ведення лісового господарства та перебування на ній державного підприємства) знали або, проявивши розумну обачність, могли знати про те, що земельна ділянка не міняла цільового призначення та вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх добросовісність під час отримання земельної ділянки у користування під обґрунтований сумнів.

Таким чином, установлені судом під час розгляду справи обставини й факти, в тому числі за результатами перевірки заперечень відповідачів проти позову та апеляційної скарги, з огляду на зміст "суспільного", "публічного" інтересу у вимогах заступника прокурора Київської області, не дають підстав для висновку про порушення принципу "пропорційності".

В позові заступник прокурора Київської області не порушував вимог про відшкодування понесених державі збитків та визнання недійсним договору предметом якого є реалізація проекту будівництва Житлового комплексу по вул. Каштановій в м. Обухів, за яким було передано 40 квартир громадянам, що перебували на квартирному обліку, суд таких вимог не розглядав і не вирішував.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що позов прокурора пред'явлено в порушення інтересів тих громадян, що отримали квартири та не порушували положень законодавства.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що відповідач 2 не позбавлений можливості порушувати питання щодо отримання компенсації або відшкодування збитків.

За таких обставин результат розгляду судом позову заступника прокурора Київської області по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України викладеною в постанові від 16.12.2015 року №6-2510цс15.

Відповідно до п. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, згідно п. 1 ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Київської області від 03.08.2017 року підлягає скасуванню, з підстав неповного з'ясування обставин справи, в порядку п. 2 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України, а апеляційна скарга Прокуратури Київської області - задоволенню.

Відповідно п. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у разі задоволення позову судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Прокуратури Київської області задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 03.08.2017 року у справі №911/1482/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним рішення 30 сесії Обухівської міської ради Київської області четвертого скликання ««Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин» № 297- 30 сесії-ІУ від 23.02.2006 року, яким вилучено зі складу лісового фонду Обухівського лісництва в кварталі 63, виділ 15 земельну ділянку площею 5,8 га.

Визнати недійсним рішення 8 сесії Обухівської міської ради Київської області п'ятого скликання «Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин» № 65-8 сесїї-У від 30.11.2006 року, яким затвердили проект землеустрою щодо відведення ТОВ «Київщина-Житло» земельної ділянки площею 5,8 га у користування.

Визнати недійсним договір оренди землі, укладений між Обухівською міською радою Київської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Київщина - Житло» № 6192 від 20.12.2006 року зі всіма змінами та доповненнями.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н.Р. № 14463133 від 15.07.2014 року.

Стягнути солідарно з Обухівської міської ради Київської області (08700, Київська область, м. Обухів, вул. Київська, 10, ) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 67Б, ) на користь Прокуратури Київської області (08131, Київська область, Києво святошинський район, с. Софіївська Борщаговка, вул. Соборна, 67 , банк отримувача: Держказначейська служба України, м. Київ, МФО 820172, р.р. 5641) 6400,00 грн (шість тисяч чотириста гривен 00 копійок) судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

3. Стягнути солідарно з Обухівської міської ради Київської області (08700, Київська область, м. Обухів, вул. Київська, 10, ) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 67Б, ) на користь Прокуратури Київської області (08131, Київська область, Києво святошинський район, с. Софіївська Борщаговка, вул. Соборна, 67 , банк отримувача: Держказначейська служба України, м. Київ, МФО 820172, р.р. 5641) 7040,00 грн (сім тисяч сорок гривен 00 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Видачу наказу доручити Господарському суду Київської області

5. Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення, в порядку встановленого ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

6. Матеріали справи №911/1482/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Гаврилюк

повний текст судового рішення складено 20.02.2018 року