ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2018р. Справа №914/2680/17

За позовом: Державного підприємства Міністерства оборони України “Західвійськбуд”, м.Львів

до відповідача: Західного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, м.Львів

про: стягнення заборгованості за договором. Ціна позову 195569,60 грн.

Суддя Кітаєва С.Б.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники сторін:

від позивача: не з’явився;

від відповідача: не з’явився

На розгляд до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Державного підприємства Міністерства оброни України “Західвійськбуд”, м.Львів до Західного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, м.Львів про стягнення 195569,60грн., з яких 100000,00грн. сума позики, 8909,60грн. 3% річних; 86660,00грн. індексу інфляції.

Ухвалою суду від 22.12.2017 року позовну заяву Державного підприємства Міністерства оброни України “Західвійськбуд” залишено без руху, надано строк до 15.01.2018р. для усунення недоліків.

28.12.2017р. за вх.№44364/17 позивачем подано клопотання про долучення до матеріалів справи оригіналу фіскального чеку на підтвердження відправлення копії позовної заяви з додатками відповідачу. Відтак, ухвалою суду від 03.01.2018р. відкрито провадження у справі №914/2680/17 за даним позовом, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 31.01.2018 року. Вимоги до сторін по підготовці справи до розгляду висвітлені в ухвалі. Ухвалою суду від 31.01.2018р. розгляд справи відкладено на 12.02.2018р. у зв’язку з неявкою відповідача.

Ухвалою суду від 12.02.2018р. прийнято до розгляду докази, долучені позивачем до клопотання про приєднання документів до матеріалів справи (вх.№3992/18 від 05.02.2018р.), закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 19.02.2018 р.

Позивач явку повноважного представника в судове засідання 19.02.2018р. не забезпечив, подав заяву від 19.02.2018р. (вх..№5915/18 від 19.02.2018р.), у якій просить суд розглянути справу без участі представника позивача, зазначив, що позовні вимоги підтримує з підстав, викладених у позовній заяві.

В судові засідання, які відбувалися 31.01.2018, 12.02.2018, 19.02.2018, представник відповідача не з'являвся, хоч був належним чином повідомлений про час та місце таких засідань за адресою, зазначеною у Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Так, ухвалу суду від 03.01.2018р. відповідачем отримано 10.01.2018р. Проте, ухвалу суду від 31.01.2018 про відкладення підготовчого засідання було повернуто відділенням поштового зв'язку без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Відповідач не скористався наданим йому законом правом подати письмові заперечення проти позову, або будь-які інші письмові заперечення по суті спору чи проти здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

До матеріалів справи (до позовної заяви) залучені належні докази виконання позивачем вимог ст.172 ГПК України - надіслання відповідачу копії позовної заяви та копій доданих до неї документів листом з описом вкладення на адресу місцезнаходження відповідача, яка також є офіційною адресою його місцезнаходження згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Судом також були вчинені всі належні дії для повідомлення відповідача про відкриття судом провадження у справі - відповідна ухвала суду надсилалася на адресу місцезнаходження відповідача, яка також є офіційною адресою його місцезнаходження згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а саме: 79005, Львівська область, м.Львів, вул.І.Франка. буд.61.

Вказана ухвала надсилалася рекомендованим листом.

Відповідно до п.99 Постанови КМУ від 5 березня 2009р. №270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв'язку», рекомендовані поштові відправлення, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату.

У разі відсутності адресата до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення.

Відповідно до розділу «Строк зберігання поштових відправлень, поштових переказів» постанови КМУ від 5 березня 2009р. №270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв'язку», у разі невручення рекомендованого листа з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою до об'єкта поштового зв'язку місця призначення із зазначенням причини невручення.

З долученого до матеріалів справи конверта, у якому відповідачу направлялася копія ухвали суду від 31.01.2018р. про відкладення підготовчого засідання, вбачається, що даний лист було суду повернуто установою зв’язку з відміткою «за закінченням терміну зберігання» на відділенні.

З указаних Правил вбачається, що повернення поштою рекомендованого листа з зазначенням причини «за закінченням терміну зберігання» можливо тільки у разі, якщо під час доставки поштою його не можна було вручити адресату або його уповноваженому представнику (відправлення не вручене під час доставки), та якщо на вкладене до абонентської скриньки адресата повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення адресат не відреагував - не звернувся на пошту для отримання судової повістки, проте відправлення чекало адресата (зберігалося) на пошті встановлений законом строк, і лише після його сплину було повернуто за зворотною адресою.

Згідно інформації отриманої з офіційного сайту «Укрпошта» (https://ukrposhta.ua/vidslidkuvati-forma-poshuku) поштове відправлення (ухвала суду від 12.02.2018р. про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті), адресоване відповідачу, надійшло до відділення зв’язку №5 (за місцем знаходження відповідача) 15.02.2018р. і того ж дня було повідомлено відповідача про надходження рекомендованої кореспонденції. Проте, як слідує з даних, що містяться у графі «операція» - 15.02.2018р. о 17год.32хв. внесено наступний запис «невдала спроба вручення (не вручене під час доставки): інші причини». Станом на час розгляду справи дана кореспонденція установою зв’язку на адресу суду не повернута.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що неотримання кореспонденції суду (ухвали від 12.02.2018р. про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті) відповідачем, є наслідками діяння (бездіяльності) відповідача щодо її належного отримання, тобто його власною волею. Відтак, відповідач вважається повідомленим про призначення справи до судового розгляду по суті належним чином, оскільки судом було виконано всі покладені на нього обов’язки, а відповідач, натомість проявив протиправну процесуальну бездіяльність.

Відповідно до пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. За таких обставин відповідач вважається належним чином повідомленим про час та місце судових засідань.

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202, 216 та 252 Господарського процесуального кодексу України, надання відповідачу можливості для подання відзиву на позов, суд вважає за можливе розглянути справу по суті без участі представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з”ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об”єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

14 квітня 2011 року між Державним підприємством Міністерства оборони України (далі - ДП МО України «Західвійськбуд», Позивач, Позикодавець) та Західним управлінням капітального будівництва МО України (далі - Західне УКБ МО України, Відповідач, Позичальник) був укладений Договір позики №14/04/11 від 14.04.2011 року (далі - Договір).

Відповідно до умов договору Договором Позивач передав у власність Відповідача грошові кошти у розмірі 100000,00 грн. (сто тисяч гривень 00 коп.), а Відповідач зобов'язався повернути Позивачу таку ж суму грошових коштів.

Передача даних коштів від Позивача до Відповідача підтверджується первинними документами ДП МО України «Західвійськбуд» (банківські виписки від 15.04.2011 року, від 18.04.2011 року).

« 30» грудня 2013 року між Позивачем та Відповідачем був укладений Додатковий договір №1404 до Договору позики №14/04/11 від 14.04.2011 року (далі - Додатковий договір).

Згідно умов пунктів 1, 2 Додаткового договору Позивач (Позикодавець) та Відповідач (Позичальник) домовились про подовження терміну дії Договору позики №14/04/11 в частині неоплаченої суми позики 100000,00 грн. (сто тисяч гривень 00 коп.) до « 30» грудня 2014 року. Проте, Відповідачем не було виконано вчасно зобов’язання щодо повернення суми позики 100000,00грн. (сто тисяч гривень 00 коп.).

Позивачем було направлено Відповідачу акт звіряння взаємних розрахунків за період 01.01.2011-31.12.2016 р., який останнім було наручно отримано 18 лютого 2017 року, проте, даний акт залишився непідписаним з боку Відповідача.

Керуючись нормами ст. 222 Господарського кодексу України, на адресу Відповідача було направлено претензію (лист №633 від 10.03.2017 року) з вимогою щодо погашення існуючої заборгованості за договором, яка була залишена останнім без розгляду.

Листом від 04.10.2017 року №794 Позивачем було направлено повторну претензію про погашення існуючої заборгованості за договором, яка також була залишена Відповідачем без розгляду.

Відтак, позивач зазначає, що Відповідачем порушено договірні зобов’язання щодо своєчасного повернення позики, а тому просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 100 000,00 грн. відповідно до умов Договору позики №14/04/11 та Додаткового договору №1404 від 30.12.2013 року.

Крім того, позивачем нараховано відповідачу в порядку ст.625 ГПК України 86600,00 грн. інфляційних втрат та 8909,60 грн. 3% річних.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та дослідивши в судовому засіданні докази, суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст. 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарських зобов'язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України).

З матеріалами справи вбачається, що: між сторонами мали місце договірні зобов’язання по наданню позики в сумі 100000,00 грн. на підставі договору позики від 14.04.2011р. №14/04/11; позика в зазначені сумі була надана позивачем і отримана відповідачем без будь-яких претензій та застережень, що підтверджується наявними в справі банківськими документами; з метою відтермінування строків повернення позики, у зв’язку з тяжким фінансовим станом відповідача між позивачем і відповідачем був укладений додатковий договір від 30.12.2013р. до договору позики від 14.04.20111р. №14/04/11, яким фактично було погоджено відтермінування відповідачем позики до 30.12.2014р.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною 3 статті 1049 Цивільного кодексу України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої та другої статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Надання ДП МОУ «Західвійськбуд» Відповідачу позики підтверджується банківськими виписками від 15.04.2011 року, від 18.04.2011 року) на суму 100 000,00 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Згідно умов пунктів 1, 2 Додаткового договору Позивач (Позикодавець) та Відповідач (Позичальник) домовились про подовження терміну дії Договору позики №14/04/11 в частині неоплаченої суми позики 100000,00 грн. (сто тисяч гривень 00 коп.) до « 30» грудня 2014 року.

Відповідно до ст.229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що сума позики у розмірі 100000,00 грн. залишилась Відповідачем непогашеною, як станом на станом на дату подання позовної заяви до господарського суду Львівської області, так і станом на дату прийняття рішення у справі.

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

З          азначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

З огляду на вищенаведене та встановлення факту невиконання відповідачем обов'язку з повернення коштів за Договором позики №14/04/11 та додаткового договору №1404 від 30.12.2013 року та факту наявності заборгованості у розмірі 100 000,00 грн., вимога позивача про стягнення з відповідача позики у розмірі 100 000,00 грн. визнається судом обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

У зв'язку з неналежним виконання відповідачем зобов'язань за Договором Позивач просить суд стягнути на його користь з Відповідача 86600,00 грн. інфляційних втрат та 8909,60 грн. 3% річних.

Статтею 1050 ЦК України встановлено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача 86600,00 грн. інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Індекс інфляції – це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання. Індекс обраховується Держкомстатом, і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочення платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи із суми боргу на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочення.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011 N 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.97 N 62-97р).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 N 52/30).

Судом було здійснено перерахунок інфляційних втрат виходячи із суми боргу, який існував на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений за допомогою програми “ЛЗ ПІДПРИЄМСТВО 9.5.3 ТОВ “Інформаційно-аналітичний центр “ЛІГА”, ТОВ “ЛІГА: ЗАКОН”, 2018”. Відповідно до здійсненого перерахунку за період з 01.01.2015р. по 30.11.2017р. від суми заборгованості 100000,00 грн. розмір інфляційних втрат становить 81226,86 грн. Відтак, суд дійшов висновку що позовна вимоги про стягнення інфляційних втрат підлягає до задоволення частково, і до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 81226,86 грн. інфляційних втрат.

Також, судом перевірено позивачем розрахунок 3 % річних (за допомогою програми “ЛЗ ПІДПРИЄМСТВО 9.5.3 ТОВ “Інформаційно-аналітичний центр “ЛІГА”, ТОВ “ЛІГА: ЗАКОН”, 2018”) за період з 31.12.2014р. по 18.12.2017р. від суми заборгованості 100 000,00 та встановлено, що сума 3% річних складає 8901,37 грн. Відтак, суд приходить до висновку що позовні вимоги в частині стягнення % річних підлягають до задоволення частково, а саме в сумі 8901,37 грн.

Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, відтак вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, а саме до стягнення з відповідача належить 100000,00 грн. боргу, 8901,37 грн. 3% річних та 81226,86 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до частини 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України у випадку, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Відтак, оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, відшкодування витрат позивача на оплату судового збору покладається на відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 1, 2, 4, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Західного управління капітального будівництва Міністерства оборони України (79005, м.Львів, вул.І.Франка, 61; ідентифікаційний код 24980173) на користь Державного підприємства Міністерства оборони України “Західвійськбуд” (79040, м.Львів, вул.Городоцька, 224; ідентифікаційний код 24308317) 100 000,00 грн. заборгованості, 8901,37 грн. 3% річних, 81226,86 грн. інфляційних втрат та 2851,92 грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення виготовлено 27.02.2018 р.

Суддя Кітаєва С.Б.