ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2018 року м. Дніпро Справа № 904/8479/17

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Березкіної О.В., Дарміна М.О.

при секретарі судового засідання: Логвіненко І.Г.

Представники сторін:

прокурор: Шустова В.А., посвідчення №034470 від 20.07.2015 р., ;

від позивача: Драгун Д.В., наказ №1 від 14.01.1999 р., директор;

від позивача: Драгун Г.Г., довіреністьб/н від 01.01.2018 р., ;

від третьої особи: Дудко Н.Х., довіреність № 92 від 29.01.2016 р., ;

представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Фірма Медсервіс", м. Нікополь Дніпропетровської області на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2017 року у справі № 904/8479/17, ухвалене суддею Загинайко Т.В., повний текст якого складений 24.11.2017 року

за позовом Приватного підприємства "Фірма Медсервіс", м. Нікополь Дніпропетровської області

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, м. Дніпро

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Нікопольський технікум Національної металургійної академії України, м. Нікополь Дніпропетровської області

про визнання недійсним Договору від 01.04.2005р. №12/02-1487-ОД оренди нерухомого майна, що належить до державної власності,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2017 року по справі №904/8479/17 (головуючий суддя Загинайко Т.В.) в позові відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням Приватне підприємство "Фірма Медсервіс" звернулось до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2017 року по справі № 904/8479/17 скасувати, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Приватного підприємства «ФІРМА МЕДСЕРВІС» задовольнити в повному обсязі, а саме: визнати Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №12/02-1487-ОД від 01.04.2005 року укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області та Приватне підприємство «ФІРМА МЕДСЕРВІС» недійсним.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, не повністю з'ясував всі обставини справи, які мають суттєве значення для вирішення даного спору, визнав доведеними обставини та факти, які такими не є, та не в повному обсязі дослідив наявні в матеріалах справи документи.

Апелянт вказує на те, що відповідачем в місячний термін не було повідомлено Позивачу про припинення дії Договору оренди, Договір автоматично є поновленим на строк, який був раніше встановлений, а саме - до 30.09.2017 року, таким чином на момент звернення з позовом до суду Договір оренди нерухомого майна був чинним, та термін дії не закінченим.

23.08.2017 року КП «Нікопольське МБТІ» було направлено повідомлення №1606 про те, що право власності на нерухоме майно, а саме: приміщення в гуртожитку, площею 119,05 кв. м., розташоване за адресою: місто Нікополь, вул. Електрометалургів, 17-А, на 1 поверсі 5-ти поверхового будинку, в КП «Нікопольське МБТІ» не зареєстроване, а тому, саме з 23.08.2017 року Позивач дізнався про порушення своїх прав та про те, що Відповідач не мав відповідної господарської правосуб'єктності в порядку ст. 207 ГКУ для укладення спірного Договору оренди, і тому строк позовної давності має обчислюватись саме з 23.08.2017 року та не є пропущеним позивачем.

Також, скаржник вказує на те, що Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №12/Р2-1487-ОД від 01.04.2005 року, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області та ПП «ФІРМА МЕДСЕРВІС» є таким, що не відповідає вимогам закону та який укладено з порушенням Відповідачем господарської компетенції, внаслідок чого підлягає визнанню судом недійсним.

Згідно з пунктом першим Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №12/02-1487-ОД від 01.04.2005 року визначено, що Відповідач передає, а Позивач приймає у строкове платне користування приміщення гуртожитку, що знаходиться на балансі Нікопольського металургійного технікуму НМАУ з метою розміщення аптеки, що порушує приписи ст. 63 ЗУ «Про освіту» та є використанням об'єкту освіти, що фінансується з державного бюджету України, не за призначенням та для проведення господарської діяльності не пов'язаної з навчально-виховним процесом.

Прокуратура Дніпропетровської області у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області у відзиві на апеляційну скаргу просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити в силі рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2017 року.

Третя особа Нікопольський технікум Національної металургійної академії України у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 року

прийнято апеляційну скаргу до розгляду на 16.01.2018 року.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.01.2018 року відкладено розгляд справи на 13.02.2018 року.

В судовому засіданні 13.02.2018 року Дніпропетровським апеляційним господарським

судом була оголошена вступна та резолютивна частина постанови у даній справі.

Заслухавши доповідь головуючого судді та пояснення прокурора, представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга є частково обґрунтованою, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

01.04.2005 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (орендодавець) та Приватним підприємством "Фірма Медсервіс", (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №12/02-1487-ОД (а.с. 11-13).

Згідно розділу 1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно, приміщення в гуртожитку ( майно), площею 119,05 кв.м, яке розміщене за адресою: м. Нікополь, вул. Електрометалургів, 17-А, на першому поверсі 5-ти поверхового будинку, що знаходиться на балансі третьої особи - Нікопольського металургійного технікуму НМАУ; майно передається в оренду з метою розміщення аптеки.

Відповідно до пункту 2.1 договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору оренди третьою особою Нікопольським технікумом Національної металургійної академії України було передано, а позивачем Приватним підприємством "Фірма Медсервіс" було прийнято в оренду нежитлове приміщення, площею 119,05 кв.м, розміщене за адресою: м. Нікополь, вул. Електрометалургів, 17-А, що підтверджується Актом приймання-передачі від 17.07.2013 року (а.с. 112).

Пунктом 5.6 Договору оренди (в редакції Додаткової угоди від 08.12.2011р. про внесення змін до Договору оренди) узгоджено, що у разі припинення або розірвання договору повернути балансоутримувачу орендоване майно за актом приймання - передачі у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати/повної або часткової/ орендованого майна з вини орендаря; майно вважається повернутим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі, один примірник якого надається орендарем орендодавцю у триденний термін з дати його підписання; обов'язок щодо складання акту приймання-передавання покладається на орендаря; у разі ненадання у триденний строк з дати підписання акту приймання-передачі орендодавцеві, зобов'язання орендаря по поверненню орендованого державного майна вважаються не виконаними, а орендар зобов'язаний сплатити неустойку у розмірі подвійної плати за користування державним майном за час прострочення (а.с. 18-19).

Згідно з Акту приймання-передачі від 31.12.2016 року орендоване майно за Договором оренди було повернуто позивачем третій особі (а.с. 113).

Позивач вказує на те, що укладений між сторонами Договір від 01.04.2005 року №12/02-1487-ОД оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, не відповідає вимогам закону та укладений з порушенням відповідачем господарської компетенції, внаслідок чого підлягає визнанню недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того що, Позивачем не доведено, що укладенням Договору від 01.04.2005 року №12/02-1487-ОД оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, права та охоронювані законом інтереси позивача були порушені, оскільки позивач користувався спірним майном відповідно до умов Договору оренди та умови спірного Договору оренди виконувались. Позивачем не доведено, а матеріали справи не містять доказів в підтвердження відмови Міністерства освіти і науки України щодо укладання спірного Договору оренди.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині (частина 1 статті 207 Господарського кодексу України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (пункт 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 стаття 317 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права; наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладання спірного Договору оренди будівля гуртожитку по вул. Електрометалургів, 17а у м. Нікополь Дніпропетровської області перебувала на балансі третьої особи - Нікопольського технікуму Національної металургійної академії України.

Відповідно до пункту 1.1, 1.2 Положення про Нікопольський технікум Національної металургійної академії України, Нікопольський технікум Національної металургійної академії України заснований на державній формі власності у 1948 році згідно з Постановою Міністерства чорної металургії СССР (від 21.02.1948р. №32-18), підпорядкований Постановою Кабінету Міністрів України (від 29.05.1997р. №526) та Наказом Міністерства освіти України (від 20.06.1997р. №218) Національній металургійній академії України (НМетАУ), є її структурним підрозділом без права юридичної особи і має назву "Нікопольський технікум Національної металургійної академії України" (скорочено НТ НМетАУ); НТ НМетАУ є навчальним закладом І рівня акредитації (а.с. 25-28).

За НТ НМетАУ з метою забезпечення діяльності, передбаченої цим Положенням, закріплюється на правах оперативного управління будівлі, споруди, майнові комплекси, обладнання та інше необхідне майно, а також доходи від використання цього майна (пункт 5.1 Положення про Нікопольський технікум Національної металургійної академії України).

Також з матеріалів справи вбачається. що будівлю гуртожитку по вул. Електрометалургів, 17а у м. Нікополь Дніпропетровської області було збудовано у 1972 році.

Згідно частини 1 статті 19 Закону України "Про власність СРСР" до державної власності належать загальносоюзна власність, власність союзних республік, власність автономних республік, автономних областей, автономних округів, власність адміністративно-територіальних утворень (комунальна власність). Розпорядження й управління державним майном здійснюють від імені народу (населення адміністративно-територіального утворення) відповідні Ради народних депутатів та уповноважені ними державні органи. За погодженням між власниками державного майна воно може бути в їхній спільній власності.

Згідно частини 1 статті 22 Закону України "Про власність СРСР" у власності союзної республіки перебувають майно органів влади і управління союзної республіки, культурні та історичні цінності народів союзної республіки, кошти республіканського бюджету, республіканські банки, республіканські страхові, резервні та інші фонди, а також підприємства і народногосподарські комплекси, вищі навчальні заклади республіканського значення, об'єкти соціально-культурної сфери та інше майно, що забезпечує суверенітет, господарську самостійність республіки, її економічний і соціальний розвиток.

Відповідно до статті 31 Закону України "Про власність" (який був чинний на момент укладання Договору оренди) до державної власності в Україні належать загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність).

Частиною 1 статті 34 Закону України "Про власність" (який був чинний на момент укладання Договору оренди) встановлено, що загальнодержавну (республіканську) власність складають: земля, майно, що забезпечує діяльність Верховної Ради України та утворюваних нею державних органів; майно Збройних Сил, органів державної безпеки, внутрішніх військ і Державної прикордонної служби України; оборонні об'єкти; єдина енергетична система; системи транспорту загального користування, зв'язку та інформації, що мають загальнодержавне (республіканське) значення; кошти республіканського бюджету; республіканський національний банк, інші державні республіканські банки та їх установи і створювані ними кредитні ресурси; республіканські резервні, страхові та інші фонди; майно вищих і середніх спеціальних навчальних закладів; майно державних підприємств; об'єкти соціально-культурної сфери або інше майно, що становить матеріальну основу суверенітету України і забезпечує її економічний та соціальний розвиток.

Відповідно до Декларації про державний суверенітет України, прийнятої постановою Верховною Радою Української РСР від 16 липня 1990 року (надалі - Декларація), проголошено державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Згідно з розділом VI Декларації Українська РСР самостійно визначає свій економічний статус і закріплює його в законах.

Відповідно до преамбули Закону України Радянської Соціалістичної Республіки "Про економічну самостійність Української РСР" цей Закон на основі Декларації про державний суверенітет України визначає зміст, мету і основні принципи економічної самостійності України як суверенної держави, механізм господарювання, регулювання економіки і соціальної сфери, організації фінансово-бюджетної, кредитної та грошової системи Української РСР.

Згідно статті 4 Закону України Радянської Соціалістичної Республіки "Про економічну самостійність Української РСР" до власності народу України належать основні засоби виробництва в промисловості, будівництві, сільському господарстві, транспорті, зв'язку, банки, кредитні установи, майно торгових, комунальних та інших підприємств, а також житловий фонд та інше майно на території України; відносини власності встановлюються і регулюються на основі законодавства Української РСР; Українська РСР гарантує рівноправність всіх форм власності; право власності охороняється законом.

З матеріалів справи вбачається, що на момент створення будівлі гуртожитку і до теперішнього часу вказане майно перебуває у власності держави і не вибувало із державної власності.

Згідно частини 1 статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Посилання заявника апеляційної скарги на відсутність державної реєстрації будівлі гуртожитку відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 та пунктів 1, 2 частини 4 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно", відповідно до яких державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; державній реєстрації прав підлягають: - право власності; - речові права, похідні від права власності.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" встановлено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно в порядку, визначеному цим Законом, здійснюється з 1 січня 2013 року.

Згідно частини 3 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Таким чином, на момент виникнення державної власності на будівлю гуртожитку по вул. Електрометалургів, 17-А у м. Нікополь Дніпропетровської області була відсутня вимога чиного законодавства щодо обов'язкової державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Проте, відсутність державної реєстрації на будівлю гуртожитку не свідчить про відсутність права державної власності на будівлю гуртожитку по вул. Електрометалургів, 17-А у м. Нікополь.

Згідно частини 2 статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (у редакції на момент укладання спірного Договору оренди) державну політику у сфері оренди здійснюють: Кабінет Міністрів України, а також Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо державного майна; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - щодо майна, яке належить Автономній Республіці Крим; органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (у редакції на момент укладання спірного Договору оренди) орендодавцями є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам.

Згідно пункту 1 Декрету Кабінетів Міністрів України від 15.12.1999р. "Про управління майном, що є у загальнодержавній власності" на міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи державної виконавчої влади покладено здійснення функцій щодо управління майном, що є у загальнодержавній власності, крім майнових комплексів підприємств, установ, організацій, управління якими здійснюють відповідні служби Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів

України згідно з законодавчими актами України.

Згідно пункту "д" частини 1 статті 7 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (у редакції на момент укладання спірного Договору оренди) Фонд державного майна України відповідно до законодавства здійснює в межах, визначених законодавством, формування і ведення Єдиного реєстру об'єктів державної власності.

Відповідно до пункту 1 Положення про Єдиний реєстр об'єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 2004р. N 467, Єдиний реєстр об'єктів державної власності (далі - Реєстр) є автоматизованою системою збирання, обліку, накопичення, оброблення, захисту та надання інформації про нерухоме майно, у тому числі передане в оренду, лізинг, концесію або заставу державних підприємств, їх об'єднань, установ та організацій (далі - підприємства), а також корпоративні права держави та державне майно, що не увійшло до статутного капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації та корпоратизації (далі - балансоутримувачі).

З витягу Єдиного державного реєстру об'єктів державної власності щодо державного майна вбачається, що гуртожиток по пр. Електрометалургів, 17а у м. Нікополь Дніпропетровської області є державним майном (а.с. 91).

Також з витягу вбачається, що органом управління майном - гуртожитком по пр. Електрометалургів, 17а у м. Нікополь Дніпропетровської області є Міністерство освіти і науки України.

Вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що Відповідач не мав відповідної господарської правосуб'єктності в порядку ст. 207 ГКУ для укладення Договору оренди спірного нежитлового приміщення.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем в місячний термін не було повідомлено Позивачу про припинення дії Договору оренди; Договір автоматично є поновленим на строк, який був раніше встановлений, а саме до 30.09.2017 року; повернення орендованого приміщення за актом приймання-передачі лише 31.12.2016 року, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки не належать до предмету спору у даній справі, так як предметом спору є додержання чи недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного Кодексу України, а не підстави для поновлення спірного договору чи припинення його дії та інше.

При цьому, колегія суддів констатує, що розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним.

Так само, не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

В той же час, доводи скаржника апеляційної скарги про порушення сторонами в момент укладення договору вимог статті 63 Закону України «Про освіту» заслуговують на увагу.

Так, правовий режим майна навчальних закладів встановлюється Законом України «Про освіту», Постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 № 796 «Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами».

Частиною 2 ст. 18 Закону України "Про освіту" визначено, що навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування (ст. 61 Закону України "Про освіту").

Відповідно ч. 1 ст. 63 Закону України "Про освіту", матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності; майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Частиною 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" передбачено, що об'єкти освіти і науки, що фінансується з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та з науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Частиною ч. 4 ст. 61 Закону України «Про освіту» передбачено, що додатковими джерелами фінансування є зокрема, доходи від надання в оренд) приміщень, споруд, обладнання.

Відповідно ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

При вирішенні спорів даної категорії необхідно системно застосовувати Закон України «Про освіту», який є спеціальним нормативним актом по відношенню до спірних правовідносин та застосовувати положення ч. 5 ст. 63 та ч. 4 ст. 61 закону у їх сукупності.

Вказані норми знаходяться в одному розділі Закону України «Про освіту» - Розділ IV «Фінансово-господарська діяльність, матеріально-технічна база навчальних закладів» та знаходяться у безпосередньому взаємозв'язку, оскільки мають один предмет правового регулювання.

Крім того, до спірних правовідносин мають застосовуватись положення Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» та Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу (ДСанПіН) 5.5.2.008-01.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 Закону України «Про загальну середню освіту» вимоги до матеріально-технічної бази визначаються відповідними будівельними і санітарно-гігієнічними нормами і правилами.

Статтею 20 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» передбачено, що органи виконавчої влади, адміністрації навчально-виховних закладів, які організовують або забезпечують навчальний та виховний процеси зобов'язані забезпечити при цьому умови, які відповідають вимогам санітарних норм.

Отже, передача в оренду приміщення навчального закладу дозволяється лише у випадках, якщо об'єкт оренди використовується за цільовим призначенням - для навчально-виховного процесу.

Навчально-виховний процес - система організації навчально-виховної, навчально-виробничої діяльності, визначеної навчальними, науковими, виховними планами (уроки, лекції, лабораторні заняття, час відпочинку між заняттями, навчальна практика, заняття з трудового, професійного навчання і професійної орієнтації, виробнича практика, робота у трудових об'єднаннях, науково-дослідні та дослідно-конструкторські роботи, походи, екскурсії, спортивні змагання, перевезення чи переходи до місця проведення заходів тощо) (п. 1.2. Положення про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах і навчальних закладах, затверджено наказом Міністерства освіти і науки від 01.08.2001 №563).

На момент вчинення спірного договору майно, що передане в оренду, перебувало на балансі Нікопольського технікуму Національної металургійної академії України і відповідно до ст. 63 Закону України "Про освіту" не могло використовуватися не за призначенням, а могло бути передане в оренду виключно для діяльності, пов'язаної з навчально-виховним процесом.

Відповідно до розділу 1 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №12/02-1487-ОД від 01.04.2005 року, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області та Приватним підприємством "Фірма Медсервіс" орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно з метою розміщення аптеки (а.с. 11-13).

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців основним видом економічної діяльності Приватного підприємства "Фірма Медсервіс" є роздрібна торгівля фармацевтичними товарами в спец2іалізованих магазинах.

Таким чином, економічна діяльність Приватного підприємства "Фірма Медсервіс" не передбачає надання послугу галузі освіти.

Позивачем орендоване приміщення використовувалось не з метою проведення освітньої діяльності, тому при наданні спірного майна в оренду порушено вимоги ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Враховуючи, що об'єкти освіти, навчальні заклади, засновані на державній власності, джерелами фінансування яких є кошти державного бюджету, не підлягають приватизації і використання їх не за призначенням, тобто не для навчального та наукового процесу, суперечить вимогам чинного законодавства, тоді як приміщення технікуму було надано в оренду для здійснення підприємницької діяльності позивача і ця діяльність не пов'язана з навчально-виховним процесом, укладення між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (орендодавець) та Приватним підприємством "Фірма Медсервіс" (орендар) договору оренди нерухомого майна відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, а саме ст. 63 Закону України "Про освіту", що є підставою для визнання спірного правочину згідно ст.203 Цивільного кодексу України, ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним в судовому порядку.

Для розуміння, виявлення і розкриття цілей, які ставив законодавець закріплюючи ч. 5 ст.63 Закону України «Про освіту», яка забороняє використання об'єктів освіти не за призначенням, варто звернути увагу, що у Національній стратегії розвитку освіти в Україні на період до 2021 року, затвердженій Указом Президента України від 25.06.2013, наявність у системі освіти фактів нецільового використання приміщень навчальних закладів визначено, як одну з актуальних проблем розвитку освіти в Україні.

Забороняючи "використання не за призначенням" (ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту"), законодавство не містить чіткого зазначення, яке використання може кваліфікуватися таким, що буде суперечити призначенню. З огляду на викладене суд вважає, що законна мета норми ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту"- не допустити такого використання об'єкту освіти, яке за зовнішніх, об'єктивних, явних і видимих ознак буде суперечити призначенню такого об'єкту з огляду на освітній, навчально-виховний, навчально-виробничий, науковий характер діяльності закладу освіти.

Апеляційним судом встановлено, що орендар не є закладом освіти, не має ліцензії на надання освітніх послуг, тому не може здійснювати навчально-виховну діяльність та надавати такі послуги.

При цьому, невикористання технікумом спірного приміщення для навчального процесу не є підставою для визнання правомірною передачі такого приміщення в оренду з іншою, ніж пов'язаною з навчально-виховним процесом метою, оскільки чинним законодавством встановлена заборона використання цього приміщення з іншою метою.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 23.02.2017 у справі №922/2687/15, від 23.03.2017 у справі №913/731/16, від 12.04.2017 у справі №922/2759/16.

Висновок господарського суду, що через недоведеність Позивачем відмови Міністерства освіти і науки України щодо укладання спірного Договору оренди, відсутні підстави для визнання його недійсним, суперечать ст. 63 Закону України "Про освіту".

Під час розгляду справи господарським судом відповідачем подана заява про застосування строку позовної давності.

За висновком господарського суду оскільки укладенням спірного Договору оренди права позивача не були порушені, то і позовна давність не підлягає застосуванню.

З таким висновком колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

У відповідності до положень статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ст. 267 Цивільного кодексу України).

В пункті 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від №10 29.05.2013 „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішення господарських спорів" зазначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як вже зазначалося вище, укладання договору оренди нерухомого майна відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, а саме ст. 63 Закону України "Про освіту", що є підставою для визнання спірного правочину згідно ст.203 Цивільного кодексу України, ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним в судовому порядку.

Саме цим порушено право позивача на правомірність та законність володіння чужим майном, за захистом якого останній звернувся до суду.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України) (п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від №10 29.05.2013 „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішення господарських спорів").

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 цього Кодексу).

Як зазначено у постанові Верховного суду України від 16.11.2016 у справі №6-2469цс16 порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатись», що міститься в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Так, як зазначає позивач, підставою для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди стало те, що відповідно довідки КП „Нікопольське БТІ" №1606 від 23.08.2017р. право власності на майно, яке передано в оренду, а саме: приміщення в гуртожитку площею 119,05кв.м. (вул. Електрометалургіє, 17а, м. Нікополь) не зареєстроване.

Відповідно до пункту 5.8. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів " у вирішенні питань, пов'язаних із застосуванням позовної давності у спорах, що виникають у зв'язку з визнанням недійсними правочинів (господарських договорів), господарським судам слід враховувати викладене в пункті 2.8 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 28.05.2013 № 11 "Про деякі питання практики вирішення господарськими судами спорів про визнання недійсними правочинів (господарських договорів)".

Пунктом 2.8 вказаної постанови передбачено, що до вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України, з урахуванням водночас наведеного в підпунктах 2 і 3 пункту 5 Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20.12.2011 № 4176-VI).

Для окремих видів вимог законом встановлюється й спеціальна позовна давність, наприклад, статтею 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". Перебіг позовної давності починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), за винятком випадків, зазначених у частинах другій і третій цієї статті. Зокрема, за позовами про застосування наслідків нікчемного правочину (повернення коштів, іншого майна тощо) позовна давність починається не від дня вчинення такого правочину, а від дня, коли почалося його виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, договір оренди між Регіональним відділенням та позивачем укладено ще 01.04.2005р., акт приймання-передачі, який фактично свідчить про початок користування майном позивачем, підписано 01.04.2005р.

Отже, починаючи з 01.04.2005р. позивач мав достатньо часу для того, щоб дізнатись на яких підставах Регіональне відділення передало приміщення гуртожитку в оренду, та за ким зареєстровано право власності на майно, яке передано в оренду.

Однак починаючи з 01.04.2005 року й до 23.08.2017 року позивач не вживав ніяких заходів для того, щоб з'ясувати вказані питання.

Колегія суддів констатує, що позивачем не надано будь-яких доказів наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання останнім позову.

Частиною 4 статті 267 Цивільного Кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач заявив про сплив позовної давності у заяві від 16.11.2017 року (а.с. 105-107).

Таким чином, вимоги позивача про визнання недійсним Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №12/Р2-1487-ОД від 01.04.2005 року не підлягають задоволенню саме у зв'язку зі спливом позовної давності, а не з підстав зазначених господарським судом (укладенням спірного Договору оренди не були порушені права позивача).

Враховуючи вищевикладене колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду є таким, що не в повній мірі відповідає нормам матеріального та процесуального законодавства, в зв'язку з чим апеляційна скарга на підставі ст. 277 ГПК України підлягає частковому задоволенню, рішення господарського суду через невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального законодавства підлягає скасуванню. Слід прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском позовної давності.

Зважаючи на результати вирішення спору, за якими рішення відбулось на користь відповідача, згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у даній справі покладаються на позивача (заявника у апеляційній скарзі).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 275, 277, 281, 282 ГПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Фірма Медсервіс", м. Нікополь Дніпропетровської області - задовольнити частково.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2017 року у справі № 904/8479/17 - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском позовної давності.

Судові витрати Приватного підприємства "Фірма Медсервіс" за подання позовної заяви та апеляційної скарги на рішення суду покласти на позивача.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 16.02.2018 року.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя О.В. Березкіна

Суддя М.О. Дармін